Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor întreprinderi de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție bancară și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. CONTEXTUL PROPUNERII Astfel cum s-a subliniat în Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu „Foaie de parcurs către o uniune bancară”[1], în Comunicarea Comisiei „Proiect pentru o uniune economică și monetară profundă și veritabilă - Lansarea unei dezbateri la nivel european”[2] și în raportul din 2012 al celor patru președinți intitulat „Către o veritabilă Uniune Economică și Monetară”[3], un cadru financiar integrat sau o „Uniune bancară” reprezintă o parte esențială a măsurilor de politică menite să readucă Europa pe calea redresării și a creșterii economice. Înregistrarea de progrese rapide către o Uniune bancară este indispensabilă pentru a asigura stabilitatea financiară și creșterea economică în zona euro și în întreaga piață internă. Aceasta este o etapă esențială pentru a depăși fragmentarea financiară actuală, a reduce incertitudinea și a îmbunătăți condițiile de finanțare pentru băncile și statele vulnerabile, pentru a dizolva legătura dintre cele două tipuri de entități, precum și pentru a relansa activitatea bancară transfrontalieră pe piața internă, atât în beneficiul statelor membre din zona euro, cât și al celor din afara zonei euro. În consecință, pe baza cadrului de reglementare comun celor 28 de membri ai pieței interne (cadrul de reglementare unic), Comisia Europeană a adoptat o abordare incluzivă și a propus o foaie de parcurs pentru Uniunea bancară care cuprinde diferite instrumente și măsuri, potențial deschisă tuturor statelor membre, dar care să includă în orice caz cele 18 țări care fac parte în prezent din zona euro. În martie 2013, Consiliul European s-a angajat să finalizeze Uniunea bancară prin următorii pași. În primul rând, ar trebui ca încheierea procedurilor legislative necesare în vederea creării mecanismului unic de supraveghere (Single Supervisory Mechanism - MUS), care acordă BCE competența de a supraveghea băncile din zona euro[4], să reprezinte o prioritate. În al doilea rând, ar trebui ca în lunile de vară să se ajungă la un acord asupra modului în care mecanismul european de stabilitate (MES) ar putea ca, după instituirea MUS și o revizuire a bilanțurilor contabile ale băncilor, inclusiv a definiției „activelor istorice”, să recapitalizeze băncile în mod direct. De asemenea, în vara anului 2013 ar trebui să se ajungă la un acord privind propunerea Comisiei de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului [ ] de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții (denumită în continuare „Directiva [ ] a Parlamentului European și a Consiliului”[5]. În sfârșit, ar trebui să fie examinată cu prioritate propunerea Comisiei privind un mecanism unic de rezoluție (MUR) împreună cu măsuri de sprijin adecvate și eficace, cu perspectiva adoptării în cursul actualei legislaturi parlamentare. După cum s-a stabilit, Uniunea bancară va acoperi toate statele membre din zona euro, precum și statele membre care nu fac parte din zona euro, dar doresc să adere. În cadrul Uniunii bancare și în toate celelalte state membre se vor aplica același cadru unic de reglementare a cerințelor prudențiale[6] și aceleași norme privind rezoluția bancară, valabile în întreaga UE. Integritatea pieței interne va fi astfel conservată. Stabilitatea financiară sporită generată de Uniunea bancară va stimula, de asemenea, încrederea și perspectivele de creștere în cadrul întregii piețe interne. Aplicarea uniformă, la nivel central, a normelor prudențiale și de rezoluție în statele membre participante la Uniunea bancară va aduce beneficii tuturor statelor membre. Depășirea fragmentării financiare care îngreunează în prezent activitatea economică va contribui la asigurarea unei concurențe loiale și la eliminarea obstacolelor în calea exercitării neîngrădite a libertăților fundamentale, nu numai în statele membre participante, ci în întreaga piață internă. 1.1. Un mecanism de rezoluție unic și mecanisme de finanțare ca elemente-cheie ale Uniunii bancare Acordul rapid asupra unui mecanism de supraveghere unic la care s-a ajuns în aprilie 2012, la doar șapte luni de la propunerea Comisiei din septembrie 2012, a pus bazele unei Uniuni bancare, ca parte integrantă a Uniunii economice și monetare. Consolidarea supravegherii în cadrul MUS va restabili încrederea în sănătatea băncilor. În 2014, BCE își va asuma responsabilitatea finală pentru supravegherea tuturor băncilor din zona euro. În practică, BCE va supraveghea în mod direct băncile cele mai mari și mai active pe plan internațional, cu posibilitatea de a „își asuma” la supravegherea directă și pentru celelalte bănci, în timp ce autoritățile naționale vor fi responsabile de supravegherea cotidiană a băncilor de mai mici dimensiuni. Pornind de la MUS, pentru a asigura viabilitatea piețelor bancare din statele membre participante la MUS, UE trebuie să pună în practică un mecanism de rezoluție unic pentru gestionarea situației băncilor aflate în dificultate majoră. Riscul ca o bancă să se confrunte cu o gravă problemă de lichiditate sau de solvabilitate nu poate fi niciodată exclus în totalitate. Prin urmare, este necesar să se stabilească un cadru care să permită restructurarea aprofundată a băncilor de către autorități, evitând, în același timp, riscurile semnificative la adresa stabilității economice și costurile semnificative care derivă din lichidarea dezordonată a băncilor în temeiul legislațiilor naționale în materie de insolvență și punând capăt nevoii de a finanța acest proces din resurse publice. În momentul în care va fi adoptată de Parlamentul European și de Consiliu, Directiva privind redresarea și rezoluția bancară va stabili normele privind modul în care sunt restructurate băncile din UE cu grave dificultăți financiare, modul în care sunt menținute funcțiile vitale pentru economia reală și modul în care pierderile și costurile sunt alocate acționarilor, creditorilor și deponenților neasigurați ai băncilor. Recapitalizarea internă, un instrument-cheie din cadrul Directivei privind rezoluția, ar urma să aloce pierderile și să ajusteze pentru depreciere creanțele acționarilor, ale creditorilor subordonați și ale creditorilor prioritari în mod secvențial. Deponenții unor sume mai mici de 100 000 EUR sunt, în orice caz, excluși de la suportarea pierderilor, creanțele acestora fiind protejate de sistemele naționale de garantare a depozitelor. Directiva se bazează pentru rezoluția băncilor pe o rețea de autorități naționale și de fonduri de rezoluție. Deși acesta este un pas important în direcția reducerii la minimum a diferențelor dintre abordările naționale și a protejării integrității pieței interne, nu este suficient pentru acele state membre care contribuie la supravegherea instituțiilor de credit în cadrul MUS. Așa cum a recunoscut Consiliul European, în cadrul Uniunii bancare supravegherea și rezoluția bancară trebuie să fie exercitate de către autorități situate la același nivel. În caz contrar, ar putea apărea tensiuni între autoritatea de supraveghere (BCE) și autoritățile naționale de rezoluție cu privire la modalitatea de a trata situația băncilor în dificultate majoră, în timp ce piața ar putea avea în continuare așteptări cu privire la (in)capacitatea statelor membre de a face față falimentelor băncilor la nivel național, reiterând cercurile vicioase dintre state și bănci și accentuând fragmentarea și denaturările concurenței în cadrul pieței interne. În comparație cu o rețea de autorități de rezoluție, un mecanism unic de rezoluție cu un organ decizional central și un singur fond de rezoluție bancară va aduce avantaje-cheie pentru statele membre, contribuabili, bănci, precum și stabilitate financiară și economică în întreaga UE: · un proces decizional solid, la nivel central, va garanta că deciziile de rezoluție vor fi luate în mod eficace și rapid în toate statele membre participante, evitându-se acțiunile necoordonate, reducându-se la minimum efectele negative asupra stabilității financiare și limitând nevoia de sprijin financiar; · un patrimoniu centralizat de cunoștințe și experiență în materie de rezoluție bancară va avea capacitatea de a trata situația băncilor în dificultate majoră într-un mod mai sistematic și mai eficient decât ar putea-o face fiecare autoritate națională cu resurse și experiență mai limitate; · un fond unic de rezoluție bancară va fi în măsură să regrupeze resurse importante provenite din contribuțiile băncilor și, prin urmare, să protejeze contribuabilii într-un mod mai eficace decât fondurile naționale, oferind, în același timp, condiții de concurență echitabile pentru băncile din toate statele membre participante. Un fond unic va împiedica apariția problemelor de coordonare cauzate de implementarea fondurilor naționale și va contribui în mod decisiv la eliminarea dependenței băncilor de bonitatea statelor. Mecanismul de rezoluție unic trebuie să fie creat în interiorul cadrului juridic și instituțional al UE. În concluziile Consiliului European din 14 decembrie 2012 se afirmă că „procesul de finalizare a UEM se va baza pe cadrul instituțional și juridic al UE”. Cu toate că a fost necesar să se recurgă la instrumente interguvernamentale ad-hoc în afara cadrului UE pentru a face față unor circumstanțe excepționale apărute pe piață, precum și unor lacune de guvernanță la nivelul arhitecturii inițiale a EMU, acest lucru riscă să submineze calitatea democratică a procesului decizional al UE și coerența sistemului juridic al UE. Crearea MUR în interiorul cadrului juridic și instituțional al UE, așa cum a fost cazul și cu MUS înainte de acesta, este, prin urmare, o etapă necesară pentru finalizarea UEM în conformitate cu concluziile Consiliului European și, în sens mai larg, în vederea protejării ordinii democratice și instituționale a UE. 1.2. Trecerea la o Uniune bancară Se preconizează că mecanismul unic de supraveghere va intra în vigoare la jumătatea anului 2014. Între timp, mecanismul unic de rezoluție ar trebui să devină activ în ianuarie 2015, când este prevăzut că va intra în vigoare[7] Directiva [ ], care va asigura cadrul de reglementare care guvernează rezoluția bancară în întreaga piață internă. Ulterior, MUR ar urma să aplice normele din prezentul regulament care sunt conforme cu normele prevăzute în Directiva [ ] pentru statele membre participante la uniunea bancară, în timp ce autoritățile naționale ar urma să aplice normele prevăzute în Directiva [ ] pentru statele din afara acesteia. În orice caz, dacă măsurile de rezoluție vor presupune sprijin guvernamental, se vor aplica normele în materie de ajutoare de stat privind repartizarea sarcinilor. În vederea punerii în aplicare a repartizării sarcinilor între acționari și creditorii subordonați, MUR ar putea să aplice, de la data intrării în vigoare a prezentului regulament, norme care să permită ajustarea pentru depreciere a acțiunilor și a datoriilor subordonate în măsura în care acest lucru este necesar pentru aplicarea normelor în materie de ajutor de stat. În plus, statele membre pot decide să pună în aplicare noile norme prevăzute în Directiva [ ] în legislația lor națională, inclusiv înainte de termenul limită pentru transpunerea directivei respective. În orice caz, competențele Comisiei în materie de ajutoare de stat vor fi menținute în toate cazurile de rezoluție implicând sprijin care se califică drept ajutor de stat. De fapt, în măsura în care utilizarea fondului unic de rezoluție bancară de către MUR nu constituie un ajutor de stat în temeiul criteriilor specifice stabilite de Tratat, aceste criterii rămân totuși în vigoare, prin analogie, pentru a se asigura că, în cazul în care se recurge la fondul de rezoluție, intervenția acestuia este supusă acelorași reguli ca și în cazul în care autoritățile naționale de rezoluție ar utiliza mecanisme de finanțare naționale. La nivel european, acest proces de convergență este consolidat, pe de o parte, prin revizuirea orientărilor privind ajutoarele de stat pentru sprijinul acordat băncilor și, pe de altă parte, prin acordul asupra modului în care mecanismul european de stabilitate ar putea recapitaliza băncile aflate în dificultate. Orientările revizuite privind ajutoarele de stat impun cerințe mai stricte pentru repartizarea sarcinilor între acționari și creditorii subordonați în orice stat membru care oferă sprijin public în favoarea băncilor sale. S-ar contracara astfel procesul actual de fragmentare a pieței interne în funcție de soliditatea financiară a statului și de prezența activelor istorice. Între timp, orientările privind MES ar preciza în ce condiții, cu respectarea normelor privind ajutoarele de stat, ar putea obține împrumuturi statele membre care nu pot oferi sprijin public în favoarea băncilor sau, dacă este necesar, modul în care băncile ar putea fi recapitalizate direct de către MES. 2. JUSTIFICAREA UNUI MECANISM UNIC DE REZOLUȚIE Comisia a luat în calcul analiza efectuată în cadrul evaluării impactului pentru adoptarea propunerii de Directivă [ ], care a analizat aspectele juridice și operaționale pertinente pentru instituirea unui mecanism unic de rezoluție (MUR). A fost realizată o analiză suplimentară privind caracteristicile propuse ale MUR pe baza actualizării informațiilor cuprinse în evaluarea impactului. În ceea ce privește capacitatea MUR de a conduce la decizii eficace, timpul este un factor esențial, din două motive importante: ex-ante, pentru a spori credibilitatea MUR proaspăt înființat în calitatea sa de instrument reactiv, care contribuie la reducerea la minimum a surselor de incertitudine pe piețe; și, în cazurile în care este declanșată rezoluția, pentru ca MUR să conserve valoarea activelor, care poate fi afectată de întârzieri inutile apărute în procesul de rezoluție. O rețea de autorități naționale ar necesita timp procedural suplimentar pentru fiecare deliberare privitoare la instituțiile transfrontaliere. Dimpotrivă, repartizarea propusă a responsabilităților între un nivel decizional central și autoritățile locale de punere în aplicare va duce la economii de timp. Va fi nevoie de o perioadă de timp mai scurtă la nivel național decât la nivel central pentru a acumula toate cunoștințele necesare pentru a gestiona punerea în aplicare, deoarece legislația aplicabilă este cea națională; la nivel central, va fi posibilă atingerea unei mase critice mai mari pentru a atrage și a dezvolta mai rapid cele mai bune resurse umane specializate. În ceea ce privește capacitatea MUR de a conduce la luarea unor decizii eficiente, un nivel decizional central va contribui la reducerea la minimum a costurilor de rezoluție, atât datorită capacității de a obține avantaje semnificative în ceea ce privește economiile de scară într-o rețea, cât și datorită rolului fundamental în asigurarea caracterului executoriu și optim al deciziei de rezoluție. Din punct de vedere structural, un sistem care nu anulează mandatul autorităților naționale de a reduce la minimum costul suportat de propriul lor stat membru nu ia în considerare pe deplin externalitățile transfrontaliere. De la începutul crizei[8], statele membre au avut în vedere un mecanism de repartizare a sarcinilor menit să reducă la minimum pierderile în materie de bunăstare la nivel global în aceste situații. Un mecanism unic de rezoluție este mai adecvat decât o rețea pentru a garanta caracterul executoriu al transferurilor de responsabilitate, care reprezintă o condiție necesară pentru funcționarea unui acord de repartizare a sarcinilor. Acesta va garanta, de asemenea, caracterul executoriu la nivel extern pentru politica de rezoluție optimă, care permite ajungerea la un acord cu privire la o regulă de repartizare a sarcinilor prin care să se aloce ex-ante costurile rezoluției pe baza unor criterii echitabile și echilibrate. 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII 3.1. Temei juridic Temeiul juridic pentru prezenta propunere este articolul 114 din TFUE, care permite adoptarea de măsuri de armonizare a dispozițiilor naționale care au ca obiectiv instituirea și funcționarea pieței interne. Scopul propunerii este de a menține integritatea și de a îmbunătăți funcționarea pieței interne. Aplicarea uniformă a unui singur set de norme de rezoluție, împreună cu accesul la un singur fond de rezoluție european de către o autoritate centrală, va restabili funcționarea ordonată a piețelor bancare din Uniune, va elimina obstacolele din calea exercitării libertăților fundamentale și va evita denaturarea semnificativă a concurenței, cel puțin în acele state membre care contribuie la supravegherea instituțiilor de credit la nivel european. Deși Directiva [ ] introduce un nivel ridicat de armonizare, aceasta acordă totuși o anumită flexibilitate statelor membre, ceea ce înseamnă că în cadrul pieței interne ar putea persista o anumită fragmentare. MUR prevede, în schimb, o structură decizională integrată, care aliniază rezoluția în cadrul MUR cu supravegherea în cadrul MUS, pentru a elimina dezavantajul concurențial pe care îl au băncile din statele membre participante la MUS față de băncile din statele membre neparticipante din cauza lipsei unui sistem centralizat de gestionare a situației băncilor care se confruntă cu dificultăți majore. Pentru a se asigura că toate statele membre participante au o încredere deplină în calitatea și imparțialitatea procesului de rezoluție bancară, în special în ceea ce privește implicațiile economice locale, deciziile de rezoluție vor fi pregătite și monitorizate la nivel central de un Consiliu unic de rezoluție pentru a asigura o abordare coerentă și uniformă, iar procesul de rezoluție va fi inițiat de către Comisie. De asemenea, Comisia va decide cu privire la cadrul instrumentelor de rezoluție care vor fi aplicate pentru entitatea în cauză și cu privire la utilizarea fondului pentru a sprijini măsurile de rezoluție. În plus, pentru a susține procesul de rezoluție și a spori eficacitatea acestuia, regulamentul propus instituie un fond unic de rezoluție bancară. Propunerea de regulament este direct aplicabilă în toate statele membre, dar se aplică tuturor entităților supravegheate de către MUS. Cadrul de reglementare unic instituit prin Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții[9], Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții[10], și Directiva [ ] se vor aplica în statele membre participante în același fel în care se aplică în întreaga piață internă. Articolul 114 din TFUE este, prin urmare, temeiul juridic adecvat. 3.2. Subsidiaritate În temeiul principiului subsidiarității, prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din TFUE, în domeniile care nu sunt de competența sa exclusivă, Uniunea ar trebui să intervină numai dacă și în măsura în care obiectivele acțiunii preconizate nu pot fi realizate în mod satisfăcător de statele membre nici la nivel central, nici la nivel regional și local, dar datorită dimensiunilor și efectelor acțiunii preconizate, pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii. Doar o acțiune la nivel european poate garanta că băncile în dificultate majoră sunt supuse procesului de rezoluție cu efecte colaterale minime și în mod coerent, în conformitate cu un set unic de norme. MUR va aduce economii de scară semnificative și va evita externalitățile negative care ar putea rezulta în urma unor decizii și a unor fonduri pur naționale. Diferențele substanțiale dintre deciziile de rezoluție luate la nivel național în funcție de particularitățile și constrângerile în materie de finanțare locale pot submina stabilitatea și integritatea pieței interne. În timp ce crearea unui mecanism de supraveghere unic asigură condiții de concurență echitabile în materie de supraveghere a băncilor și diminuează riscul de toleranță, MUR asigură că, atunci când o bancă se află în dificultate majoră, restructurarea poate fi efectuată la cel mai mic cost, creditorii beneficiază de un tratament corect și echitabil, iar finanțarea poate fi direcționată rapid către cele mai productive modalități de utilizare în întreaga piață internă. Prin urmare, este oportun ca Uniunea să propună măsurile legislative necesare pentru a institui un astfel de mecanism de rezoluție pentru băncile controlate prin mecanismul unic de supraveghere. Regulamentul este instrumentul juridic adecvat pentru a evita diferențele de transpunere naționale și pentru a asigura un mecanism instituțional unificat și condiții de concurență echitabile pentru toate băncile din statele membre participante. 3.3. Proporționalitate În temeiul principiului proporționalității, conținutul și forma acțiunii Uniunii nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor tratatelor. În cadrul Uniunii bancare, supravegherea și rezoluția bancară trebuie să fie exercitate de către autorități situate la același nivel. În caz contrar, ar putea apărea tensiuni între entitatea de supraveghere europeană și autoritățile de rezoluție naționale privind modul în care trebuie tratate și acoperite costurile băncilor aflate în dificultate. Aceste tensiuni ar putea submina atât eficacitatea activității de supraveghere, cât și pe cea a activității de rezoluție, și ar denatura concurența între statele membre. Criza recentă a scos în evidență nevoia de măsuri rapide și decisive, susținute de mecanisme de finanțare la nivel european, pentru a evita ca rezoluția bancară efectuată la nivel național să aibă un impact disproporționat asupra economiei reale și pentru a reduce incertitudinea și a împiedica retragerile masive efectuate sub imperiul panicii, precum și contagiunea în cadrul pieței interne. Mecanismul de rezoluție unic ar garanta că aceleași reguli sunt aplicate în același mod în cazul oricărei bănci aflate în dificultate majoră din statele membre participante. Finanțarea de rezervă adecvată ar urma să atenueze problemele apărute la nivelul băncilor individuale, împiedicându-le să cauzeze o pierdere de încredere în ansamblul sistemului bancar al statului membru sau al altor state membre percepute de către piețe ca fiind expuse la riscuri similare. Securitatea juridică sporită, stimulentele armonizate în mod corespunzător în contextul Uniunii bancare și avantajele economice ale măsurilor de rezoluție centrale și uniforme fac ca propunerea să fie conformă cu principiul proporționalității și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite. Prezentul regulament respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene, în special dreptul la protecția datelor cu caracter personal, libertatea de a desfășura o activitate comercială, dreptul la o cale de atac eficace și la un proces echitabil și trebuie să fie pus în aplicare în conformitate cu aceste drepturi și principii. 4. EXPLICAREA DETALIATĂ A PROPUNERII 4.1. Un mecanism de rezoluție unic 4.1.1. Principii, structură și domeniu de aplicare Mecanismul de rezoluție unic trebuie să implice structuri decizionale care sunt solide din punct de vedere juridic și eficace în perioade de criză. Procesul decizional trebuie să asigure luarea de decizii europene, dar care implică statele membre, recunoscând importanța rezoluției bancare pentru economiile naționale. Mecanismul de rezoluție unic va aplica cadrul de reglementare unic referitor la rezoluția bancară prevăzut în Directiva privind redresarea și rezoluția bancară în ceea ce privește băncile aflate în dificultate din statele membre participante la acest mecanism. Mecanismul de rezoluție unic va cuprinde norme și proceduri uniforme care urmează să fie aplicate de un Comitet unic de rezoluție („Comitetul”), împreună cu Comisia și cu autoritățile de rezoluție ale statelor membre participante. Comisia Europeană va participa la MUR numai în măsura în care acest lucru este necesar în vederea îndeplinirii unor sarcini specifice prevăzute în prezentul regulament și în ceea ce privește controlul ajutoarelor de stat în temeiul Tratatului sau în scopul aplicării, prin analogie, a criteriilor stabilite pentru aplicarea articolului 107 din TFUE. Cu toate acestea, mecanismul unic de rezoluție nu urmează abordarea diferențiată a mecanismului unic de supraveghere pentru diferite tipuri de bănci, din cauza caracteristicilor procesului de rezoluție. Spre deosebire de sarcina permanentă a monitorizării cotidiene, doar o serie de bănci sunt susceptibile de a se afla în dificultate majoră și de a intra în procesul de rezoluție la un moment dat. În plus, un domeniu de aplicare cuprinzător al mecanismului unic de rezoluție este pe deplin compatibil cu logica prin care BCE își poate asuma supravegherea directă pentru orice bancă în cazul în care apar probleme, inclusiv în vederea eventualei rezoluții a acesteia. În sfârșit, criza a demonstrat că nu numai marile bănci internaționale necesită un cadru de rezoluție la nivel european. Existența unor autorități de rezoluție diferențiate pentru bănci de diferite mărimi ar presupune, de asemenea, finanțare și mecanisme de sprijin diferențiate, care ar putea, la rândul lor, să consolideze legăturile dintre bănci și state și să denatureze concurența. 4.1.2. Principiile măsurilor din cadrul MUR Pentru a se asigura un proces de rezoluție obiectiv și echitabil, este interzisă orice discriminare de către Comisie, Comitetul și autoritățile naționale de rezoluție împotriva băncilor, a deponenților, a creditorilor sau a acționarilor acestora în funcție de naționalitate sau de locul de desfășurare a activității. Rezoluția grupurilor transfrontaliere se bazează pe o serie de principii menite să asigure egalitatea de tratament între diferitele entități ale grupului, să permită examinarea adecvată a intereselor statelor membre implicate în rezoluție și să evite ca nivelul costurilor impuse de creditori să depășească nivelul care ar fi stabilit în cadrul procedurii obișnuite de insolvență. În cazul în care numai anumite părți dintr-un grup fac obiectul rezoluției, propunerea urmărește să asigure că procesul de rezoluție nu va avea un impact negativ asupra entităților din grup care nu fac obiectul rezoluției. Ca principiu, costul rezoluției va fi suportat prin recapitalizare internă și de către sectorul bancar. Prin urmare, propunerea garantează că Comisia, Comitetul și autoritățile naționale de rezoluție iau deciziile cu privire la mecanismele de finanțare a rezoluției astfel încât utilizarea de sprijin public cu caracter extraordinar să fie redusă la minimum. 4.1.3. Interacțiunea cu controlul ajutoarelor de stat exercitat de Comisie În cadrul MUR, controlul ajutoarelor de stat exercitat de Comisie ar fi menținut în toate circumstanțele. Aceasta înseamnă că, odată ce BCE notifică Comisiei și Comitetului că o bancă sau un grup se află în dificultate majoră sau este susceptibil(ă) de a intra în faliment, procedura de rezoluție din cadrul MUR ar trebui să se deruleze în paralel cu procedura în materie de ajutor de stat dacă este cazul, deci statul membru sau statele membre în cauză ar trebui să fie invitate să notifice Comisiei măsurile avute în vedere, în conformitate cu articolul 108 din TFUE. În acest sens, trebuie instituită o cooperare continuă și un schimb continuu de informații între Comitet și Comisie în vederea finalizării procedurii de acordare de ajutor de stat. Mai mult, decizia Comisiei în temeiul normelor privind ajutoarele de stat ar fi condiția prealabilă pentru adoptarea de către Comisie a unei decizii de a deschide procedura de rezoluție a unei bănci. În cazul în care nu este prezent nici un ajutor de stat la utilizarea fondului, criteriile stabilite pentru aplicarea articolului 107 din TFUE ar trebui să se aplice, prin analogie, ca o condiție prealabilă pentru adoptarea unei decizii de a deschide procedura de rezoluție a unei bănci, în scopul de a menține integritatea pieței interne între statele membre participante și neparticipante. 4.1.4. Sarcini și structură decizională Mecanismul unic de rezoluție acoperă toate sarcinile-cheie în materie de rezoluție care sunt indispensabile pentru rezoluția băncilor în dificultate majoră. Astfel de sarcini includ, printre altele, autorizarea de a aplica obligații simplificate în ceea ce privește cerința de a elabora proiecte de planuri de rezoluție, de a elabora sau revizui planuri de rezoluție, de a evalua posibilitățile de rezoluție a băncilor, de a deschide procedura de rezoluție a unei bănci, de a exercita competențele de rezoluție în raport cu o anumită instituție aflată în rezoluție și de a pune în aplicare sisteme de rezoluție. În plus, MUR acoperă deciziile privind utilizarea finanțării pentru procedurile de rezoluție. Compoziția MUR asigură că structurile sale decizionale sunt solide din punct de vedere juridic și eficace, inclusiv în perioade de criză. Acestea sunt concepute pentru a se asigura că deciziile sunt luate la nivel european și cu implicarea statelor membre, având în vedere importanța rezoluției bancare pentru economiile naționale. Structurile decizionale ale mecanismului de rezoluție unic includ Comitetul unic de rezoluție, autoritățile naționale de rezoluție ale statelor membre participante și Comisia Europeană. Sarcinile MUR sunt împărțite între Comitetul unic de rezoluție și autoritățile de rezoluție naționale. Pentru a se asigura eficacitatea și responsabilitatea mecanismului unic de rezoluție și în conformitate cu cerințele legale, Comisia Europeană, în calitate de instituție a UE, are competența de a iniția rezoluția unei bănci, pe baza unei recomandări a Comitetului de rezoluție sau din proprie inițiativă. În cazul în care Comisia inițiază o procedură de rezoluție, aceasta ar urma să decidă, de asemenea, cadrul instrumentelor de rezoluție care vor fi aplicate în fiecare caz și utilizarea fondului. Comitetul unic de rezoluție ar urma să ia toate celelalte decizii în temeiul Regulamentului privind MUR și le-ar înainta autorităților naționale de rezoluție spre executare la nivel național în conformitate cu Regulamentul privind MRS și Directiva [ ]. Comitetul de rezoluție ar urma să monitorizeze executarea la nivel național a deciziilor sale de către autoritățile naționale de rezoluție și, în cazul în care o autoritate de rezoluție națională nu îi respectă decizia, ar putea adresa decizii direct băncilor. 4.1.5. Procesul decizional În conformitate cu cadrul unic de reglementare stabilit în Directiva [ ], o bancă ar face obiectul unei proceduri de rezoluție atunci când aceasta s-ar afla sau ar fi susceptibilă să intre în dificultate majoră, când apariția unei situații de dificultate majoră nu ar putea fi evitată prin niciun mecanism al sectorului privat și când rezoluția ar fi în interesul public, deoarece banca este sistemică, în sensul că dificultatea majoră a acesteia ar afecta stabilitatea financiară. Obiectivul rezoluției este de a asigura continuitatea funcțiilor critice ale băncii, de a proteja stabilitatea financiară, de a reduce la minimum dependența de banii contribuabililor și de a proteja deponenții. Rezoluția este declanșată în urma unui proces prin care se asigură că se ia o decizie justificată și imparțială în cazul oricărei bănci aflate în dificultate majoră: – BCE, în calitate de autoritate de supraveghere bancară, notifică faptul că o bancă se află în dificultate majoră Comisiei, Comitetului de rezoluție și autorităților și ministerelor naționale relevante; – Comitetul de rezoluție evaluează dacă există o amenințare sistemică și dacă nu există nicio soluție în sectorul privat; – dacă aceste condiții sunt îndeplinite, Comitetul de rezoluție recomandă Comisiei să inițieze rezoluția; – Comisia decide să inițieze rezoluția și indică Comitetului de rezoluție cadrul pentru aplicarea instrumentelor de rezoluție și pentru utilizarea fondului în vederea sprijinirii măsurilor de rezoluție. Comitetul de rezoluție adoptă, printr-o decizie adresată autorităților naționale de rezoluție, o schemă de rezoluție prin care stabilește instrumentele de rezoluție, măsurile de rezoluție și măsurile de finanțare și prin care dispune ca autoritățile de rezoluție naționale relevante să execute măsurile de rezoluție; – autoritățile naționale de rezoluție execută măsurile de rezoluție hotărâte de Comitetul de rezoluție, în conformitate cu legislația națională. În cazul în care autoritățile naționale de rezoluție nu respectă deciziile Comitetului de rezoluție, acesta are competența de a se substitui autorităților naționale de rezoluție și de a adresa anumite decizii pentru punerea în aplicare a măsurilor de rezoluție direct băncilor. 4.1.6. Responsabilitate și buget Fiecare componentă individuală a mecanismului unic de rezoluție va fi independentă în exercitarea sarcinilor sale și se va supune unor dispoziții stricte în materie de responsabilitate, pentru a se asigura faptul că aceasta își utilizează competențele într-un mod corect și imparțial, în limitele stabilite de prezentul regulament și de Directiva [ ]. Comitetul de rezoluție va fi, prin urmare, răspunzător în fața Parlamentului European și a Consiliului pentru toate deciziile luate pe baza prezentei propuneri. Parlamentele naționale ale statelor membre participante vor fi, de asemenea, informate cu privire la activitățile Comitetului de rezoluție. Comitetul de rezoluție va trebui să răspundă la toate observațiile sau întrebările care îi sunt adresate de către parlamentele naționale ale statelor membre participante. Bugetul MUR, care include fondul unic de rezoluție, nu face parte din bugetul Uniunii. Cheltuielile legate de sarcinile MUR, de gestionarea și de utilizarea fondului vor fi finanțate prin contribuții din partea sectorului bancar. 4.1.7. Relația cu statele membre neparticipante Directiva [ ] instituie colegii de rezoluție între autoritățile naționale de rezoluție pentru a trata situația grupurilor bancare și a asigura implicarea adecvată și echilibrată a autorităților de rezoluție din toate statele membre în care banca își desfășoară activitatea. ABE are un rol de mediere în cazul în care autoritățile de rezoluție naționale din țara de origine și cele din țara gazdă sunt în dezacord cu privire la pregătirea planurilor de rezoluție și la rezoluția în sine. În contextul MUR, în cazul entităților și al grupurilor care au sediu numai în state membre participante la MUS, MUR înlocuiește colegiile de rezoluție prevăzute în Directiva [ ], instituind un cadru de redresare și rezoluție a instituțiilor de credit și a societăților de investiții. În schimb, sunt implicați în Comitetul de rezoluție reprezentanți ai autorităților naționale de rezoluție. Pentru băncile care își au sediul în state membre neparticipante, astfel cum sunt definite în Regulamentul privind MUS, continuă să se aplice integral Directiva [ ]. În mod similar, interacțiunea dintre MUR și autoritățile de rezoluție naționale din statele membre neparticipante va fi reglementată integral de Directiva [ ]. Dispozițiile privind interacțiunea dintre diferite fonduri de rezoluție (mutualizarea și creditele și împrumuturile reciproce voluntare), se aplică, de asemenea, integral în relațiile dintre fondul unic de rezoluție și fondurile de rezoluție naționale ale statelor membre neparticipante. Propunerea clarifică, de asemenea, faptul că rolul ABE prevăzut în Directiva [ ] și în Regulamentul privind ABE, inclusiv competențele de mediere ale acesteia, se vor aplica integral Comitetului de rezoluție. În plus, propunerea ia în considerare în trei moduri situația băncilor care își au sediul în state membre care nu participă la MUR. În primul rând, propunerea stabilește principiul nediscriminării din partea oricăreia dintre componentele MUR împotriva instituțiilor de credit, a titularilor de depozite, a investitorilor sau a altor creditori pe motive de naționalitate sau de loc de desfășurare a activității. În al doilea rând, propunerea prevede că, în cazul în care un grup include instituții de credit cu sedii atât într-un stat membru participant, cât și într-un stat membru neparticipant, Comitetul de rezoluție înlocuiește autoritățile naționale de rezoluție din statele membre participante în cadrul colegiilor de rezoluție prevăzute în temeiul Directivei [ ]. În al treilea rând, statele membre neparticipante au întotdeauna posibilitatea de a se alătura MUS și, prin urmare, de a se asigura că băncile stabilite pe teritoriul lor sunt supuse MUR. 4.1.8. Relația cu Directiva [ ] a Parlamentului European și a Consiliului din [ ] de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții În contextul mecanismului unic de rezoluție, cadrul de reglementare stabilit în Directiva [ ] de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții se va aplica statelor membre participante în același mod în care se aplică în cadrul întregii piețe interne. Nu pot fi făcute excepții decât în cazul în care procedurile sau dispozițiile prevăzute în prezentul regulament au întâietate față de dispozițiile pertinente din Directiva [ ] (de exemplu dispozițiile privind colegiile transfrontaliere, care sunt substituite de mecanismul decizional din cadrul MUR). Propunerea privind MUR integrează anumite dispoziții care sunt paralele cu Directiva [ ], deoarece Comitetul de rezoluție și Comisia trebuie să își întemeieze acțiunile pe legislația direct aplicabilă a Uniunii. Alte dispoziții din prezenta propunere fac anumite trimiteri încrucișate la propunerea Comisiei de Directivă [ ]. Unele dintre aceste dispoziții au fost modificate prin raportul votat în mai de Comisia ECON a Parlamentului European și de abordarea generală a Consiliului din 26 iunie. Regulamentul privind MUR trebuie, în ultimă instanță, să respecte pe deplin acordul la care au ajuns Parlamentul European și Consiliul privind Directiva [ ]. Prezenta propunere face referire la abordarea generală a Consiliului, acesta fiind cel mai recent document disponibil. Întrucât negocierile între Parlamentul European și Consiliu sunt în curs de desfășurare, iar directiva nu a fost încă finalizată, obiectivul Comisiei este de a înlocui dispozițiile de fond în cauză cu rezultatul final al negocierilor dintre cei doi colegiuitori cu privire la Directiva [ ]. În ceea ce privește anumite aspecte reglementate deja de Directiva [ ], o aliniere suplimentară este indispensabilă pentru funcționarea corespunzătoare a unui MUR cu un fond unic de rezoluție bancară. În primul rând, ierarhia creanțelor ar trebui să fie pe deplin armonizată pentru procedurile de rezoluție, pe baza principiului de a acorda preferință deponenților. Articolul 15 își propune să armonizeze ierarhia creanțelor în cadrul rezoluției, pe baza principiului de a acorda preferință deponenților. Comisia consideră că o astfel de armonizare este necesară pentru toate entitățile care fac obiectul Directivei [ ], pentru a asigura condiții de concurență echitabile în cadrul pieței interne. În al doilea rând, în cadrul unui MUR, orice marjă de flexibilitate acordată în ceea ce privește utilizarea recapitalizării interne trebuie să fie bine definită și supusă unui cadru strict și acelorași condiții pentru toate băncile. Articolul 24 din propunere include, prin urmare, un cadru suplimentar strict, bazat pe abordarea generală a Consiliului din 26 iunie 2013, și exclude, în acest context, utilizarea oricărei derogări prevăzute de Directiva [ ] (în special în ceea ce privește calcularea pragului pentru recapitalizarea internă). 4.2. Comitetul de rezoluție 4.2.1. Guvernanța În scopul de a asigura eficacitatea și responsabilitatea procesului decizional în materie de rezoluție, structura și normele de funcționare ale Consiliului de rezoluție prevăd implicarea corespunzătoare a tuturor statelor membre direct vizate. Comitetul este format din directorul executiv, directorul executiv adjunct, reprezentanții numiți de Comisie și de BCE, precum și din membrii numiți de fiecare state membru participant, care reprezintă autoritățile naționale de rezoluție. Comitetul, prezidat de un director executiv, se va reuni și va funcționa în două sesiuni: o sesiune executivă și o sesiune plenară. La reuniunile Comitetului de rezoluție ar putea fi invitați să participe observatori. În cadrul sesiunii plenare, Comitetul ar urma să ia toate deciziile cu caracter general. În cadrul sesiunii executive, Comitetul ia decizii cu privire la entități individuale sau grupuri bancare. Astfel de decizii variază de la planificarea rezoluției, competențele de intervenție timpurie, decizii privind schemele de rezoluție, inclusiv cu privire la utilizarea fondului pentru finanțarea procesului de rezoluție, până la dispozițiile adresate autorităților naționale de rezoluție privind modul de punere în aplicare a deciziilor de rezoluție. Atunci când se întrunește în sesiune executivă, Comitetul este format din directorul executiv, directorul executiv adjunct și reprezentanți numiți de Comisie și de BCE. În funcție de băncile sau grupurile care urmează să facă obiectul rezoluției în fiecare caz, atunci când Comitetul se întrunește în sesiune executivă, acesta convoacă, în plus față de directorul executiv, directorul executiv adjunct și reprezentanții numiți de Comisie și de BCE, și membrii numiți de autoritățile naționale de rezoluție relevante. Prin urmare, în cazul rezoluției grupurilor bancare transfrontaliere participă la reuniuni și la procesul decizional atât membrul desemnat de statul membru în care este situată autoritatea de rezoluție la nivelul grupului, cât și membrii numiți de statele membre în care au sedii filialele sau entitățile care fac obiectul supravegherii consolidate. Regulile de vot aplicabile Comitetului țin cont de necesitatea de a lua în considerare interesele tuturor statelor membre vizate de o decizie de rezoluție. Niciunul dintre participanții la deliberări nu are drept de veto. Cu toate acestea, având în vedere dreptul suveran al statelor membre de a decide cu privire la utilizarea bugetelor naționale, propunerea prevede în mod explicit faptul că MUR nu poate impune statelor membre obligația de a furniza sprijin public extraordinar vreunei entități aflate în rezoluție. În plus, pentru a ține seama pe deplin de eventualele implicații bugetare asupra statelor membre, membrii numiți de autoritățile naționale de rezoluție relevante în sesiunea executivă a Comitetului pot solicita o nouă deliberare pentru a discuta implicațiile potențiale de acest tip. 4.2.2. Competențe Comitetul de rezoluție centralizează informațiile de care dispun BCE și autoritățile naționale de rezoluție cu privire la soliditatea financiară a băncilor aflate sub jurisdicția lor. Comparativ cu o rețea de autorități naționale care funcționează în limitele unor mandate naționale, acest lucru permite o mai bună evaluare a circumstanțelor care ar putea conduce la necesitatea deschiderii procedurii de rezoluție a unei bănci și la evitarea efectelor colaterale neanticipate transfrontaliere. Propunerea pornește de la cadrul oferit de Directiva privind redresarea și rezoluția bancară și împuternicește Comitetul de rezoluție să intervină prompt în cazul în care situația financiară a unei bănci sau a unui grup se deteriorează. Comitetul de rezoluție este învestit cu competența de a stabili când să se adreseze Comisiei recomandarea de a declanșa procedura de rezoluție în cazul unei bănci sau al unui grup. De îndată ce Comisia decide că sunt îndeplinite condițiile necesare și deschide procedura de rezoluție a unei bănci, Comitetul stabilește, în contextul cadrului instituit de Comisie, detaliile instrumentelor de rezoluție care trebuie aplicate și modul în care trebuie alocate resursele fondului. Aceste competențe îi permit Comitetului de rezoluție să selecteze și să aplice instrumentele de rezoluție, normele și procedurile în mod uniform. În mod concret, în cazul în care băncile desfășoară activități transfrontaliere, acest lucru va conduce la eliminarea divergențelor actuale prevăzute în reglementările și abordările statelor membre, precum și a consecințelor negative pe care le au acestea asupra funcționării piețelor bancare din Uniune. O astfel de responsabilitate directă pentru Comitetul de rezoluție va asigura un tratament egal al tuturor băncilor din statele membre participante, precum și previzibilitatea și încrederea în punerea în aplicare a cadrului unic de reglementare privind rezoluția bancară. Acest lucru va spori securitatea juridică și va asigura o mai bună conservare a valorii activelor financiare, prin evitarea perturbărilor inutile ale fluxului de fonduri, precum și faptul că activele instituției aflate în dificultate majoră sunt utilizate în modul cel mai productiv în vederea reducerii la minimum a pierderilor suportate de creditorii din toate statele membre participante, și nu în funcție de preocupările fiecărui stat membru în parte. Comitetul de rezoluție se asigură că deciziile de rezoluție sunt puse în aplicare întocmai de autoritățile naționale de rezoluție, în conformitate cu legislația națională. În acest scop, Comitetul are competența de a supraveghea și de a evalua punerea în aplicare de către autoritățile naționale de rezoluție, datorită capacității de a obține informații direct de la bănci sau de a efectua investigații sau inspecții la fața locului, în cazul în care este necesar. Dacă o autoritate de rezoluție națională nu pune în aplicare o decizie de rezoluție în conformitate cu schema de rezoluție convenită, Comitetul are competența de a adresa anumite decizii direct băncii în cauză, impunând luarea măsurilor necesare pentru punerea în aplicare a deciziei de rezoluție. 4.2.3. Cooperarea la nivel european și internațional Pentru îndeplinirea atribuțiilor sale, Comitetul de rezoluție va coopera cu BCE și cu alte autorități abilitate să supravegheze instituțiile de credit în cadrul MUS, precum și cu alte autorități care fac parte din Sistemul european de supraveghere financiară. De asemenea, Comitetul de rezoluție va colabora îndeaproape cu autoritățile naționale de rezoluție, întrucât acestea joacă un rol-cheie în pregătirea și punerea în aplicare a măsurilor de rezoluție. Deoarece numeroase instituții de credit își desfășoară activitatea nu numai în Uniune, ci și la nivel internațional, Comitetul de rezoluție va fi împuternicit în mod exclusiv să încheie, în numele autorităților naționale din statele membre participante, acorduri de cooperare fără caracter obligatoriu cu autorități din țări terțe. 4.3. Fondul unic de rezoluție bancară 4.3.1. Principii, înființare și misiuni Comitetul se ghidează după principiul că orice pierderi, costuri sau alte cheltuieli ocazionate de utilizarea instrumentelor de rezoluție trebuie să fie suportate în primul rând de către acționarii și creditorii instituției care face obiectul rezoluției și, în ultimă instanță, dacă este necesar, de către sectorul financiar. Cu toate acestea, chiar și în condițiile în care costurile de restructurare a unei instituții ar trebui să fie finanțate din resursele interne ale acesteia, trebuie să existe un mecanism care să îi permită instituției (fie în forma sa originală, fie prin intermediul unei „bănci-punte” sau în calitate vehicul de gestionare a activelor -„bancă rea”) să își continue activitatea. Prin urmare, este important să se creeze un fond de rezoluție bancară care să asigure eficacitatea măsurilor de rezoluție, cum ar fi furnizarea de finanțare pe termen scurt unei instituții care face obiectul rezoluției sau de garanții pentru potențialii cumpărători ai unei instituții care face obiectul rezoluției. Obiectivul principal al Fondului unic de rezoluție este de a asigura stabilitatea financiară, mai degrabă decât acela de a absorbi pierderile sau de a furniza capital unei instituții care face obiectul rezoluției. Fondul nu ar trebui să fie considerat un fond de salvare. Cu toate acestea, ar putea exista circumstanțe excepționale în care, după ce s-a făcut apel suficient la resursele interne (cel puțin 8 % din pasivele și din fondurile proprii ale instituției care face obiectul rezoluției), obiectivul principal nu ar putea fi atins fără a permite fondului să absoarbă pierderile respective sau să furnizeze capital. Numai în aceste circumstanțe fondul ar putea acționa ca mecanism de protecție pentru resursele private. Crearea Fondului unic de rezoluție este justificată, în primul rând, prin faptul că pe piețe financiare integrate orice sprijin financiar destinat rezoluției unei bănci consolidează stabilitatea financiară și sănătatea altor bănci, nu numai în statul membru în cauză, dar și în alte state membre. Deoarece beneficiarii indirecți ai unui astfel de sprijin sunt băncile din toate statele membre participante, contribuțiile la finanțarea sprijinului nu ar trebui să se limiteze la băncile de pe teritoriul unui singur stat membru. În ceea ce privește eficacitatea, capacitatea fondului de a regrupa resurse provenite de la toate băncile din zona euro oferă o protecție mult mai eficace împotriva crizelor bancare în care pierderile sunt concentrate în mod asimetric în unele state membre și, în această privință, funcționează ca un mecanism de asigurare la scara întregii zone euro. Criza recentă a demonstrat că pierderile s-au produs în mod diferit în statele membre. Deoarece pierderile rezultate în urma unor viitoare șocuri din sectorul bancar sunt susceptibile să se concentreze într-un anumit moment, în anumite state membre, un mecanism de sprijin european comun privat, spre deosebire de mecanismele de sprijin naționale adoptate în mod individual, va fi mai eficace în ceea ce privește absorbția acestor șocuri, prin contribuții ex-ante și, în cazuri extreme, ex-post din partea întregului sector bancar din zona euro. Prin urmare, prin punerea în comun a resurselor la nivel european, fondul va oferi o capacitate mai mare și va spori rezistența sistemului bancar. În același timp, repartizarea contribuțiilor ex-post extraordinare în mod uniform între băncile din toate statele membre participante va reduce nivelul acestor contribuții pentru fiecare bancă, limitând eventualele efecte prociclice ale unor astfel de contribuții. Mai mult, un mecanism prin care absorbția pierderilor depășește frontierele naționale poate reuși să pună capăt cercului vicios al interdependenței dintre criza bancară într-un anumit stat membru și poziția bugetară a statului respectiv. În acest fel, povara suportată actualmente de unele state membre ar fi fost atenuată dacă ar fi existat un fond unic de rezoluție încă de la începutul crizei financiare. În plus, un fond unic de rezoluție care are capacitatea de a regrupa fonduri din sectorul bancar al tuturor statelor membre participante va dispune de o bază de contribuție mai largă, deci și de o bază de reputație superioară, în măsură să permită Comitetului, dacă este necesar, să împrumute mai mult de pe piață și la un cost mai mic. O capacitate mai mare de a obține finanțare externă de pe piață va reduce necesitatea ca fondul să se bazeze pe finanțele publice în cazurile de pierderi extreme, ceea ce ar contribui și mai mult la dizolvarea legăturii dintre state și bănci și la protejarea contribuabililor față de costurile rezoluției. În sfârșit, alinierea corespunzătoare a stimulentelor la nivelul tuturor instituțiilor Uniunii bancare presupune, de asemenea, existența unui fond unic. Dacă, în special în cazul grupurilor bancare transfrontaliere, ar trebui ca mijloacele de acoperire a costurilor de rezoluție suplimentare față de cele absorbite de acționari și de creditori să fie puse la dispoziție din fonduri naționale, ar fi îngrădită nu numai eficacitatea mecanismului unic de rezoluție, ci și cea a mecanismului unic de supraveghere. Instituirea unui mecanism unic de rezoluție presupune accesul rapid și eficace al Comitetului de rezoluție la un fond unic de rezoluție bancară. Fondul creează o rezervă exterioară privată care poate oferi finanțare pe termen mediu și lung în scopul de a evita sau reduce la minimum utilizarea fondurilor publice pentru rezoluția băncilor. În plus, acest lucru sporește eficacitatea procesului de rezoluție prin evitarea problemelor de coordonare care apar în legătură cu utilizarea fondurilor naționale, în special în cazul grupurilor transfrontaliere. 4.3.2. Finanțarea fondului Pentru a asigura o finanțare suficientă, a evita prociclicitatea sistemelor în timp real (pay-as-you-go) și a reduce la minimum necesitatea de a solicita sprijin financiar extern, este necesar ca fondul să dispună de resurse accesibile cu ușurință. În acest scop, valoarea vizată a fondului ar trebui să fie de cel puțin 1 % din depozitele garantate în sistemul bancar din statele membre participante; această valoare ar fi suficientă pentru a asigura o rezoluție ordonată în eventualitatea unei viitoare crize, cu condiția că creditorii să beneficieze de recapitalizare internă cel puțin în limita a 8 % din totalul pasivelor și al fondurilor proprii ale instituției care face obiectul rezoluției. Pe baza datelor din 2011 privind băncile și a unei valori estimate a depozitelor garantate deținute la băncile din zona euro, nivelul țintă de 1 % pentru Fondul de rezoluție unic ar corespunde unei valori de aproximativ 55 de miliarde EUR. Valoarea țintă a fondului în sume absolute (EUR) va rămâne dinamică și va crește în mod automat în cazul în care sectorul bancar se dezvoltă. Este prevăzută o perioadă de tranziție de 10 ani pentru ca fondul să își atingă pe deplin nivelul țintă. Această perioadă ar putea fi extinsă la 14 ani dacă fondul face plăți care depășesc jumătate din dimensiunea sa țintă. În cazul în care pe durata fazei inițiale de demarare nu vor fi efectuate plăți din fond, sectorul bancar ar urma să contribuie anual cu aproximativ o zecime din valoarea țintă sau, în termeni absoluți, cu aproximativ 5,5 miliarde EUR. După faza inițială de demarare a fondului, băncile vor face obiectul unor contribuții suplimentare dacă baza de contribuție a acestora va crește sau se vor efectua plăți din fond. În cazul în care mijloacele financiare disponibile ale fondului vor scădea sub jumătate din valoarea țintă a acestuia, băncile vor plăti o contribuție anuală minimă de cel puțin o cincime din totalul pasivelor (excluzând capitalul reglementat și depozitele garantate) tuturor băncilor din statele membre participante la mecanismul unic de rezoluție. Contribuțiile vor fi calculate în conformitate cu Directiva privind redresarea și rezoluția bancară pe baza pasivelor băncii, excluzând fondurile proprii și depozitele garantate, și ajustate conform profilului lor de risc. Aceasta înseamnă că băncile care sunt finanțate aproape exclusiv din depozite vor avea contribuții foarte reduse în practică. Desigur, aceste bănci vor contribui la sistemele naționale de garantare a depozitelor. Sunt prevăzute garanții pentru a evita ca perceperea de contribuții să cauzeze probleme de stabilitate financiară în instituțiile sănătoase, și anume scutirea temporară de la obligația de a plăti contribuții ex-post. Atunci când contribuțiile ex-ante nu sunt suficiente, iar contribuțiile ex-post nu sunt imediat accesibile, ar putea fi nevoie de finanțare suplimentară de rezervă, în special în faza de tranziție, pentru a asigura continuitatea funcțiilor sistemice ale băncii (băncilor) pe toată durata procesului de restructurare. Fondul va fi în măsură să contracteze împrumuturi sau alte forme de sprijin provenind din partea unor instituții financiare sau a altor părți terțe (inclusiv din resurse publice) dacă acest lucru va fi necesar pentru a finanța rezoluția. Acest sprijin va fi rambursat, în principiu, chiar de către instituția care face obiectul rezoluției. Cu toate acestea, în cazul în care acest lucru este imposibil, regulamentul prevede că pierderile sunt alocate tuturor băncilor care fac obiectul mecanismului, prin contribuții ex-post. Acest lucru va asigura că orice utilizare a resurselor publice are efecte neutre pe termen mediu. Pentru a evita crearea unui dezavantaj pentru statele membre care au instituit un fond de rezoluție la intrarea în vigoare a prezentei propuneri, regulamentul lasă la latitudinea statelor membre să decidă în ce mod fondurile de rezoluție naționale existente ar urma să fie utilizate în scopul îndeplinirii obligațiilor băncilor de pe teritoriul acestora în temeiul prezentului regulament. 4.3.3. Rolul sistemelor de garantare a depozitelor în contextul rezoluției În cazul în care o bancă face obiectul rezoluției, schema națională de garantare a depozitelor la care banca este afiliată va contribui, în limita valorii depozitelor garantate, cu valoarea pierderilor pe care ar fi trebuit să le suporte în cazul în care banca ar fi fost lichidată pe baza procedurilor obișnuite de insolvență. Acest rol este deja prevăzut în totalitate de Directiva [ ]. În plus, MUR nu afectează sistemele de protecție instituțională și nici alte mecanisme de sprijin financiar intragrup înființate de unele grupuri de instituții de credit. MUR va interveni numai atunci când soluțiile de acest fel din sectorul privat nu reușesc să trateze cu succes situația de dificultate majoră a unei bănci. 4.3.4. Rolul fondului în rezoluția grupurilor care implică instituții din afara MUR În scopul rezoluției grupurilor care implică ambele instituții care fac obiectul MUR, contribuția fondului va corespunde părților din grup care fac obiectul MUR, în timp ce mecanismele de finanțare naționale din afara contribuției MUR vor acoperi restul. Pentru a consolida finanțarea măsurilor de rezoluție în cadrul întregii piețe interne, propunerea permite fondului să contracteze împrumuturi de la alte mecanisme de finanțare a rezoluției sau să acorde împrumuturi acestor mecanisme, la libera sa alegere. Acest lucru va permite fondului să suporte plăți importante care nu sunt acoperite de contribuțiile ex-ante și ex-post și va sprijini, de asemenea, mecanismele de finanțare a rezoluției în statele membre din afara MUR. 4.3.5. Înlocuirea mecanismelor naționale de finanțare a rezoluției Deoarece fondul înlocuiește mecanismele naționale de finanțare a rezoluției din statele membre care participă la acesta, statele membre care au instituit deja mecanisme naționale de finanțare a rezoluției la data intrării în vigoare a prezentului regulament pot decide dacă să utilizeze sau nu astfel de mecanisme în conformitate cu legislația lor națională. Statele membre ar putea decide, de asemenea, ca aceste mecanisme naționale de finanțare a rezoluției să plătească contribuțiile datorate fondului în numele băncilor de pe teritoriul lor până când respectivele mecanisme ar fi epuizate în totalitate. 5. IMPLICAȚII BUGETARE Comitetul de rezoluție va fi finanțat în totalitate din contribuții provenite de la instituții financiare. Cu toate acestea, vor exista unele implicații minore asupra bugetului Uniunii în faza de demarare a Comitetului de rezoluție. Detaliile sunt prezentate în fișa financiară anexată. 2013/0253 (COD) Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor întreprinderi de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție bancară și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Băncii Centrale Europene[11], având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[12], hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1) O mai bună integrare a pieței interne a serviciilor bancare este esențială pentru a stimula redresarea economică în Uniune. Cu toate acestea, criza financiară și economică actuală a demonstrat că funcționarea pieței interne în acest domeniu se află în pericol și că există un risc din ce în ce mai important de fragmentare financiară. Piețele interbancare au devenit mai puțin lichide, iar activitățile bancare transfrontaliere sunt în scădere, din cauza temerilor în ceea ce privește riscul de contagiune și din cauza lipsei de încredere în alte sisteme bancare naționale și în capacitatea statelor membre de a sprijini băncile. (2) Divergențele dintre normele naționale în materie de rezoluție din diferite state membre și dintre practicile administrative aferente ale acestora, precum și lipsa unui proces unificat de luare a deciziilor la nivelul Uniunii pentru rezoluția băncilor transfrontaliere contribuie la această lipsă de încredere și la instabilitatea pieței, deoarece nu asigură securitatea și previzibilitatea în ceea ce privește rezultatul posibil al unei situații de dificultate majoră. Deciziile în materie de rezoluție luate doar la nivel național ar putea duce la denaturări ale concurenței și, în cele din urmă, la subminarea pieței interne. (3) În special, diferitele practici ale statelor membre în ceea ce privește tratarea creditorilor băncilor aflate în rezoluție și salvarea băncilor aflate în dificultate majoră au un impact asupra riscului de credit perceput, a solidității financiare și a solvabilității băncilor din aceste state, ceea ce subminează încrederea publicului în sectorul bancar și împiedică exercitarea libertății de stabilire și libera prestare a serviciilor în cadrul pieței interne, deoarece costurile de finanțare ar fi mai reduse dacă nu ar exista aceste diferențe între practicile statelor membre. (4) Divergențele dintre normele naționale în materie de rezoluție din diferite state membre și dintre practicile administrative relevante ale acestora pot duce la costuri ale împrumutului mai ridicate pentru bănci și clienți doar pe baza locului de rezidență și indiferent de bonitatea lor reală. În plus, clienții băncilor din unele state membre se confruntă cu rate ale împrumutului mai mari decât clienții băncilor aflate în alte state membre, indiferent de propria bonitate. (5) Atât timp cât normele în materie de rezoluție, practicile și abordările privind repartizarea sarcinilor în acest domeniu rămân la nivel național, iar resursele financiare necesare pentru finanțarea rezoluției sunt colectate și cheltuite la nivel național, piața internă va rămâne fragmentată. Mai mult, autoritățile naționale de supraveghere au stimulente puternice pentru a reduce la minimum impactul potențial al crizelor bancare asupra economiilor lor naționale prin adoptarea de măsuri unilaterale menite să izoleze unele operațiunile bancare (ring fencing), de exemplu prin limitarea transferurilor și a creditelor intragrup sau prin impunerea majorării lichidităților și a unor cerințe de capital mai stricte filialelor din jurisdicțiile lor care aparțin unor întreprinderi-mamă aflate în dificultate majoră. Acest lucru restrânge activitățile transfrontaliere ale băncilor, creând astfel obstacole în calea exercitării libertăților fundamentale și denaturând concurența pe piața internă. (6) Directiva [ ] Parlamentului European și a Consiliului[13] a armonizat, într-o anumită măsură, normele naționale în materie de rezoluție bancară și a prevăzut obligația autorităților de rezoluție de a coopera atunci când tratează situațiile de dificultate majoră ale băncilor transfrontaliere. Cu toate acestea, armonizarea pe care o oferă Directiva [ ] nu este completă, iar procesul de luare a deciziilor nu este centralizat. Directiva [ ] prevede, în esență, punerea la dispoziția autorităților naționale din fiecare stat membru a unor instrumente și competențe comune în materie de rezoluție, dar lasă o anumită marjă de apreciere respectivelor autorități naționale în ceea ce privește aplicarea instrumentelor și utilizarea mecanismelor de finanțare naționale în sprijinul procedurilor de rezoluție. Directiva [ ] nu împiedică adoptarea de decizii separate și potențial contradictorii de către statele membre în ceea ce privește rezoluția grupurilor transfrontaliere, decizii care pot afecta costurile totale ale procesului de rezoluție. În plus, deoarece prevede mecanisme de finanțare naționale, directiva nu reduce suficient dependența băncilor de sprijinul finanțat din bugetele naționale și nu împiedică adoptarea unor abordări diferite de către statele membre pentru utilizarea mecanismelor de finanțare. (7) Asigurarea unor decizii uniforme și eficace în materie de rezoluție pentru băncile din Uniune aflate în dificultate majoră, inclusiv în ceea ce privește utilizarea fondurilor colectate la nivelul Uniunii, este esențială pentru finalizarea pieței interne a serviciilor financiare. În cadrul pieței interne, situațiile de dificultate majoră cu care se confruntă unele bănci dintr-un stat membru pot afecta stabilitatea piețelor financiare din întreaga Uniune. Asigurarea unor norme eficiente și uniforme în materie de rezoluție și a unor condiții echitabile de finanțare a rezoluției în toate statele membre este nu numai în interesul statelor membre în care băncile își desfășoară activitatea, ci și în interesul tuturor statelor membre în general, constituind un mijloc de a menține concurența și de a îmbunătăți funcționarea pieței interne. Sistemele bancare de pe piața internă sunt puternic interconectate, grupurile bancare sunt internaționale, iar băncile dețin un procent important de active străine. În lipsa unui mecanism unic de rezoluție, crizele bancare din statele membre care participă la mecanismul unic de supraveghere (MUS) ar avea un impact sistemic negativ mai puternic și în statele membre neparticipante. Instituirea mecanismului unic de rezoluție va spori stabilitatea băncilor din statele membre participante și va împiedica propagarea efectelor colaterale neanticipate în statele membre neparticipante, facilitând astfel funcționarea întregii piețe interne. (8) În urma creării, prin Regulamentul (UE) nr. …/… al Consiliului[14], a mecanismului unic de supraveghere, în cadrul căruia băncile din statele membre participante sunt monitorizate la nivel central de către Banca Centrală Europeană (BCE), există unele divergențe între supravegherea de către Uniune a acestor bănci și modul cum sunt tratate aceste bănci la nivel național în cadrul procedurilor de rezoluție desfășurate în temeiul Directivei [ ]. (9) În timp ce băncile din statele membre rămase în afara MUS beneficiază la nivel național de mecanisme aliniate în materie de supraveghere, rezoluție și sprijin financiar, băncile din statele membre care participă la MUS fac obiectul dispozițiilor Uniunii în ceea ce privește supravegherea și al dispozițiilor naționale în ceea ce privește rezoluția și protecția financiară. Această lipsă de aliniere creează un dezavantaj concurențial pentru băncile din statele membre participante la mecanismul unic de supraveghere în comparație cu cele din celelalte state membre. Deoarece supravegherea și rezoluția se desfășoară pe două niveluri diferite în cadrul MUS, intervenția și rezoluția în cazul băncilor din statele membre care participă la MUS nu ar fi la fel de rapide, consecvente și eficiente ca și în cazul băncilor din statele membre care nu participă la mecanism, ceea ce ar avea repercusiuni negative asupra costurilor de finanțare a acestor bănci și ar crea un dezavantaj concurențial, cu efecte defavorabile pentru statele membre în care aceste bănci își desfășoară activitatea și pentru funcționarea generală a pieței interne. Prin urmare, un mecanism centralizat de rezoluție pentru toate băncile care își desfășoară activitatea în statele membre care participă la mecanismul unic de supraveghere este esențială pentru a garanta existența unor condiții de concurență echitabile. (10) Repartizarea responsabilităților în materie de rezoluție între nivelul național și nivelul Uniunii ar trebui să corespundă repartizării responsabilităților în materie de supraveghere între aceste niveluri. Atât timp cât supravegherea rămâne la nivel național într-un stat membru, acest stat membru ar trebui să fie responsabil și pentru consecințele financiare ale situației de dificultate majoră a unei bănci. Prin urmare, mecanismul unic de rezoluție ar trebui să acopere doar băncile și instituțiile financiare care sunt stabilite în statele membre participante la MUS și care fac obiectul supravegherii BCE în cadrul MUS. Băncile stabilite în statele membre care nu participă la mecanismul unic de supraveghere nu ar trebui să fie supuse mecanismului unic de rezoluție. În cazul în care respectivele state membre ar fi supuse mecanismului unic de rezoluție, această situație ar crea stimulente nedorite pentru statele membre în cauză. Mai precis, autoritățile de supraveghere din aceste state membre ar putea deveni mai permisive față de băncile din jurisdicțiile lor, deoarece nu ar trebui să suporte întregul risc financiar al disfuncționalităților acestora. Prin urmare, pentru a se asigura paralelismul cu MUS, mecanismul unic de rezoluție ar trebui să se aplice statelor membre care participă la MUS. Pe măsură ce statele membre vor adera la mecanismul unic de supraveghere, acestea ar trebui să fie supuse în mod automat și mecanismului unic de rezoluție. Se preconizează că mecanismul unic de rezoluție se va extinde, în cele din urmă, la întreaga piață internă. (11) Fondul unic de rezoluție bancară (denumit în continuare „fondul”) este un element esențial, în absența căruia un mecanism unic de rezoluție nu ar putea funcționa în mod corespunzător. Existența unor sisteme diferite de finanțare națională ar denatura aplicarea normelor uniforme de rezoluție bancară în cadrul pieței interne. Fondul ar trebui să contribuie la asigurarea uniformității practicilor administrative de finanțare a rezoluției și să evite situația în care practicile naționale divergente creează obstacole pentru exercitarea libertăților fundamentale sau denaturează concurența pe piața internă. Fondul ar trebui să fie finanțat în mod direct de bănci și pus în comun la nivelul Uniunii, astfel încât resursele pentru rezoluție să poată fi alocate în mod obiectiv în toate statele membre, sporindu-se astfel stabilitatea financiară și limitându-se legătura dintre percepția poziției bugetare a statelor membre, luate separat, și costurile de finanțare ale băncilor și a întreprinderilor care își desfășoară activitatea în statele membre respective. (12) Prin urmare, este necesar să se adopte măsuri în vederea creării unui mecanism unic de rezoluție pentru toate statele membre care participă la mecanismul unic de supraveghere, pentru a facilita funcționarea corespunzătoare și stabilă a pieței interne. (13) Aplicarea centralizată, în statele membre participante, de către o autoritate unică de rezoluție la nivelul Uniunii a normelor de rezoluție bancară prevăzute în Directiva [ ] poate fi asigurată numai în cazul în care normele care reglementează înființarea și funcționarea mecanismului unic de rezoluție sunt direct aplicabile în statele membre, pentru a se evita interpretări divergente între statele membre. Acest lucru ar trebui să aducă beneficii pieței interne în ansamblul său, deoarece va contribui la asigurarea unei concurențe loiale și la prevenirea obstacolelor din calea liberei exercitări a libertăților fundamentale nu numai în statele membre participante la mecanism, ci și în întreaga piață internă. (14) Pentru a reflecta domeniul de aplicare al Regulamentului (UE) nr..../... al Consiliului, mecanismul unic de rezoluție ar trebui să se aplice tuturor instituțiilor de credit stabilite în statele membre participante. Cu toate acestea, în cadrul unui mecanism unic de rezoluție ar trebui să fie posibil ca orice instituție de credit dintr-un stat membru participant să fie supusă direct procedurii de rezoluție, pentru a se evita asimetriile în cadrul pieței interne în ceea ce privește tratarea instituțiilor aflate în dificultate majoră și a creditorilor în cursul unei proceduri de rezoluție. În măsura în care întreprinderile-mamă, întreprinderile de investiții și instituțiile financiare intră sub incidența supravegherii consolidate realizate de BCE, acestea ar trebui să facă și obiectul mecanismului unic de rezoluție. Deși nu va supraveghea aceste instituții la nivel individual, BCE va fi singura instanță de supraveghere care va avea o percepție globală a riscului la care este expus un grup și indirect membrii individuali ai acestuia. Dacă entitățile care fac obiectul supravegherii consolidate din cadrul BCE ar fi excluse din domeniul de aplicare al mecanismului unic de rezoluție, ar fi imposibil să se planifice rezoluția grupurilor bancare și să se adopte o strategie de rezoluție la nivel de grup, orice decizie privind rezoluția fiind astfel mult mai puțin eficace. (15) În cadrul mecanismului unic de rezoluție, deciziile ar trebui luate la nivelul cel mai adecvat. (16) În calitate de instanță de supraveghere în cadrul MUS, BCE este organismul cel mai în măsură pentru a determina dacă o instituție de credit se confruntă sau este susceptibilă de a se confrunta cu dificultăți majore și dacă nu există nicio perspectivă rezonabilă ca o măsură alternativă din sectorul privat sau ca o măsură alternativă de supraveghere să împiedice, într-un interval de timp rezonabil, apariția unei situații de dificultate majoră pentru instituția respectivă. Comitetul, în urma notificării BCE, ar trebui să ofere Comisiei o recomandare. Având în vedere necesitatea de a găsi un echilibru între diferitele interese aflate în joc, Comisia ar trebui să decidă dacă să inițieze sau nu procedura de rezoluție în ceea ce privește o anumită instituție și ar trebui, de asemenea, să decidă cu privire la un cadru de rezoluție clar și detaliat prin care să se stabilească măsurile de rezoluție care urmează să fie adoptate de către Comitet. În limitele trasate de acest cadru, Comitetul ar trebui să decidă cu privire la o schemă de rezoluție și să transmită instrucțiuni autorităților naționale de rezoluție în ceea ce privește instrumentele și competențele de rezoluție care trebuie aplicate la nivel național. (17) Comitetul ar trebui să fie împuternicit să ia decizii, în special în legătură cu planificarea rezoluției, evaluarea posibilităților de rezoluție, îndepărtarea obstacolelor din calea acestor posibilități și pregătirea măsurilor de rezoluție. Autoritățile naționale de rezoluție ar trebui să sprijine Comitetul în planificarea rezoluției și în pregătirea deciziilor privind rezoluția. În plus, deoarece exercitarea competențelor de rezoluție implică aplicarea legislației naționale, autoritățile naționale de rezoluție ar trebui să fie cele responsabile de punerea în aplicare a deciziilor privind rezoluția. (18) Pentru buna funcționare a pieței interne este esențial ca aceleași reguli să se aplice tuturor măsurilor de rezoluție, indiferent dacă acestea sunt luate de autoritățile naționale de rezoluție în temeiul Directivei [ ] sau în cadrul mecanismului unic de rezoluție. Comisia va evalua măsurile în cauză în temeiul articolului 107 din TFUE. În cazul în care utilizarea de mecanisme de finanțare a rezoluției nu implică un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE, Comisia ar trebui, pentru a garanta existența unor condiții de concurență echitabile în cadrul pieței interne, să evalueze măsurile respective prin analogie cu articolul 107 din TFUE. În cazul în care o notificare în temeiul articolului 108 din TFUE nu este necesară, deoarece utilizarea propusă a fondului de către Comitet nu atrage un ajutor de stat în sensul articolului 107 din TFUE, pentru a garanta integritatea pieței interne între statele membre participante și cele neparticipante, Comisia ar trebui să aplice prin analogie, în momentul evaluării utilizării propuse a fondului, normele relevante în materie de ajutoare de stat prevăzute la articolul 107 din TFUE. Comitetul nu ar trebui să decidă cu privire la schema de rezoluție până în momentul în care Comisia s-a asigurat, prin analogie cu normele privind ajutoarele de stat, că utilizarea fondului respectă aceleași reguli ca și intervențiile realizate prin mecanismele naționale de finanțare. (19) Pentru a asigura un proces decizional rapid și eficace în cadrul procedurii de rezoluție, Comitetul ar trebui să fie o agenție specifică a Uniunii, care să aibă o structură specifică, adecvată sarcinilor sale specifice, și care să se îndepărteze de modelul tuturor celorlalte agenții ale Uniunii. Structura acestuia ar trebui să garanteze faptul că se ține seama în mod corespunzător de toate interesele relevante aflate în joc în cadrul procedurilor de rezoluție. Comitetul ar trebui să își desfășoare activitatea în sesiuni plenare și executive. În sesiunea executivă, acesta ar trebui să fie alcătuit dintr-un director executiv, un director executiv adjunct și reprezentanți ai Comisiei și ai BCE. Având în vedere misiunea Comitetului, directorul executiv și directorul executiv adjunct ar trebui să fie desemnați de către Consiliu, la propunerea Comisiei și după consultarea Parlamentului European. Atunci când deliberează cu privire la rezoluția unei bănci sau a unui grup care își are sediul într-un singur stat membru participant, sesiunea executivă a Comitetului ar trebui, de asemenea, să convoace și să implice în procesul decizional membrul desemnat de statul membru în cauză, care reprezintă autoritatea națională de rezoluție a respectivului stat. Atunci când deliberează cu privire la un grup transfrontalier, membrii desemnați de către statele membre de origine și de către toate statele membre gazdă implicate, care reprezintă autoritățile naționale de rezoluție relevante ar trebui, de asemenea, să fie convocați și implicați în procesul decizional al sesiunii executive a Comitetului. Cu toate acestea, autoritățile din țara de origine și cele din țara gazdă ar trebui să influențeze în mod egal decizia, în sensul că autoritățile din țara gazdă ar trebui să aibă împreună dreptul la un singur vot. La reuniunile Comitetului pot fi invitați să participe și observatori, inclusiv un reprezentant al MES și un reprezentant al Eurogrup. (20) În lumina sarcinilor Comitetului și a obiectivelor rezoluției, printre care se numără și protejarea fondurilor publice, funcționarea Comitetului ar trebui să fie finanțată din contribuții plătite de instituțiile din statele membre participante. (21) Comitetul și Comisia ar trebui să înlocuiască, atunci când este cazul, autoritățile naționale de rezoluție desemnate în temeiul Directivei [ ] în ceea ce privește toate aspectele legate de procesul decizional din cadrul rezoluției. Autoritățile naționale de rezoluție desemnate în temeiul Directivei [ ] ar trebui să continue să efectueze activitățile legate de implementarea schemelor de rezoluție adoptate de Comitet. Pentru a asigura transparența și controlul democratic, precum și pentru a proteja drepturile instituțiilor Uniunii, Comitetul ar trebui să răspundă în fața Parlamentului European și a Consiliului pentru orice decizie luată pe baza prezentei propuneri. Din aceleași rațiuni de transparență și control democratic, parlamentele naționale ar trebui să aibă anumite drepturi de a obține informații despre activitățile Comitetului și de a se angaja într-un dialog cu acesta. (22) Atunci când Directiva [ ] prevede posibilitatea aplicării de către autoritățile naționale de rezoluție a obligațiilor simplificate sau a derogărilor în ceea ce privește cerința de a elabora planuri de rezoluție, ar trebui să se prevadă o procedură prin care Comitetul să autorizeze aplicarea unor astfel de obligații simplificate. (23) Pentru a asigura o abordare uniformă pentru instituții și grupuri, Comitetul ar trebui să fie împuternicit să întocmească planuri de rezoluție pentru aceste instituții și grupuri. Comitetul ar trebui să evalueze posibilitățile de rezoluție a instituțiilor și grupurilor și să ia măsuri pentru a elimina obstacolele din calea posibilităților de rezoluție, în cazul în care acestea există. Comitetul ar trebui să impună autorităților naționale de rezoluție să aplice astfel de măsuri adecvate menite să elimine obstacolele din calea posibilităților de rezoluție, pentru a asigura consecvența și posibilitatea de rezoluție a instituțiilor în cauză. (24) Planificarea rezoluției este una dintre condițiile esențiale ale unei rezoluții eficiente. Prin urmare, Comitetul ar trebui să aibă competența de a solicita modificări ale structurii și organizării instituțiilor sau grupurilor, în scopul de a elimina obstacolele practice din calea aplicării instrumentelor de rezoluție și de a garanta posibilitatea de rezoluție a entităților în cauză. Datorită naturii potențial sistemice a tuturor instituțiilor, este esențial ca, pentru a putea menține stabilitatea financiară, autoritățile să aibă posibilitatea de a aplica oricărei instituții procedura de rezoluție. Pentru a nu încălca dreptul de a desfășura o activitate comercială prevăzut la articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale, puterile discreționare ale Comitetului ar trebui să se limiteze la ceea ce este necesar pentru a simplifica structura și funcționarea instituției, exclusiv cu scopul de a spori posibilitățile de rezoluție ale acesteia. În plus, orice măsură instituită în acest scop ar trebui să fie conformă cu dreptul Uniunii. Măsurile nu ar trebui să fie nici direct, nici indirect, discriminatorii pe motiv de naționalitate și ar trebui să fie justificate de motivul imperativ al interesului public pe care îl prezintă stabilitatea financiară. Pentru a stabili dacă o măsură a fost luată în interesul public general, Comitetul, acționând în interesul public general, ar trebui să își poată atinge obiectivele de rezoluție fără a se confrunta cu impedimente în ceea ce privește aplicarea instrumentelor de rezoluție sau exercitarea competențelor care i-au fost conferite. În plus, nicio măsură nu ar trebui să depășească nivelul minim necesar pentru atingerea obiectivelor. (25) Mecanismul unic de rezoluție ar trebui să fie conceput pe baza cadrului Directivei [ ] și al mecanismului unic de supraveghere. Prin urmare, atunci când situația financiară sau solvabilitatea unei instituții se deteriorează, Comitetul ar trebui să aibă dreptul să intervină într-un stadiu incipient. Informațiile pe care Comitetul le primește de la autoritățile naționale de rezoluție sau de la BCE în această etapă sunt esențiale pentru stabilirea măsurilor pe care le poate lua pentru a pregăti rezoluția instituției vizate. (26) Pentru a asigura aplicarea rapidă a măsurilor de rezoluție în cazul în care acestea sunt necesare, Comitetul ar trebui să monitorizeze îndeaproape, în cooperare cu autoritatea competentă relevantă sau cu BCE, situația instituțiilor vizate, precum și gradul în care aceste instituții respectă orice măsură de intervenție timpurie luată în acest sens. (27) În scopul de a reduce la minimum perturbarea pieței financiare și a economiei, procesul de rezoluție ar trebui realizat într-o perioadă scurtă de timp. Pe parcursul procedurii de rezoluție, Comisia ar trebui să aibă acces la orice informație pe care o consideră necesară pentru a lua o decizie în cunoștință de cauză în procesul de rezoluție. În cazul în care Comisia decide să inițieze o procedură de rezoluție în ceea ce privește o anumită instituție, Comitetul ar trebui să adopte fără întârziere o schemă de rezoluție care să stabilească detaliile legate de instrumentele de rezoluție și competențele care trebuie aplicate, precum și de utilizarea oricăror mecanisme de finanțare. (28) Lichidarea, printr-o procedură obișnuită de insolvență, a unei instituții aflate în dificultate majoră ar putea să pună în pericol stabilitatea financiară, să întrerupă furnizarea de servicii esențiale și să afecteze protecția depunătorilor. În astfel de cazuri, aplicarea instrumentelor de rezoluție prezintă un interes public. Prin urmare, obiectivele rezoluției ar trebui să fie asigurarea continuității serviciilor financiare esențiale, menținerea stabilității sistemului financiar, diminuarea hazardului moral prin reducerea la minimum a dependenței instituțiilor aflate în dificultate majoră de sprijinul financiar public și protejarea depunătorilor. (29) Cu toate acestea, înainte de luarea unei decizii privind continuarea activității instituției, ar trebui întotdeauna analizată opțiunea lichidării instituției insolvabile prin intermediul procedurii obișnuite de insolvență. Activitatea unei instituții insolvabile ar trebui să fie menținută în scopul asigurării stabilității financiare și prin utilizarea, în măsura posibilului, de fonduri private. Acest lucru poate fi realizat fie prin vânzarea către un cumpărător din sectorul privat sau prin fuzionarea cu acesta, fie prin ajustarea pentru depreciere a pasivelor instituției, fie prin conversia datoriilor în capitaluri proprii, în vederea efectuării unei recapitalizări. (30) Atunci când își exercită competențele în materie de rezoluție, Comisia și Comitetul ar trebui să garanteze participarea adecvată la pierderi a acționarilor și a creditorilor, înlocuirea cadrelor de conducere, reducerea la minimum a costurilor legate de rezoluția instituției și tratamentul egal al tuturor creditorilor unei instituții insolvabile aparținând aceleiași categorii. (31) Limitările drepturilor acționarilor și ale creditorilor ar trebui să se conformeze prevederilor de la articolul 52 din Carta drepturilor fundamentale. Prin urmare, instrumentele de rezoluție ar trebui să se aplice doar acelor instituții care se confruntă cu dificultăți majore sau sunt susceptibile de a intra în faliment și numai atunci când acest lucru este necesar pentru atingerea obiectivului de stabilitate financiară, în interesul general. Mai exact, instrumentele de rezoluție ar trebui aplicate atunci când instituția nu poate fi lichidată în conformitate prin procedura obișnuită de insolvență fără ca acest lucru să amenințe să destabilizeze sistemul financiar, iar aceste măsuri sunt necesare pentru a asigura transferul rapid și menținerea funcțiilor de importanță sistemică și atunci când nu există nicio perspectivă rezonabilă de găsire a unei soluții alternative provenind din sectorul privat, cum ar fi majorarea capitalului de către acționarii existenți sau de către o terță parte, până la un nivel care să fie suficient pentru redresarea deplină a instituției. (32) Atingerile aduse drepturilor de proprietate nu ar trebui să fie disproporționate. În consecință, acționarii și creditorii afectați nu ar trebui să suporte pierderi mai mari decât cele pe care le-ar fi suportat în cazul în care instituția ar fi fost lichidată la momentul luării deciziei de declanșare a procedurii de rezoluție. În caz de transfer parțial al activelor unei instituții aflate în rezoluție către un cumpărător privat sau către o bancă-punte, partea reziduală a instituției aflate în rezoluție ar trebui lichidată pe baza procedurilor obișnuite de insolvență. Pentru a proteja acționarii existenți și creditorii instituției în procedurile de lichidare, aceștia ar trebui să aibă dreptul de a primi, ca plată a creanțelor, cel puțin sumele pe care se estimează că le-ar fi recuperat în cazul în care întreaga instituție ar fi fost lichidată printr-o procedură obișnuită de insolvență. (33) Cu scopul de a proteja dreptul acționarilor și de a le garanta creditorilor că vor primi cel puțin suma pe care ar fi primit-o în cadrul procedurii obișnuite de insolvență, ar trebui să se stabilească obligații clare în ceea ce privește evaluarea activelor și a pasivelor instituției și să se acorde timp suficient pentru a se estima tratamentul care li s-ar fi aplicat acționarilor și creditorilor în cazul în care instituția ar fi fost lichidată printr-o procedură obișnuită de insolvență. Ar trebui să existe posibilitatea de a începe o astfel de evaluare deja din faza de intervenție timpurie. Înainte de luarea oricărei măsuri de rezoluție, ar trebui efectuată o estimare a valorii activelor și a pasivelor instituției și a tratamentului care li s-ar aplica acționarilor și creditorilor în cadrul procedurii obișnuite de insolvență. (34) Este importantă contabilizarea pierderilor în cazul în care o instituție intră în faliment. Principiul director care guvernează evaluarea activelor și a pasivelor instituțiilor aflate în dificultate majoră ar trebui să fie valoarea lor de piață la momentul aplicării instrumentelor de rezoluție, în măsura în care piețele funcționează în mod adecvat. În caz de disfuncționalități reale ale piețelor, evaluarea ar trebui să fie efectuată la valoarea economică pe termen lung, justificată în mod corespunzător, a activelor și a pasivelor. Comitetul ar trebui să poată, din motive de urgență, să facă rapid o evaluare provizorie a activelor sau a pasivelor unei instituții aflate în dificultate majoră, care ar trebui să se aplice până la efectuarea unei evaluări independente. (35) Pentru a garanta că procesul de rezoluție rămâne obiectiv și sigur, este necesar să se stabilească ordinea în care creanțele negarantate ale creditorilor față de o instituție aflată în rezoluție ar trebui să fie ajustate pentru depreciere sau convertite. În scopul de a limita riscul cu care se confruntă creditorii de a suporta pierderi mai mari decât în cazul în care instituția ar fi fost lichidată printr-o procedură obișnuită de insolvență, ordinea care urmează să fie stabilită ar trebui să fie aplicabilă atât în procedurile obișnuite de insolvență, cât și în procesul de ajustare pentru depreciere sau conversie din cadrul rezoluției. Acest lucru ar facilita, de asemenea, stabilirea prețului datoriei. (36) Comisia ar trebui să prevadă cadrul pentru măsurile de rezoluție care urmează a fi luate în funcție de circumstanțele cazului și ar trebui să aibă posibilitatea de a desemna, spre utilizare, toate instrumentele de rezoluție necesare. În acest cadru clar și precis, Comitetul ar trebui să decidă cu privire la schema de rezoluție detaliată. Instrumentele de rezoluție relevante ar trebui să includă instrumentul de vânzare a activității, instrumentul băncii-punte, instrumentul de recapitalizare internă și instrumentul de separare a activelor, care sunt, de asemenea, prevăzute de Directiva [ ]. Cadrul ar trebui, de asemenea, să prevadă posibilitatea de a se evalua dacă sunt îndeplinite condițiile de ajustare pentru depreciere și conversie a instrumentelor de capital. (37) Instrumentul de vânzare a activității ar trebui să permită vânzarea instituției sau a unor părți ale activității acesteia către unul sau mai mulți cumpărători, fără acordul acționarilor. (38) Instrumentul de separare a activelor ar trebui să permită autorităților transferarea activelor neperformante sau depreciate către un vehicul separat. Acest instrument ar trebui utilizat numai în combinație cu alte instrumente, pentru a preveni apariția unui avantaj concurențial nejustificat pentru instituția aflată în dificultate majoră. (39) Un regim de rezoluție eficace ar trebui să reducă la minimum acele costuri ale rezoluției unei instituții aflate în criză care sunt suportate de contribuabili. De asemenea, ar trebui să se asigure faptul că inclusiv marile instituții de importanță sistemică pot face obiectul procedurii de rezoluție fără a se pune în pericol stabilitatea financiară. Instrumentul de recapitalizare internă atinge acest obiectiv prin garantarea faptului că acționarii și creditorii entității participă la pierderi și suportă aceste costuri în mod corespunzător. În acest scop, conform recomandării Consiliului pentru Stabilitate Financiară, competențele statutare privind ajustarea pentru depreciere a datoriilor ar trebui incluse într-un cadru pentru rezoluție, ca o opțiune suplimentară coroborată cu alte instrumente de rezoluție. (40) Pentru a garanta flexibilitatea necesară în ceea ce privește repartizarea pierderilor către creditori în diferite circumstanțe, instrumentul de recapitalizare internă ar trebui să fie aplicabil atât în situația în care obiectivul este acela de a utiliza procedura de rezoluție în vederea menținerii activității instituției aflate în dificultate, dacă există perspective reale de restabilire a viabilității instituției, cât și atunci când unele servicii de importanță sistemică sunt transferate unei bănci-punte, iar partea reziduală a instituției își încetează activitatea și este lichidată. (41) Atunci când instrumentul de recapitalizare internă este aplicat cu scopul de a reface capitalul instituției aflate în dificultate majoră pentru a permite menținerea activității acesteia, rezoluția prin recapitalizare internă ar trebui să fie întotdeauna însoțită de înlocuirea cadrelor de conducere și de restructurarea ulterioară a instituției și a activităților acesteia, într-un mod care să țină cont de motivele care au condus la situația de dificultate majoră. Această restructurare ar trebui să fie realizată prin punerea în aplicare a unui plan de reorganizare a activității. (42) Aplicarea instrumentului de recapitalizare internă în cazul creanțelor nu este oportună dacă acestea sunt garantate prin garanții mobiliare, garanții reale sau prin alte mijloace. Pentru a se garanta însă faptul că instrumentul de recapitalizare internă este eficace și își atinge obiectivele, ar trebui să fie posibil ca acesta să poată fi aplicat unei game cât mai mare de datorii negarantate ale unei instituții aflate în dificultate majoră. Cu toate acestea, este adecvată excluderea anumitor tipuri de datorii negarantate din domeniul de aplicare al instrumentului de recapitalizare internă. Din motive de politică publică și în vederea realizării unei rezoluții eficace, instrumentul de recapitalizare internă nu ar trebui să se aplice depozitelor protejate în temeiul Directivei 94/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului[15], creanțelor angajaților instituției aflate în dificultate majoră sau creanțelor comerciale care se referă la bunurile și serviciile necesare funcționării curente a instituției. (43) Depunătorii care dețin depozite garantate printr-o schemă de garantare a depozitelor nu ar trebui să facă obiectul aplicării instrumentului de recapitalizare internă. Schema de garantare a depozitelor contribuie însă la finanțarea procesului de rezoluție, în măsura în care ar fi trebuit să-i despăgubească pe depunători. Exercitarea competențelor de recapitalizare internă ar garanta faptul că depunătorii continuă să aibă acces la propriile depozite, acesta fiind principalul motiv pentru care au fost instituite schemele de garantare a depozitelor. A nu prevedea implicarea acestor scheme în astfel de cazuri ar constitui un avantaj neloial față de restul creditorilor care ar fi supuși exercitării competențelor autorității de rezoluție. (44) Pentru a introduce un cadru în care sarcinile sunt repartizate între acționari și creditori subordonați, în conformitate cu normele privind ajutoarele de stat, mecanismul unic de rezoluție ar fi în măsură să aplice, prin analogie, de la data intrării în vigoare a prezentului regulament, instrumentul de recapitalizare internă. (45) Pentru a evita ca instituțiile să își structureze datoriile într-un mod care afectează eficacitatea instrumentului de recapitalizare pasivele, Comitetul ar trebui să fie în măsură să decidă ca instituțiile să dețină o sumă agregată de fonduri proprii, datorii subordonate și pasive de rang superior care nu se încadrează în categoria fondurilor proprii în sensul Regulamentului (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului[16] și al Directivei 2013/36/UE din 26 iunie 2013 a Parlamentului European și a Consiliului[17] și care să fie supuse instrumentului de recapitalizare internă; această sumă ar trebui să fie exprimată ca procent din pasivele totale ale instituției și să fie disponibilă în orice moment. (46) În funcție de circumstanțele cazului în speță ar trebui să fie aleasă cea mai bună metodă de rezoluție și, în acest scop, toate instrumentele de rezoluție prevăzute de către Directiva [ ] ar trebui să fie disponibile. (47) Directiva [ ] a conferit autorităților naționale de rezoluție competența de a ajusta pentru depreciere și a converti instrumentele de capital, deoarece condițiile ajustării pentru depreciere și ale conversiei instrumentelor de capital pot coincide cu condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție, caz în care trebuie să se determine dacă ajustarea pentru depreciere și conversia instrumentelor de capital sunt măsuri suficiente pentru a restabili soliditatea financiară a entității în cauză sau dacă este necesar, de asemenea, să se ia măsuri de rezoluție. Această competență va fi utilizată de regulă în contextul rezoluției. Comisia ar trebui să înlocuiască autoritățile naționale de rezoluție și în această funcție și ar trebui, prin urmare, să fie împuternicită să evalueze dacă sunt îndeplinite condițiile pentru ajustarea pentru depreciere și conversia instrumentelor de capital și să decidă dacă să inițieze sau nu procedura de rezoluție în ceea ce privește o anumită entitate, în cazul în care condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție sunt, de asemenea, îndeplinite. (48) Eficiența și uniformitatea măsurilor de rezoluție ar trebui să fie asigurată în toate statele membre participante. În acest scop, Comitetul ar trebui să fie împuternicit, în cazuri excepționale și în cazul în care o autoritate națională de rezoluție nu a aplicat sau nu a aplicat în mod suficient decizia Comitetului, să transfere unei alte persoane anumite drepturi, active sau datorii ale unei instituții aflate în rezoluție sau să impună conversia instrumentelor de datorie care conțin o clauză contractuală privind conversia în anumite circumstanțe. Orice măsură luată de autoritățile naționale de rezoluție care ar putea restrânge sau afecta exercitarea de către Comitet a competențelor sau funcțiilor sale ar trebui să fie exclusă. (49) Pentru a spori eficiența mecanismului unic de rezoluție, Comitetul ar trebui să coopereze îndeaproape, în orice circumstanță, cu Autoritatea Bancară Europeană. Dacă este cazul, Comitetul ar trebui să coopereze, de asemenea, cu Autoritatea Europeană pentru Valori Mobiliare și Piețe, cu Autoritatea Europeană de Asigurări și Pensii Ocupaționale și cu Comitetul european pentru risc sistemic, precum și cu alte autorități care fac parte din Sistemul european de supraveghere financiară. Mai mult, Comitetul ar trebui să coopereze strâns cu BCE și cu alte autorități abilitate să supravegheze instituțiile de credit în cadrul MUS, în special în cazul grupurilor care fac obiectul supravegherii consolidate desfășurate de BCE. Pentru a gestiona eficient procesul de rezoluție a băncilor aflate în dificultate majoră, Comitetul ar trebui să coopereze cu autoritățile naționale de rezoluție în toate etapele procedurii de rezoluție. Astfel, cooperarea cu acestea din urmă este necesară nu numai pentru punerea în aplicare a deciziilor în materie de rezoluție luate de Comitet, ci și înainte de adoptarea oricărei decizii privind rezoluția, în etapa de planificare a rezoluției sau în faza de intervenție timpurie. (50) Întrucât înlocuiește autoritățile naționale de rezoluție ale statelor membre participante în ceea ce privește deciziile privind rezoluția, Comitetul ar trebui, de asemenea, să înlocuiască respectivele autorități în scopul cooperării cu statele membre neparticipante în ceea ce privește funcțiile din cadrul rezoluției. Mai precis, Comitetul ar trebui