COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU privind utilizarea resurselor financiare alocate pentru dezafectarea instalațiilor nucleare, a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive /* COM/2013/0121 final */





COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU privind utilizarea resurselor financiare alocate pentru dezafectarea instalațiilor nucleare, a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive CUPRINS 1........... INTRODUCERE........................................................................................................... 4 1.1........ ISTORICUL DOSARULUI........................................................................................... 4 1.2........ METODOLOGIE.......................................................................................................... 4 2........... ACTUALA PRACTICĂ DE FINANȚARE DATĂ FIIND RECOMANDAREA COMISIEI 6 2.1........ DEZAFECTAREA INSTALAȚIILOR NUCLEARE.................................................... 6 2.1.1..... Dezafectare și gestionarea deșeurilor............................................................................ 6 2.1.2..... Principiul „poluatorul plătește”....................................................................................... 6 2.1.3..... Caracterul complet al resurselor financiare (inclusiv gestionarea deșeurilor)..................... 7 2.2........ ASPECTE INSTITUȚIONALE ȘI PROCEDURALE.................................................. 7 2.2.1..... Articolul 41 din Tratatul CEEA: Propunere de regim de finanțare a dezafectării............... 7 2.2.2..... Organism național......................................................................................................... 7 2.3........ FONDURI DE DEZAFECTARE................................................................................... 8 2.3.1..... Caracterul adecvat și originea fondurilor......................................................................... 8 2.3.2..... Tipurile de fonduri, controlul privind utilizarea și reexaminarea......................................... 9 2.3.3..... Noi instalații nucleare.................................................................................................... 9 2.4........ ESTIMAREA COSTURILOR DE DEZAFECTARE..................................................... 9 2.4.1..... Calculele distincte ale costurilor pentru operațiunile tehnice de dezafectare și de gestionare a deșeurilor 9 2.4.2..... Calculul costurilor și adecvarea.................................................................................... 10 2.4.3..... Estimările costurilor specifice sitului............................................................................... 10 2.5........ UTILIZAREA FONDURILOR DE DEZAFECTARE.................................................. 10 2.5.1..... Utilizare pentru scopul propus și transparență............................................................. 10 2.5.2..... Profil de risc stabil........................................................................................................ 11 2.5.3..... Performanță slabă în materie de gestionare a fondurilor................................................ 11 2.5.4..... Instalații nucleare necomerciale.................................................................................... 11 3........... CONCLUZII ȘI PERSPECTIVE................................................................................ 12 1. INTRODUCERE 1.1. ISTORICUL DOSARULUI În luna octombrie 2004, Comisia a prezentat primul său raport către Parlamentul European cu privire la utilizarea resurselor financiare alocate pentru dezafectarea centralelor nucleare[1]. Raportul din 2004 a fost în general bine primit și a determinat Parlamentul European să prezinte un raport din proprie inițiativă[2]. În acest raport se recunoaște faptul că dezafectarea este un aspect complex și că este nevoie de o reflecție mai aprofundată pentru a înțelege mecanismele de finanțare ale fiecărui stat membru în parte. În 2006, profitând de experiența sa în domeniu și în urma unui amplu dialog cu experți ai statelor membre, Comisia a adoptat o recomandare[3] cu privire la fondurile alocate dezafectării. În decembrie 2007, Comisia a prezentat al doilea său raport Parlamentului European și Consiliului[4], comparând practicile de finanțare ale operatorilor nucleari din UE și ale celor din statele membre cu criteriile detaliate în recomandarea Comisiei. Una dintre concluziile celui de-al doilea raport a subliniat necesitatea de a obține de la statele membre informații mai detaliate și mai bine structurate. Procesul a avut ca rezultat orientările și chestionarul care stau la baza prezentului raport, astfel cum sunt descrise în capitolul următor. Prezentul raport nu analizează încă efectele Directivei 2011/70/Euratom a Consiliului din 19 iulie 2011, care a instituit un cadru comunitar pentru gestionarea responsabilă și în condiții de siguranță a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive[5], dar se bazează, ca și în trecut, pe munca neîntreruptă întreprinsă de statele membre și de Comisie pentru punerea în aplicare a recomandării, în special în cadrul Grupului privind finanțarea operațiunilor de dezafectare. Scopul prezentului raport este de a prezenta o vedere de ansamblu cuprinzătoare a situației din statele membre. În special, acesta analizează progresele în alinierea regimurilor de finanțare naționale pentru dezafectare și gestionarea deșeurilor la recomandarea Comisiei. 1.2. METODOLOGIE În 2004, Comisia a instituit un grup de experți ad hoc, intitulat Grupul privind finanțarea operațiunilor de dezafectare (Decommissioning Funding Group - DFG). DFG a fost introdus oficial prin Recomandarea din 2006, cu misiunea de a asista Comisia Europeană în ceea ce privește: · promovarea unei înțelegeri clare a politicilor și strategiilor în domeniul dezafectării, precum și a sarcinilor și activităților aferente; · transmiterea de cunoștințe actualizate cu privire la costurile estimative ale dezafectării și la gestionarea provizioanelor/fondurilor; · studierea posibilităților viitoare de consolidare a cooperării și armonizării la nivel european. DFG este singurul organism din UE care reunește statele membre și Comisia în vederea unei reflecții și discuții comune referitoare la aspectele legate de finanțarea dezafectării. Prin urmare, nici ENSREG (Grupul european de reglementare pentru siguranța nucleară), nici ENEF (Forumul european pentru energie nucleară) nu au constituit subgrupuri care să se ocupe exclusiv de aspecte legate de finanțarea dezafectării. Concluziile celui de-al doilea raport au scos în evidență avantajele metodologiilor armonizate de finanțare a dezafectării în UE, luând în considerare diferențele în ceea ce privește strategiile statelor membre. Experții naționali din cadrul DFG au elaborat, împreună cu Comisia, o serie de orientări care examinează în detaliu diferitele aspecte legate de finanțarea dezafectării, pentru a pune bazele unei înțelegeri comune a recomandării din 2006 a Comisiei3 cu privire la finanțarea dezafectării. Pe baza acestor orientări, DFG și Comisia au elaborat un chestionar pentru statele membre. Chestionarele au fost trimise tuturor statelor membre în septembrie 2010, iar majoritatea dintre acestea au transmis documentele completate în primele luni ale anului 2011. O primă discuție referitoare la constatări a avut loc cu ocazia reuniunii DFG din 16 martie 2011. Colectarea răspunsurilor a continuat în cursul anului 2011. Unele state membre au fost, de asemenea, invitate individual să clarifice sau să completeze anumite date care au fost considerate ca fiind neclare sau lipsă. În timpul reuniunii DFG din 12 martie 2012, primul proiect de document de lucru al serviciilor Comisiei a fost discutat în detaliu. Majoritatea țărilor care au asistat la reuniune au furnizat informații actualizate, corecturi și adăugiri la proiectul de document, în special în ceea ce privește capitolul care descrie sistemele lor actuale de finanțare a dezafectării în vigoare. În secțiunea următoare, extrasele din recomandarea din 2006 și din orientări sunt comparate cu statutul finanțării dezafectării din statele membre, astfel cum se reflectă în răspunsurile la chestionar și în informațiile ulterioare. Numerotarea paragrafelor urmează logica recomandării din 2006, sintetizând informațiile obținute de la statele membre, în timpul exercițiului, privind principalele dispoziții ale recomandării. 2. ACTUALA PRACTICĂ DE FINANȚARE DATĂ FIIND RECOMANDAREA COMISIEI 2.1. DEZAFECTAREA INSTALAȚIILOR NUCLEARE 2.1.1. Dezafectare și gestionarea deșeurilor Toate statele membre sunt de acord cu principiul conform căruia, după oprirea permanentă, instalațiile nucleare trebuie dezafectate, iar gestionarea deșeurilor trebuie abordată în mod corespunzător. Cu toate acestea, ele au optat pentru strategii relativ diferite în acest scop: unele state membre au ales dezafectarea imediată, în timp ce altele preferă dezafectarea întârziată după o perioadă inițială de confinare în condiții de siguranță. În ceea ce privește statutul final al sitului, unele state vizează statutul final de tip „Greenfield” (sit complet refăcut), iar altele își propun să atingă statutul final de tip „Brownfield” (sit cu instalații industriale abandonate). Dat fiind că atingerea statutului de „Greenfield” este mai costisitoare, este nevoie de colectarea mai multor resurse pe durata de viață a instalației. În conformitate cu recomandarea din 2006 a Comisiei, fiecare instalație nucleară ar trebui să fie cuprinsă într-o strategie de dezafectare aliniată la o politică de dezafectare. Ambele planuri există în majoritatea statelor membre. În unele state membre, strategia și planul sunt stabilite în principiu, în timp ce detaliile exacte rămân să fie stabilite. Numai o planificare detaliată poate asigura colectarea de fonduri adecvate. 2.1.2. Principiul „poluatorul plătește” Toate statele membre sunt de acord cu principiul „poluatorul plătește”. În statele membre care dispun de instalații nucleare de producere a energiei în scopuri comerciale, au fost înființate sisteme care îl obligă pe titularul licenței să acumuleze mijloace financiare adecvate înainte de sfârșitul duratei de viață a instalațiilor, cu scopul de a asigura disponibilitatea acestora în caz de necesitate pentru dezafectarea instalațiilor sale. Pentru fiecare instalație nucleară, obligațiile individuale trebuie să fie clar identificate. În toate statele membre, este clar că responsabilitatea îi revine titularului licenței și, de asemenea, se știe exact despre ce titular este vorba. De la ultimul raport privind finanțarea operațiunilor de dezafectare, s-au înregistrat progrese încurajatoare în ceea ce privește punerea în aplicare a acestei recomandări. În prezent, există un consens în privința obiectivelor, ceea ce îi va permite Comisiei să se concentreze mai mult asupra detaliilor regimurilor de finanțare viitoare. Exemple recente de bună practică: · În Țările de Jos, cea mai recentă revizuire a Legii privind energia nucleară, în vigoare din aprilie 2011, a introdus obligația juridică clară de a înființa un fond de dezafectare pentru a acoperi în întregime costurile dezafectării. Deși a existat o înțelegere, în trecut, conform căreia se aplică principiul „poluatorul plătește” și au fost instituite fonduri facultative, în momentul de față este vorba în mod clar de o obligație legală. · În Franța, unde o astfel de legislație a fost adoptată în 2006, există în prezent planuri concrete de a crea, de asemenea, un fond de dezafectare a instalațiilor de cercetare finanțate de stat. · În Spania, modificările recente ale legislației au reorientat și mai mult finanțarea operațiunilor de dezafectare de la o taxă generală la contribuții financiare care trebuie vărsate de titularul licenței. 2.1.3. Caracterul complet al resurselor financiare (inclusiv gestionarea deșeurilor) Costurile gestionării deșeurilor trebuie să fie, de asemenea, considerate parte a activităților de dezafectare. Se poate afirma că această chestiune este avută în vedere de toate statele membre și că există calcule separate pe întreg teritoriul UE. În special în cazul statelor membre cu importante programe nucleare comerciale, sunt în vigoare metodologii credibile și solide de calcul al costurilor, care acoperă toate aspectele activităților de dezafectare. În principiu, se poate spune același lucru despre costurile gestionării deșeurilor nucleare, deși cu un grad mai ridicat de incertitudine, având în vedere că majoritatea țărilor sunt într-un stadiu incipient de pregătire în ceea ce privește depozitarea finală. Unele state membre au instituit regimuri de finanțare separate pentru dezafectare și pentru gestionarea deșeurilor. 2.2. ASPECTE INSTITUȚIONALE ȘI PROCEDURALE 2.2.1. Articolul 41 din Tratatul CEEA: Propunere de regim de finanțare a dezafectării Principiul notificării regimului de finanțare a dezafectării în cadrul procedurii de notificare stabilite la articolul 41 din Tratatul CEEA a fost, în general, respectat în cele mai recente notificări adresate Comisiei. Cu toate acestea, notificarea nu conține întotdeauna un regim pe deplin dezvoltat de finanțare a dezafectării integrat în legislație. Acest lucru ar presupune o descriere a proiectelor de investiții și a regimului de finanțare a dezafectării planificat (sumă, plan de constituire a activelor fondului, modalități de gestionare a fondului…). Pentru toate viitoarele notificări efectuate în temeiul articolului 41, o astfel de descriere detaliată este de așteptat, cel puțin sub forma unui proiect de lege. Acest lucru ar face posibilă consultarea DFG cu privire la propunere. Această recomandare se referă în mod explicit la DFG și îi atribuie acestuia un rol. Ea constituie baza pentru activitatea grupului: termenii de referință și criteriile în funcție de care DFG ar trebui să își dea avizul trebuie să fie definite în cadrul acestui grup pe baza unei propuneri din partea Comisiei. 2.2.2. Organism național Organismul național ar trebui să dețină atât expertiza tehnică, cât și financiară pentru exercitarea funcțiilor sale. În marea majoritate a statelor membre există organisme naționale dotate cu cunoștințe de specialitate. În cele mai elaborate cazuri, a fost instituită o organizație cu atribuții specifice și căreia i s-a încredințat sarcina de a efectua controale independente ale fondului. În alte state membre, funcțiile organismului național sunt îndeplinite de ministerul de resort sau de către auditori independenți cu un grad înalt de specializare. În unele cazuri, se mai pot face îmbunătățiri în ceea ce privește claritatea gradului de independență față de operator, precum și în ceea ce privește identitatea organismului care asigură îndeplinirea efectivă a funcțiilor de control independent al fondului. În general, problema independenței organismului național ar trebui să fie analizată în detaliu în lucrările viitoare ale DFG și în rapoartele viitoare. Toate organismele naționale au puterea de a aplica măsuri corective, în special în cazul unei insuficiențe a resurselor. Titularii de licență au, în general, obligația de a acoperi orice lacune în materie de resurse, descoperite de organismul național. Toate organismele naționale exercită controale periodice ale estimărilor costurilor de dezafectare. Controalele se desfășoară cel puțin o dată la cinci ani, deși adesea pot exista și controale mai frecvente. Organismul național are un rol important de jucat în evaluarea caracterului adecvat al fondului și a nivelului sumelor necesare dezafectării. În cazul în care costurile de dezafectare sunt susceptibile să crească pe durata ciclului de viață al instalației, operatorul este responsabil pentru aceste costuri majorate și, prin urmare, ar trebui să majoreze și fondul. Statele membre iau deja acest punct foarte în serios. Pentru sporirea încrederii, se recomandă ca organismele naționale să joace un rol și mai important în ceea ce privește acest aspect (de exemplu, o frecvență mai mare a evaluărilor sau o aplicare mai rapidă a măsurilor corective). 2.3. FONDURI DE DEZAFECTARE 2.3.1. Caracterul adecvat și originea fondurilor Sistemele tuturor statelor membre care desfășoară operațiuni nucleare comerciale se bazează pe modelul de instituire a fondurilor de dezafectare corespunzătoare în funcție de veniturile obținute din activitățile lor pe durata de viață. În general, rata de acumulare până în prezent pare adecvată. Majoritatea statelor membre cu programe nucleare comerciale au colectat resurse substanțiale, iar unele se apropie chiar de suma necesară prevăzută. Dacă sumele colectate, ca proporție din totalul necesar, înregistrează întârzieri față de cele prevăzute în acest stadiu al duratei de viață a instalațiilor, acest lucru se poate datora negocierilor în curs pe tema extinderii duratei de viață. Cu toate acestea, o extindere preconizată a duratei de viață nu ar trebui să conducă la micșorarea eforturilor de colectare. Calendarul pentru constituirea de fonduri se extinde, de obicei, pe întreaga perioadă de exploatare preconizată. Perioadele mai scurte de timp nu sunt excluse și reprezintă un mijloc de protecție împotriva cazurilor neprevăzute, cum ar fi închiderea anticipată. Pentru cazurile de închidere anticipată, ca urmare a deciziilor politice, acoperirea deficitului de fond este în general de competența guvernului responsabil. În caz de accidente, se aplică regimul de răspundere internațională bazat pe convențiile internaționale respective. În unele state membre, din motive istorice, există excepții de la norma conform căreia fondurile trebuie să fie colectate din veniturile obținute din activitățile nucleare: acest lucru se poate datora unei opriri anticipate (referendum după accidentul de la Cernobîl), inexistența fondurilor înainte de aderarea la UE sau falimentul operatorului. În cazul în care Uniunea Europeană a instituit un sistem de fonduri din care este finanțată dezafectarea instalațiilor în cauză, responsabilitatea ultimă pentru colectarea fondurilor pentru dezafectare și pentru gestionarea deșeurilor îi revine cu toate acestea deținătorului licenței și statului respectiv. Sunt necesare eforturi suplimentare în această privință în cazul în care fondurile nu sunt suficiente pentru a acoperi toate costurile de dezafectare. În afară de cazurile istorice menționate, pentru toate celelalte instalații nucleare, regimul de finanțare trebuie să fie în deplină concordanță cu recomandarea și cu Directiva 2011/70/Euratom privind deșeurile nucleare. Programul de dezafectare a instalațiilor nucleare care aparțin Comisiei Europene în temeiul Tratatului Euratom (instalațiile nucleare ale Centrului Comun de Cercetare) face subiectul unor comunicări specifice periodice către Parlamentul European și Consiliu. Fondurile de dezafectare sunt gestionate de Centrul Comun de Cercetare, pe baza unui program multianual aprobat de autoritatea bugetară. Exemplu de bună practică: · Finlanda și Suedia ar putea fi menționate aici ca exemple ale caracterului adecvat al sumelor colectate până în prezent într-un fond separat. 2.3.2. Tipurile de fonduri, controlul privind utilizarea și reexaminarea Statele membre au adoptat modelul propriu în funcție de următoarele tipuri de bază: · Fondul intern separat, însă deținut de operatorul instalației ca un buget separat care poate fi utilizat numai în scopuri de dezafectare și de gestionare a deșeurilor și sub controlul organismului național. Fonduri de acest tip există, de exemplu, în Franța, Belgia și Republica Cehă. · Fondul extern separat, cu alte cuvinte nedeținut de operatorul instalației; acesta există în Finlanda și Suedia, unde este, de asemenea, extern în raport cu bugetul de stat și în Ungaria, România, Slovacia și Bulgaria. Cu toate acestea, în aceste state membre fondurile fac oarecum parte din bugetul de stat. · Fondurile interne neseparate care există în Germania, unde Legea comercială le impune societăților care dețin centrale nucleare să constituie rezerve importante în bilanțurile lor pentru costurile viitoare ale dezafectării și gestionării deșeurilor. Cu toate că opțiunea recomandată este cea a unui fond separat, poate fi instituit un sistem sigur și cu fonduri neseparate însă bine controlate. În cazul în care mijloacele financiare colectate prin fonduri separate fac ulterior obiectul unui împrumut către titularii licențelor, este necesară exercitarea unui grad ridicat de control de către un organism independent. Pentru a efectua reexaminarea, organismul național trebuie să fie complet independent de operator și să aibă autoritatea necesară pentru a garanta că orice măsuri corective propuse sunt puse în aplicare. Această autoritate ar putea fi pusă sub semnul întrebării în cazul în care reprezentanții titularului licenței au dreptul de a numi reprezentanți în consiliul de administrație al organismului național, astfel cum este cazul în unele state membre. 2.3.3. Noi instalații nucleare Statele membre care nu dețin un regim complet funcțional de finanțare și care intenționează să construiască noi instalații nucleare, în special noi centrale nucleare, ar trebui să adopte dispozițiile legale necesare pentru stabilirea unui regim solid de finanțare a dezafectării înainte de luarea deciziei de a face investiții. Iată cele mai recente exemple de noi regimuri de finanțare: · În Regatul Unit, unde se va crea un fond extern și separat pentru construirea de noi centrale. · Lituania, care a decis construirea unei noi centrale nucleare în apropierea sitului fostei centrale, elaborează în prezent un regim de finanțare. · Polonia a adoptat recent o legislație privind regimul de finanțare a dezafectării, cu mult înainte de luarea deciziei privind construirea centralei (centralelor) nucleare planificată(e). 2.4. ESTIMAREA COSTURILOR DE DEZAFECTARE 2.4.1. Calculele distincte ale costurilor pentru operațiunile tehnice de dezafectare și de gestionare a deșeurilor Principiul calculelor distincte ale costurilor pentru dezafectarea instalației și gestionarea deșeurilor este acceptat în toate statele membre, dintre care unele au înființat fonduri generale separate, dar distincte, pentru dezafectare și gestionarea deșeurilor. Calculele pentru costurile gestionării deșeurilor tind să aibă un grad mai ridicat de incertitudine decât cele pentru dezafectare, din cauza fazei incipiente de planificare a locurilor de depozitare definitivă. Transpunerea Directivei 2011/70/Euratom a Consiliului din 19 iulie 2011, care a instituit un cadru comunitar pentru gestionarea responsabilă și în condiții de siguranță a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive[6], va conduce la progrese substanțiale în ceea ce privește planificarea financiară a costurilor pentru gestionarea deșeurilor. 2.4.2. Calculul costurilor și adecvarea După cum s-a menționat anterior, Comisia, împreună cu Agenția pentru Energie Nucleară (AEN), a elaborat și a propus metodologia de tip „cartea galbenă” de stabilire a costurilor de dezafectare, care vine în sprijinul metodologiei de estimare a costurilor. Deși este o practică puternic recomandată în ceea ce privește calculul sau analiza comparativă, ea nu are un caracter obligatoriu, dar ar putea contribui la influențarea și consolidarea metodologiilor în vigoare în unele țări. Recent, „Structura internațională pentru stabilirea costurilor de dezafectare” (International Structure for Decommissioning Costing - ISDC), publicată de OCDE/AEN în 2012 (AEN nr. 7088), a actualizat și a înlocuit „cartea galbenă”. Nu există încă niciun echivalent pentru evaluarea costurilor aferente deșeurilor nucleare. Nu este clar dacă organismul național analizează, în toate statele membre, toate estimările de costuri, astfel cum ar trebui să o facă. Comisia va continua să urmărească această situație. 2.4.3. Estimările costurilor specifice sitului În ceea ce privește sintagma „specifice sitului”, și în contextul preciziei și transparenței, costurile pentru siturile cu unități nucleare multiple ar trebui defalcate la nivel de unitate. Dacă este cazul, poate fi utilizată și o „abordare de grup” (fleet approach) a costurilor. În statele membre există o tendință generală de a se trece de la estimări ale costurilor generice la estimări ale costurilor specifice sitului. Majoritatea statelor membre au atins deja conformitatea deplină cu acest criteriu, ceea ce reprezintă o evoluție foarte pozitivă. 2.5. UTILIZAREA FONDURILOR DE DEZAFECTARE 2.5.1. Utilizare pentru scopul propus și transparență Fondurile de dezafectare ar trebui utilizate strict în scopul pentru care au fost stabilite, astfel cum se definește în planul de dezafectare finală, și nu în alte scopuri. Organismul național păstrează o funcție importantă în faza de dezafectare, prin monitorizarea și reexaminarea utilizării corecte a fondurilor. În această privință, răspunsurile la chestionar și la solicitările ulterioare de informații nu sunt încă suficient de detaliate. Acest lucru s-ar putea datora, eventual, faptului că majoritatea fondurilor nu au atins încă faza de plată. Acest aspect trebuie urmărit îndeaproape în viitor. Exemple de bună practică în acest sens: · În Suedia, fondul național publică anual pe site-ul său web, în limbile suedeză și engleză, un raport foarte detaliat cuprinzând toate informațiile relevante: http://www.karnavfallsfonden.se/. · Site-ul web al „Autorității responsabile cu dezafectarea” (Nuclear Decommissioning Authority – NDA) din Regatul Unit, http://www.nda.gov.uk/, conține, de asemenea, informații similare. 2.5.2. Profil de risc stabil Pentru un profil de risc stabil, ar trebui să se opteze pentru activele cu grad scăzut de risc, fără a exclude activele cu grad ridicat de risc, însă cu aplicarea unor constrângeri în ceea ce privește expunerea la risc. Strategia de gestionare ar trebui să urmărească acoperirea costurilor totale ale dezafectării și să își asigure disponibilitatea atunci când este necesar, sub controlul organismului național. Ar trebui să se obțină o rentabilitate satisfăcătoare a capitalului, fără riscuri excesive: în unele state membre, fondul poate împrumuta operatorului un maxim de 75% din capital, acesta fiind obligat să plătească o dobândă fixată de guvern. În alte state, fondul trebuie să acopere întotdeauna provizioanele actualizate, iar activele eligibile sunt definite prin decret, dar operatorii sunt liberi să ia propriile decizii pe această bază. În unul dintre cazuri, fondul este caracterizat, de asemenea, de restricții privind eligibilitatea anumitor active și, în aceste condiții, trebuie să vizeze rentabilitatea cea mai ridicată. Într-un număr de state membre, fondul este deținut sau stabilit de Trezoreria Statului. În aceste cazuri, din răspunsurile la chestionar, nu reiese clar cum este investit capitalul. Multe state membre impun fondurilor să investească un nivel ridicat în titluri de stat. Dat fiind că recentele evenimente de pe piețele financiare au pus la mare îndoială siguranța absolută a titlurilor de stat, ar putea fi recomandabil să se revizuiască ipotezele implicite care stau la baza legislației existente în acest sens. Ca un posibil exemplu de bună practică în domeniul investițiilor de fonduri, se poate menționa aici cazul Franței, unde există norme foarte precise în ceea ce privește clasele de active eligibile și unde este în curs de desfășurare o reexaminare. 2.5.3. Performanță slabă în materie de gestionare a fondurilor Identificarea unui deficit al valorii fondului și față de sumele necesare dezafectării ar trebui să conducă la o definire imediată a măsurilor corective care trebuie puse în aplicare pe termen scurt. În acest sens, reexaminarea anuală a fondurilor acumulate, precum și reexaminarea estimărilor costurilor de către organismul național, este de cea mai mare importanță. Acest principiu este bine pus în aplicare în toate statele membre care au decis să înființeze regimuri bazate pe fonduri interne. În toate cazurile, organismul național exercită un control periodic al acestei cerințe esențiale. 2.5.4. Instalații nucleare necomerciale Instalațiile vizate în această secțiune sunt, de regulă, instalații de servicii deținute de stat, cum ar fi centrele medicale, centrele de cercetare, instalațiile de producție a izotopilor și acceleratoarele de particule. Dat fiind că acestea se află de regulă în responsabilitatea statului, dezafectarea este plătită cu fonduri de la bugetul național. Cu toate acestea, ar trebui să se întocmească un plan final de dezafectare care să prezinte în detaliu amploarea pasivelor și a costurilor asociate. Toate statele membre care dispun de astfel de instalații fie au întocmit deja planuri de dezafectare, fie sunt pe cale să facă acest lucru. 3. CONCLUZII ȘI PERSPECTIVE De la prezentarea celui de al doilea raport privind dezafectarea, în 2007, cadrul juridic al domeniului dezafectării și al gestionării deșeurilor a cunoscut o serie de schimbări semnificative odată cu adoptarea Directivei 2011/70/Euratom a Consiliului din 19 iulie 2011 de instituire a unui cadru comunitar pentru gestionarea responsabilă și în condiții de siguranță a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive[7]. Această directivă, ce urmează să fie transpusă în legislația națională a statelor membre până la 23 august 2013, prevede, la articolul 9, următoarele: „Statele membre se asigură că respectivul cadru național impune asigurarea disponibilității unor resurse financiare adecvate atunci când sunt necesare pentru punerea în aplicare a programelor naționale menționate la articolul 11, în special pentru gestionarea combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive, acordând atenția cuvenită responsabilității generatorilor de combustibil uzat și de deșeuri radioactive”. Acest principiu, care se regăsește și în recomandare, face în prezent obiectul unei legislații cu caracter obligatoriu care urmează să fie transpusă de toate statele membre. Programele naționale referitoare la combustibilul uzat și la deșeurile radioactive vor trebui să acopere toate tipurile de deșeuri și toate etapele gestionării deșeurilor, de la generare la eliminare, precum și o bază suficient de detaliată de estimare a costurilor pe termen lung, drept contribuție la acumularea unor fonduri corespunzătoare pentru gestionarea deșeurilor. Obligația de a acoperi toate etapele de gestionare a deșeurilor, de la generarea lor, înseamnă că o mare parte a activităților de dezafectare vor fi, de asemenea, acoperite. Programele naționale trebuie să ofere o estimare detaliată a costurilor pentru toate etapele de gestionare a deșeurilor, până la eliminare, inclusiv activitățile asociate, cum ar fi cercetarea și dezvoltarea. Ele trebuie să furnizeze și informații privind finanțarea. În cazul în care un program național ia în considerare numai depozitarea intermediară pe termen lung, dar nu și depozitarea finală, suma de bani economisită riscă să îi permită operatorului să își consolideze poziția pe piață în raport cu concurenții din statele membre în care finanțarea unei instalații de depozitare finală a deșeurilor este obligatorie. O astfel de situație ar putea fi considerată drept o denaturare clară a concurenței. Conform unor estimări, există un potențial avantaj din punctul de vedere al costurilor de ordinul a 3,5 - 4,0% din costul total de producție presupus[8]. De asemenea, directiva conține norme obligatorii în ceea ce privește sistemele de finanțare și transparența, care reflectă, de asemenea, câteva principii de bază ale recomandării. Articolul 10 privind transparența garantează informarea publicului și dreptul de a avea posibilitatea de a participa în mod efectiv la procesul decizional. Articolul 12 privind programele naționale include obligația de a pune în aplicare o evaluare a costurilor și sisteme naționale, precum și un proces sau o politică de transparență. Prin obligația statelor membre de a-și actualiza programele naționale și de a le supune unor evaluări inter pares, directiva sporește transparența și calitatea mecanismelor de finanțare a gestionării combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive și a activităților de dezafectare. Directiva 2009/71/Euratom (Directiva privind „securitatea nucleară”)[9] este relevantă, deoarece ea include în domeniul său de aplicare toate instalațiile nucleare civile care funcționează în baza unei licențe, inclusiv licențe de dezafectare a unei instalații nucleare. Acesta reprezintă un pas înainte decisiv către norme obligatorii de acumulare a resurselor financiare adecvate pentru dezafectare și pentru gestionarea deșeurilor provenite din instalațiile nucleare. Ele formează o bază solidă pentru un cadru juridic comun și o cultură a securității solidă în UE. Împreună cu recomandarea Comisiei din 2006, ele vor servi drept cadru pentru continuarea activității de îmbunătățire a situației în toate statele membre în ceea ce privește caracterul adecvat, disponibilitatea și siguranța resurselor financiare alocate pentru dezafectare și gestionarea deșeurilor. Chiar și după transpunerea integrală a Directivei privind „deșeurile nucleare”, DFG va trebui să colaboreze în continuare cu Comisia pentru a promova o înțelegere clară a politicilor și strategiilor în domeniul dezafectării, prin furnizarea de cunoștințe actualizate cu privire la costurile estimative ale dezafectării și gestionarea fondurilor și prin explorarea posibilităților de consolidare a cooperării sau chiar de armonizare. Alte metode de a realiza progrese au fost discutate în cursul reuniunii DFG din martie 2012: raportarea realizată în temeiul recomandării și al Directivei privind „deșeurile nucleare” ar trebui să fie aliniată; după prima raportare realizată în temeiul Directivei privind „deșeurile nucleare”, va fi necesar un proces de reflecție asupra raportării efectuate conform recomandării. Un alt punct important în acest context îl va constitui procesul de reflecție asupra relației dintre DFG și Directiva privind „deșeurile nucleare”, inclusiv în raport cu procesul de transpunere și legăturile cu ENSREG și ENEF. Un mandat revizuit al DFG ar trebui elaborat prin cooperarea dintre DFG și Comisie. Un punct important al procesului comun de reflecție ar putea consta în învățămintele ce trebuie trase de pe urma recentei crize a sectorului bancar și a datoriei suverane. În toate statele membre se simte nevoia unei reacții la turbulențele de pe piețele financiare din cursul ultimilor doi ani, iar colaborarea în cadrul DFG ar putea contribui la sporirea solidității resurselor financiare alocate pe viitor activităților de dezafectare. [1] Raport privind utilizarea resurselor financiare alocate operațiunilor de dezafectare a centralelor nucleare, COM (2004)719 final, 26.10.2004. [2] Rezoluția Parlamentului European cu privire la utilizarea resurselor financiare alocate dezafectării centralelor nucleare [2005/2027(INI)], P6_TA-PROV(2005)0432. [3] JO L 330, 28.11.2006. [4] COM(2007) 794 final, 12.12.2007, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2007:0794:FIN:RO:PDF. [5] JO L 199, 2.8.2011, p. 48, denumită în continuare „Directiva privind deșeurile nucleare”. [6] JO L 199, 2.8.2011, p. 48. [7] JO L 199, 2.8.2011, p. 48. [8] DOCUMENT DE LUCRU AL SERVICIILOR COMISIEI, Document de însoțire pentru Propunerea revizuită pentru o DIRECTIVĂ A CONSILIULUI (Euratom) privind gestionarea combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive (EVALUAREA IMPACTULUI), COM (2010) 618, capitolul 2.3.3. [9] JO L 172, 2.7.2009, p. 218.