Atât susținătorul reîntregirii, cât și membrul familiei acestuia trebuie să fie resortisanți ai unei țări terțe pentru a face obiectul dispozițiilor directivei. Aceasta înseamnă că membrii familiei cetățenilor UE nu sunt vizați de directivă. Totuși, aceștia pot face obiectul Directivei 2004/38/CE , dacă sunt membri ai familiei unor cetățeni ai UE care se mută sau locuiesc într-un alt stat membru decât cel ai cărui cetățeni sunt. Cu toate acestea, reîntregirea familiei pentru cetățenii UE care locuiesc în statul membru ai cărui cetățeni sunt nu face obiectul dreptului Uniunii și rămâne o competență națională. Într-o hotărâre recentă , CJUE a stabilit că, în temeiul articolului 267 din TFUE, are competența de a interpreta dispozițiile Directivei privind reîntregirea familiei, dacă dispoziția respectivă a devenit aplicabilă în mod direct și necondiționat, prin intermediul dreptului național, membrilor de familie ai unui cetățean al UE care nu și-a exercitat dreptul la libera circulație.

Pentru ca resortisanții țărilor terțe să fie eligibili ca susținători pentru reîntregirea familiei, aceștia trebuie să aibă reședința în mod legal pe teritoriul unui stat membru, să dețină un permis de ședere valabil pe o perioadă de cel puțin un an (indiferent de tipul de permis de ședere) și să aibă perspective rezonabile de a obține dreptul de ședere permanentă.

Per ansamblu, definițiile prevăzute de directivă au fost transpuse în mod corect de majoritatea statelor membre. În cazurile în care statele membre nu au transpus în mod explicit definițiile, precum, în special, definiția „susținătorului reîntregirii”, acestea pot fi, totuși, deduse din dispozițiile ce stabilesc condițiile pentru reîntregirea familiei.

În numeroase state membre, reîntregirea familiei reprezintă o parte importantă a migrației legale. În 2008, Comisia a publicat primul său raport privind aplicarea directivei , evidențiind diferitele opțiuni de politică adoptate de statele membre în ceea ce privește gestionarea eficace a fluxului masiv de migranți în scopul reîntregirii familiei. În ultimii ani, numeroase state membre au introdus sau au revizuit în special normele privind reîntregirea familiei pentru refugiați (inclusiv pentru beneficiarii de protecție subsidiară, care nu fac obiectul directivei). În pofida provocărilor recente legate de migrație și a numărului ridicat de solicitanți de protecție internațională, beneficiarii de protecție internațională au continuat să beneficieze de norme mai favorabile privind reîntregirea familiei comparativ cu alte categorii de resortisanți ai țărilor terțe, iar beneficiarii de protecție subsidiară se bucură, per ansamblu, de un nivel de protecție juridică similar cu cel aplicabil refugiaților .

În hotărârea sa, Curtea a analizat caracterul obiectiv și proporțional al cerinței privind vârsta minimă și a precizat următoarele: „În această privință, trebuie subliniat că vârsta minimă stabilită de statele membre în temeiul articolului 4 alineatul (5) din Directiva 2003/86 corespunde, în definitiv, vârstei la care, potrivit statului membru în cauză, se consideră că o persoană a dobândit un grad suficient de maturitate nu numai pentru a refuza încheierea unei căsătorii impuse, ci și pentru a alege să se stabilească în mod voluntar într‑o altă țară împreună cu soțul/soția sa, în scopul de a avea o viață de familie împreună cu acesta/aceasta și de a se integra în țara respectivă. […] În plus, o astfel de măsură nu pune în discuție obiectivul prevenirii căsătoriilor forțate, întrucât permite să se prezume că, datorită gradului de maturitate mai ridicat, va fi mai dificil ca persoanele interesate să fie influențate pentru a încheia o căsătorie forțată și a accepta reîntregirea familiei, în cazul în care se prevede că acestea trebuie să fi împlinit deja vârsta de 21 de ani la data depunerii cererii decât dacă ele aveau mai puțin de 21 de ani la data respectivă.”

De asemenea, directiva nu se aplică susținătorilor reîntregirii care sunt beneficiari de protecție temporară sau subsidiară, și nici solicitanților de azil . Cu toate acestea, în comunicarea sa cu rol de orientare , Comisia a subliniat că directiva nu ar trebui interpretată în sensul că aceasta obligă statele membre să refuze dreptul la reîntregirea familiei pentru beneficiarii protecției temporare sau subsidiare. Orientările au încurajat totodată statele membre să adopte norme care să acorde acelor categorii de persoane drepturi de reîntregire a familiei care sunt similare cu drepturile refugiaților. Într-o hotărâre recentă , CJUE a concluzionat că are competența de a interpreta dispozițiile directivei în ceea ce privește dreptul la reîntregirea familiei al unui beneficiar de protecție subsidiară, dacă aceste dispoziții devin aplicabile în mod direct și necondiționat unei astfel de situații, în temeiul dreptului național.

În cauza Khachab , Curtea a confirmat că dispozițiile naționale care prevăd o evaluare prospectivă a resurselor financiare pe baza evoluției anterioare a veniturilor sunt compatibile cu dreptul Uniunii. Curtea a statuat că articolul 7 alineatul (1) litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că permite autorităților competente ale unui stat membru să întemeieze refuzul unei cereri de reîntregire a familiei pe o evaluare prospectivă cu privire la probabilitatea sau la improbabilitatea menținerii resurselor stabile, constante și suficiente de care trebuie să dispună susținătorul reîntregirii pe durata anului următor datei de depunere a cererii menționate. De asemenea, Curtea a adăugat că evaluarea ar trebui să fie bazată pe evoluția veniturilor susținătorului reîntregirii în cele șase luni anterioare acestei date.

În cauzele conexate O. și S. și Maahanmuuttovirasto , Curtea a declarat că cerința privind resursele trebuie să se aplice în lumina articolelor 7 (dreptul la viața de familie) și 24 (interesul copilului) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Curtea a evidențiat faptul că, întrucât permiterea în vederea reîntregirii familiale constituie regula generală și obiectivul directivei, posibilitatea prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (c) este de strictă interpretare. Prin urmare, statele membre nu trebuie să își folosească puterile discreționare într-un mod care ar submina obiectivul și eficacitatea directivei.

În cauza Chakroun , Curtea a limitat marja de manevră a statelor membre în stabilirea cerinței privind resursele. În special, aceasta a decis că statele membre nu pot refuza reîntregirea familiei unui susținător al reîntregirii care dispune de resurse stabile, constante și suficiente pentru a se întreține pe sine și pe ceilalți membri ai familiei, însă care, având în vedere nivelul acestor resurse, are dreptul de a solicita o asistență specială pentru acoperirea unor costuri excepționale, stabilite în mod individual, necesare asigurării întreținerii sale, scutiri de impozite acordate, în funcție de venituri, de autorități locale sau măsuri de sprijinire a veniturilor în cadrul politicii locale privind veniturile minime. De asemenea, Curtea a hotărât că directiva trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care, în aplicarea cerinței privind resursele, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (c), realizează o distincție în funcție de măsura în care legăturile de familie sunt anterioare sau posterioare intrării susținătorului reîntregirii pe teritoriul statului membru gazdă.

Resursele stabile și constante – articolul 7 alineatul (1) litera (c)

Articolul 4 alineatul (3) permite intrarea și șederea partenerului înregistrat al susținătorului reîntregirii sau a partenerului necăsătorit care are cu susținătorul reîntregirii o relație de durată și stabilă demonstrată în mod corespunzător. Doar Spania și Suedia aplică pe deplin această opțiune.

De regulă, cursurile de limbă sau cursurile de limbă online sunt urmate la inițiativa membrilor familiei, iar costurile aferente acestor cursuri trebuie să fie suportate de către aceștia. Tarifele depind de țara de origine, de furnizorul de cursuri sau de formatul cursului . În plus, unele state membre pot impune ca membrii familiei să dobândească competențe lingvistice suplimentare după admitere (de regulă de nivel A2 sau B1) sau să susțină un examen de integrare civică după admitere – în cadrul programului lor de integrare generală sau ca parte a cerințelor pentru șederea permanentă în țara respectivă. În unele cazuri se poate oferi formare lingvistică gratuită.

Pe lângă competența lingvistică, programele de integrare ale statelor membre pot include și cursuri privind istoria și valorile țării respective, orientarea socială sau consilierea profesională. Printre alte măsuri de integrare se pot număra și raportarea către un centru de integrare, semnarea unei declarații de integrare sau a unui contract de integrare în care sunt stipulate instruirea civică și formarea lingvistică. Uneori, nerespectarea acestor măsuri de integrare poate conduce la retragerea/nereînnoirea permisului de ședere sau la refuzul permiselor pe termen lung .

Obiectivul acestor măsuri este acela de a facilita integrarea membrilor familiei. Admisibilitatea lor în temeiul directivei depinde de măsura în care ele servesc acestui scop și respectă principiul proporționalității. Admisibilitatea poate fi pusă sub semnul întrebării și depinde de accesibilitatea acestor cursuri sau teste, de modul în care ele sunt proiectate și/sau organizate (de exemplu, materialele de testare, taxele, locul de desfășurare), de măsura în care aceste măsuri sau impactul lor servesc altor scopuri decât integrarea (de exemplu, taxele ridicate conduc la excluderea familiilor cu venituri reduse). Ar trebui respectată și garanția procedurală care asigură dreptul de a introduce o acțiune în instanță.

În cauza Minister van Buitenlandse Zaken/K. și A. , CJUE a recunoscut la punctele 53-54 din hotărârea sa că: „ [...] nu se poate contesta că dobândirea de cunoștințe atât cu privire la limbă, cât și cu privire la societatea statului membru gazdă facilitează semnificativ comunicarea dintre resortisanții țărilor terțe și resortisanții naționali și, în plus, favorizează interacțiunea și dezvoltarea de raporturi sociale între aceștia. Nu se poate contesta nici că dobândirea unei cunoașteri a limbii statului membru gazdă face mai puțin dificil accesul resortisanților țărilor terțe la piața muncii și la formarea profesională. […] Din această perspectivă, obligația de a promova un examen de integrare civică de nivel elementar permite să se asigure dobândirea de către resortisanții țărilor terțe vizați a unor cunoștințe care se dovedesc incontestabil utile pentru stabilirea unor legături cu statul membru gazdă.”

Cu toate acestea, în aceeași hotărâre (punctele 56-58), Curtea a indicat și limitele marjei de discreție de care dispun statele membre atunci când impun condiții de integrare: „Criteriul proporționalității impune, în orice caz, ca condițiile de aplicare a unei asemenea obligații să nu depășească ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat. [...] Măsurile de integrare menționate la articolul 7 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2003/86 nu trebuie să aibă ca scop selecționarea persoanelor care vor putea să își exercite dreptul la reîntregirea familiei, ci facilitarea integrării acestora din urmă în statele membre. În plus, circumstanțe individuale particulare, precum vârsta, nivelul de educație, situația financiară sau starea de sănătate a membrilor de familie ai susținătorului reîntregirii vizați, trebuie să fie luate în considerare [...]”.

Prin urmare, în conformitate cu principiul proporționalității, legislația națională care transpune articolul 7 alineatul (2) primul paragraf trebuie să fie adecvată pentru atingerea propriilor obiective și nu trebuie să depășească măsurile necesare pentru atingerea acestora.

În două hotărâri recente , CJUE și-a dezvoltat în continuare jurisprudența privind condițiile de integrare în contextul specific al articolului 15 (acordarea unui permis de ședere autonom).

Perioada de așteptare și capacitatea de primire – articolul 8

Articolul 8 prevede posibilitatea ca statele membre să impună o perioadă de ședere legală înainte ca susținătorului reîntregirii să i se poată alătura membrii familiei (primul paragraf) și să introducă o perioadă de așteptare de maximum trei ani pentru eliberarea unui permis de ședere, atunci când legislația lor precedentă în domeniul reîntregirii familiei stipula necesitatea de a ține seama de capacitatea sa de primire (al doilea paragraf).

Numeroase țări au transpus opțiunea prevăzută la primul paragraf. Cu toate acestea, Comisia a identificat o serie de inconsecvențe în punerea în aplicare, care au necesitat clarificări și modificări ale legislațiilor naționale în urma schimburilor de opinii cu statele membre în cauză. Opțiunea prevăzută la al doilea paragraf a fost transpusă numai de Austria și Croația.

Numeroase state membre nu stabilesc o perioadă de așteptare pentru ca familia susținătorului reîntregirii să devină eligibilă pentru a solicita reîntregirea familiei. Atunci când se aplică această dispoziție, perioada de așteptare poate fi de un an, un an și jumătate, doi ani sau trei ani din momentul în care susținătorul reîntregirii familiei a devenit rezident al țării în cauză sau a primit o hotărâre definitivă de acordare a protecției internaționale, sub rezerva excepțiilor acordate de statele membre individuale .

Restricții posibile din motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică - articolul 6

Per ansamblu, majoritatea statelor membre au transpus corect articolul 6, însă au fost identificate o serie de diferențe în ceea ce privește utilizarea termenilor, mai ales a termenului „securitate națională”. Statele membre au folosit diferite metode de punere în aplicare a acestei dispoziții: unele dintre acestea se referă la dispozițiile relevante ale acquis-ului Schengen, iar altele la o infracțiune pedepsită cu închisoarea.

Considerentul 14 din directivă conține indicații cu privire la elementele care ar putea constitui o amenințare la adresa ordinii publice și a siguranței publice. În plus, statele membre au libertatea de a-și stabili standardele în conformitate cu principiul general al proporționalității și cu articolul 17 din directivă, care le impune să țină seama de natura și soliditatea legăturilor de familie ale persoanei și de durata rezidenței sale în statul membru, comparativ cu gravitatea și cu tipul de infracțiune la adresa ordinii publice sau a siguranței publice. Criteriul sănătății publice se poate aplica atât timp cât boala sau dizabilitatea nu este unicul motiv de retragere sau de nereînnoire a unui permis de ședere. Termenii „ordine publică”, „siguranță publică” și „sănătate publică” de la articolul 6 trebuie interpretați în lumina jurisprudenței CJUE și a Curții Europene a Drepturilor Omului.

În prezent nu există o normă generală sau o jurisprudență consacrată potrivit căreia clauzele privind ordinea publică prevăzute în directiva privind reîntregirea familiei și în alte directive privind migrația ar trebui să fie interpretate întotdeauna în același mod precum clauza privind ordinea publică din Directiva 2004/38/CE privind libera circulație (cu privire la care există o jurisprudență semnificativă a CJUE).

Acest lucru a fost confirmat deja în orientările Comisiei privind aplicarea directivei , care au evidențiat faptul că, deși jurisprudența CJUE referitoare la directiva privind libera circulație nu este relevantă în mod direct pentru resortisanții țărilor terțe, ea poate funcționa, mutatis mutandis, drept cadru pentru definirea prin analogie a noțiunilor în cauză. Este de așteptat ca, în urma a două trimiteri preliminare depuse în cauzele C-381/18 și C-382/18 (ambele în curs de soluționare), în care Curții i s-a solicitat, pentru prima dată, să interpreteze în mod direct clauzele privind ordinea publică de la articolul 6 alineatele (1) și (2) din directivă, CJUE să furnizeze orientări suplimentare privind interpretarea.

Procedura de evaluare a solicitării – articolul 5

Solicitantul – articolul 5 alineatul (1)

Potrivit articolului 5 alineatul (1), statele membre trebuie să decidă dacă persoana ce are dreptul de a depune cererea este membrul familiei sau susținătorul reîntregirii familiei. Statele membre au adoptat opțiuni divergente în ceea ce privește punerea în aplicare a acestui articol: în unele dintre ele, persoana îndreptățită este susținătorul reîntregirii familiei, în timp ce, în altele, persoana îndreptățită este membrul familiei sau ambii.

Locul de aplicare – articolul 5 alineatul (3)