(14)Prezenta directivă ar trebui să se aplice oricărui tip de acțiune în justiție sau în materie civilă sau comercială în litigiile cu implicații transfrontaliere, indiferent de natura instanței. Sunt incluse acțiunile civile intentate în cadrul procedurilor penale, dar și măsurile provizorii și asigurătorii, contramăsurile sau alte tipuri specifice de măsuri reparatorii disponibile în temeiul altor instrumente.

(15)Directiva nu se aplică cererilor care decurg din răspunderea statului pentru acțiuni sau omisiuni în exercitarea autorității publice (acta iure imperii), cererilor împotriva funcționarilor care acționează în numele statului și nici cererilor care decurg din răspunderea pentru acțiunile întreprinse de autoritățile publice, în care se încadrează și răspunderea persoanelor numite în funcții de demnitate publică.

(16)Mobilizarea publică ar trebui să reprezinte orice declarație sau activitate a unei persoane fizice sau juridice, exprimată sau desfășurată în exercitarea dreptului la libertatea de exprimare și de informare cu privire la o chestiune de interes public, cum ar fi crearea, expunerea, publicitatea sau alte forme de promovare a comunicărilor, publicațiilor sau lucrărilor jurnalistice, politice, științifice, academice, artistice, critice sau satirice, precum și acțiunile pregătitoare direct legate de acestea. Aceasta poate include, de asemenea, activități legate de exercitarea dreptului la libertatea de asociere și de întrunire pașnică, cum ar fi organizarea sau participarea la activități de lobby, demonstrații și proteste sau activități care rezultă din exercitarea dreptului la bună administrare și a dreptului la o cale de atac eficientă, cum ar fi depunerea de plângeri, petiții sau cereri de natură administrativă și judiciară și participarea la ședințe publice. Mobilizarea publică ar trebui să includă, de asemenea, activități pregătitoare, de sprijin sau de asistență care au o legătură directă și intrinsecă cu declarația sau activitatea în cauză și care vizează reprimarea acțiunilor de mobilizare publică. În plus, mobilizarea poate viza și alte activități menite să informeze sau să influențeze opinia publică sau acțiunile ulterioare ale publicului, inclusiv cele desfășurate de o entitate privată sau publică în legătură cu o chestiune de interes public, cum ar fi organizarea de acțiuni de cercetare, sondaje, campanii sau orice alte acțiuni colective sau participarea la acestea.

(17)Mobilizarea publică nu ar trebui să includă, în mod normal, publicitatea comercială și activitatea de marketing, care, de regulă, nu sunt realizate în contextul exercitării libertății de exprimare și de informare.

(18)Noțiunea „chestiune de interes public” ar trebui să includă, de asemenea, calitatea, siguranța sau alte aspecte relevante ale bunurilor, produselor sau serviciilor, în cazul în care astfel de aspecte sunt relevante în domenii precum sănătatea și siguranța publică, mediul, clima sau exercitarea drepturilor fundamentale. Un litigiu de natură exclusiv individuală între un consumator și un producător sau un furnizor de servicii cu privire la un bun, produs sau serviciu ar trebui să fie vizat numai în cazul în care chestiunea conține un element de interes public, de exemplu în ceea ce privește un produs sau un serviciu care nu respectă standardele de mediu sau de siguranță.

(19)Activitățile unei persoane sau ale unei entități prezentate opiniei publice sau de interes public sunt, de asemenea, chestiuni de interes public în legătură cu care publicul își poate exprima în mod legitim un interes. Cu toate acestea, în cazul în care unicul scop al unei declarații sau al unei activități care privește o astfel de persoană sau entitate este de a satisface curiozitatea unui anumit public de cititori în ceea ce privește detaliile vieții private a unei persoane, interesul legitim nu există.

(20)Procedurile judiciare abuzive implică, de regulă, tactici utilizate cu rea-credință în cadrul proceselor, cum ar fi întârzierea procedurilor, generarea de costuri disproporționate în sarcina persoanei chemate în judecată în contextul desfășurării procedurilor sau alegerea instanței celei mai favorabile. Aceste tactici sunt utilizate de reclamant în alte scopuri decât accesul la justiție. Astfel de tactici sunt adesea, deși nu întotdeauna, asociate cu diverse forme de intimidare, hărțuire sau amenințări.

(21)O dimensiune transfrontalieră a cauzelor SLAPP sporește complexitatea și provocările cu care se confruntă persoanele chemate în judecată, deoarece acestea trebuie să participe la proceduri în alte jurisdicții, uneori în mai multe jurisdicții în același timp. Această situație generează, la rândul său, costuri și sarcini suplimentare, cu consecințe și mai grave.

(22)Ar trebui să se considere că o chestiune are implicații transfrontaliere dacă părțile nu au domiciliul în același stat membru în care se află sediul instanței sesizate. Chiar și în cazul în care ambele părți au domiciliul în același stat membru în care se află sediul instanței sesizate, ar trebui să se considere că o chestiune are implicații transfrontaliere în alte două tipuri de situații. Prima situație este aceea în care actul specific de mobilizare publică cu privire la o chestiune de interes public în cauză are caracter relevant pentru mai multe state membre. Aceasta include, de exemplu, mobilizarea publică la evenimente organizate de instituțiile Uniunii, cum ar fi prezența la ședințe publice, sau declarații ori activități privind chestiuni cu caracter relevant specific pentru mai multe state membre, cum ar fi poluarea transfrontalieră sau acuzațiile de spălare de bani cu o potențială implicare transfrontalieră. A doua situație în care ar trebui să se considere că o chestiune are implicații transfrontaliere este aceea în care reclamantul sau entitățile asociate acestuia au inițiat într-un alt stat membru proceduri judiciare concurente sau anterioare împotriva acelorași persoane chemate în judecată sau împotriva unor persoane asociate acestora. Aceste două tipuri de situații iau în considerare contextul specific al acțiunilor SLAPP.

(23)Persoanele chemate în judecată ar trebui să poată solicita următoarele garanții procedurale: o cerere de constituire a unei garanții pentru acoperirea costurilor procedurale sau a costurilor procedurale și a despăgubirilor, o cerere de respingere rapidă a acțiunilor judiciare vădit nefondate, o cerere de prevedere a unor măsuri reparatorii în caz de proceduri judiciare abuzive (plata cheltuielilor de judecată, a despăgubirilor și a penalităților) sau toate în același timp.

(24)În contextul unora dintre procedurile judiciare abuzive împotriva mobilizării publice, reclamanții retrag sau modifică în mod deliberat cererile sau actele de procedură pentru a nu fi obligați la plata cheltuielilor de judecată suportate de partea care are câștig de cauză. Această strategie juridică poate priva instanța de competența recunoașterii caracterului abuziv al procedurii judiciare, partea chemată în judecată fiind lipsită de orice posibilitate de a-i fi rambursate cheltuielile de judecată. Prin urmare, astfel de retrageri sau modificări nu ar trebui să afecteze posibilitatea prevederii unor măsuri reparatorii în caz de proceduri judiciare abuzive de către instanțele sesizate.

(25)În situația în care cererea principală este respinsă ulterior în cadrul procedurii ordinare, persoana chemată în judecată poate beneficia în continuare de alte măsuri reparatorii în caz de proceduri judiciare abuzive, cum ar fi plata cheltuielilor de judecată și a despăgubirilor pentru daune.

(26)Pentru a furniza persoanei chemate în judecată o garanție suplimentară, ar trebui să existe posibilitatea de a-i acorda o garanție pentru acoperirea costurilor procedurale și/sau a despăgubirilor, în cazul în care instanța consideră, chiar dacă cererea nu este în mod vădit nefondată, că există elemente care indică un abuz de procedură, iar șansele de succes în acțiunea principală sunt scăzute. O garanție nu implică o hotărâre pe fond, ci servește ca măsură asigurătorie de garantare a efectelor unei hotărâri definitive de constatare a unui abuz de procedură. Statele membre ar trebui să decidă dacă o garanție se impune a fi dispusă de instanță din proprie inițiativă sau la cererea persoanei chemate în judecată.

(27)În cazul în care a fost depusă o cerere de respingere rapidă, suspendarea judecării cauzei asigură suspendarea activității procedurale, reducând astfel costurile procedurale suportate de persoana chemată în judecată.

(28)Pentru a evita orice impact asupra accesului la o cale de atac eficientă, suspendarea ar trebui să fie temporară și menținută până în momentul pronunțării unei hotărâri definitive cu privire la cerere. O hotărâre definitivă înseamnă o hotărâre care nu mai face obiectul controlului jurisdicțional.

(29)Pentru a asigura un grad ridicat de celeritate în cadrul procedurii accelerate privind o cerere de respingere rapidă, statele membre pot stabili termene pentru desfășurarea ședințelor de judecată sau pentru pronunțarea unei hotărâri de către instanță. De asemenea, acestea pot adopta sisteme similare procedurilor legate de măsurile provizorii. Statele membre ar trebui să depună eforturi pentru a se asigura că, atunci când persoana chemată în judecată solicită alte garanții procedurale, hotărârea este, de asemenea, pronunțată în cadrul unei proceduri rapide. Pentru o soluționare rapidă, statele membre ar putea ține seama, printre altele, de următoarele aspecte: dacă reclamantul a inițiat proceduri multiple sau concertate în chestiuni similare și existența unor încercări de intimidare, hărțuire sau amenințare a persoanei chemate în judecată.

(30)În cazul în care persoana chemată în judecată a solicitat respingerea rapidă, reclamantului din acțiunea principală îi revine sarcina de a dovedi, în cadrul procedurii accelerate, că cererea nu este în mod vădit nefondată. Aceasta nu reprezintă o limitare a accesului la justiție, ținând seama de faptul că reclamantului îi revine sarcina probei în ceea ce privește cererea respectivă din acțiunea principală și trebuie doar să respecte pragul mult mai scăzut de a demonstra că cererea nu este în mod vădit nefondată pentru a evita respingerea rapidă.

(31)Costurile ar trebui să includă toate cheltuielile de judecată, inclusiv costurile integrale de reprezentare juridică suportate de persoana chemată în judecată, cu excepția cazului în care cuantumul acestora este exagerat. Costurile aferente reprezentării juridice care depășesc sumele prevăzute în lista onorariilor stabilite prin lege nu ar trebui considerate ca fiind exagerate în sine. Despăgubirea integrală a daunelor ar trebui să includă atât daunele materiale, cât și daunele imateriale, cum ar fi vătămarea integrității fizice și psihice.

(32)Principalul obiectiv al acordării posibilității instanțelor de a impune sancțiuni este de a descuraja potențialii reclamanți să inițieze proceduri judiciare abuzive împotriva mobilizării publice. Astfel de sancțiuni ar trebui să fie proporționale cu elementele abuzului identificat. Atunci când stabilesc cuantumurile sancțiunilor, instanțele ar trebui să ia în considerare potențialul efect dăunător sau disuasiv al procedurilor asupra mobilizării publice, inclusiv în ceea ce privește natura acțiunii, dacă reclamantul a inițiat proceduri multiple sau concertate în chestiuni similare și existența unor tentative de intimidare, hărțuire sau amenințare la adresa persoanei chemate în judecată.

(33)În context transfrontalier, recunoașterea amenințării reprezentate de acțiunile SLAPP din țări terțe care vizează jurnaliștii, apărătorii drepturilor omului și alte persoane implicate în acțiuni de mobilizare publică și care au domiciliul în Uniunea Europeană se dovedește a avea, de asemenea, un caracter important. Astfel de acțiuni pot implica obligarea jurnaliștilor, a apărătorilor drepturilor omului și a altor persoane din UE la plata unor despăgubiri excesive. Procedurile judiciare din țările terțe au un caracter mai complex și mai costisitor pentru persoanele vizate. Pentru a proteja democrația și libertatea de exprimare și de informare în Uniunea Europeană și pentru a evita ca garanțiile prevăzute de prezenta directivă să fie subminate de recurgerea la proceduri judiciare în alte jurisdicții, este important să se asigure protecție și împotriva procedurilor judiciare vădit nefondate și abuzive din țările terțe.