În același timp, este probabil ca cererea de competențe specifice să crească și să se schimbe, urmând evoluțiile societale și tehnologice. De exemplu, se preconizează că cererea de calificări de nivel înalt va depăși oferta de forță de muncă, întrucât 43 % din locurile de muncă ce vor fi create, conform estimărilor, până în 2030 vor necesita un nivel ridicat de educație. Este de așteptat ca, până în 2030, ofertele de locuri de muncă să fie numeroase pentru profesii cum ar fi specialiștii din domeniul afacerilor și al administrației, dar și pentru profesii despre care se consideră, în mod tradițional, că necesită calificări medii, cum ar fi lucrătorii din vânzări, personalul care asigură servicii de curățenie și personalul auxiliar. Deși prioritatea UE este de a valorifica mai bine talentele și capitalul uman existent, în special prin formare și prin actualizarea competențelor forței de muncă interne, o bună gestionare a migrației forței de muncă poate contribui, de asemenea, la satisfacerea unora dintre nevoile actuale și viitoare ale pieței forței de muncă din UE.

Această situație nu este specifică Europei. Cu toate acestea, în prezent, UE nu este nici ideal poziționată și nici bine dotată pentru a atrage lucrătorii migranți de care are nevoie. Până acum, UE a fost mai puțin competitivă decât alte țări membre ale OCDE – care reprezintă cei mai evidenți concurenți ai UE din punctul de vedere al profilului economic – în ceea ce privește atragerea de lucrători, performând mult sub nivelul său, în special în ceea ce privește atragerea migranților cu înaltă calificare. Dintre migranții cu reședința în țările OCDE în perioada 2015­2016, numai 25 % dintre cei cu un nivel ridicat de educație au ales o destinație din UE, în timp ce 75 % au ales o destinație din afara UE (în principal, SUA, Canada și Australia), a se vedea graficul de mai jos.

Distribuția rezidenților născuți în străinătate, având un nivel de educație scăzut și, respectiv, ridicat, în funcție de țările OCDE de destinație, în perioada 2015-2016, în % Sursa: Baza de date privind imigranții din țările OCDE (DIOC), 2015-16. Notă: UE se referă la UE-28 fără Croația, ca urmare a lipsei de date.

Pentru Islanda, Japonia, Noua Zeelandă și Turcia, datele provin din DIOC 2010-11. În cazul UE, sunt incluși numai imigranții din afara UE.

În ultimii ani, au fost admiși numai aproximativ 50 000 de lucrători pe an în cadrul programelor pentru forța de muncă înalt calificată (cartea albastră sau programele naționale), ceea ce reprezintă 5 % din totalul permiselor de muncă. În termeni relativi, aceste cifre sunt mult mai mici decât cele corespunzătoare altor țări OCDE, cum ar fi SUA, Canada, Australia sau Noua Zeelandă. În prezent, numărul de cetățeni din țări terțe admiși în UE în cadrul programelor pentru lucrătorii cu înaltă calificare reprezintă aproximativ 0,01 % din populația totală a UE, în timp ce, în Canada, cei 150 000 de migranți economici care sosesc în fiecare an reprezintă aproximativ 0,4 % din populația totală, iar cei 120 000 de migranți economici care ajung în fiecare an în Australia reprezintă aproximativ 0,5 % din populație (în aceste două țări, majoritatea migranților economici pe termen lung sunt admiși în cadrul sistemelor de „exprimare a interesului”). Acest lucru arată că politicile Europei privind migrația legală nu au fost deosebit de strategice și de proactive și nici deosebit de adaptate la nevoile sale în materie de forță de muncă.

Deși statele membre își păstrează competența în ceea ce privește numărul de lucrători migranți din țări terțe pe care îi admit, UE are o piață unică și, prin urmare, ar trebui să acționeze și ca actor unic în raport cu lumea externă, pentru a crea economii de scară și a concura astfel în condiții mai bune cu alte destinații majore pentru atragerea de lucrători calificați și, în special, de lucrători cu înaltă calificare. În interesul Europei, ar trebui să se depună mai multe eforturi la nivel european pentru îmbunătățirea corelării cererii cu oferta de locuri de muncă și pentru recunoașterea calificărilor obținute în străinătate și facilitarea mobilității profesionale a migranților pe piața unică.

În UE au fost instituite norme speciale pentru atragerea migranților cu înaltă calificare. Cu toate acestea, este clar că sistemul cărții albastre a UE din 2009 nu și-a atins potențialul de sistem al UE de atragere a cetățenilor talentați și cu înaltă calificare din țări terțe, prevăzut inițial. Condițiile de admitere convenite în 2009 sunt excesiv de restrictive, directiva asigură un nivel redus de coerență și armonizare și, mai ales, mobilitatea în interiorul UE a posesorilor cărții albastre a UE este foarte limitată. În esență, nu există un singur sistem UE al cărții albastre, deoarece în paralel cu acesta există o varietate de programe naționale pentru lucrătorii cu înaltă calificare, ceea ce creează un cadru fragmentat, cu numeroase norme și proceduri aplicabile.

Acesta este motivul pentru care, deja cu peste doi ani în urmă, Comisia a prezentat o propunere – reforma Directivei privind cartea albastră a UE – de îmbunătățire a normelor privind atragerea migranților cu înaltă calificare. Obiectivul general este de a mări atractivitatea cărții albastre a UE, prin asigurarea unui sistem unic pentru întreaga UE cu condiții de admitere mai flexibile și prin îmbunătățirea și facilitarea procedurilor de admitere. Propunerea încurajează, în special, mobilitatea în interiorul UE prin facilitarea procedurilor pentru mobilitatea atât pe termen scurt (călătorii de afaceri scurte, de până la 90 de zile, între statele membre), cât și pe termen lung; reduce pragul salarial, prin crearea unui interval flexibil în care statele membre pot adapta acest prag la situațiile de pe piața forței lor de muncă și prevede condiții mai bune pentru proaspeții absolvenți și lucrătorii din țări terțe, în zonele cu deficit de forță de muncă. În plus, propunerea consolidează atât drepturile deținătorilor de cărți albastre (permițând accesul mai rapid la statutul de rezident pe termen lung, precum și accesul imediat și mai flexibil la piața forței de muncă), cât pe cele ale membrilor de familie ai acestora (asigurând faptul că aceștia pot însoți simultan posesorul cărții albastre a UE), ceea ce ar trebui să mărească atractivitatea UE ca destinație pentru angajații cu înaltă calificare, de care are nevoie economia noastră. În plus, conform noului sistem al cărții albastre, beneficiarii de protecție internațională care au calificare înaltă ar fi, de asemenea, în măsură să solicite o carte albastră.

Cu toate acestea, în prezent, negocierile interinstituționale privind propunerea de reformă a cărții albastre stagnează. Deși Parlamentul European a aderat la obiectivele și abordarea stabilite în propunerea Comisiei, în Consiliu, pozițiile statelor membre au fost divizate și, până în prezent, nu a fost posibil să se ajungă la o poziție comună, astfel încât să se asigure o valoare adăugată semnificativă pentru actualul cadru nesatisfăcător.

Comisia invită Consiliul să convină rapid asupra unei poziții care să asigure o valoare adăugată reală în comparație cu cartea albastră actuală, în conformitate cu obiectivele stabilite în propunerea Comisiei. Acest lucru va permite reluarea negocierilor pentru ajungerea la un acord ambițios cu Parlamentul European, astfel încât să se asigure adoptarea propunerii Comisiei de reformare a Directivei privind cartea albastră a UE, înainte de alegerile pentru Parlamentul European.

2.2 Relocarea

Relocarea cetățenilor din țări terțe sau a apatrizilor este o măsură umanitară importantă ce poate fi oferită persoanelor strămutate care au nevoie de protecție internațională, pentru a le permite acestora să intre în Uniunea Europeană în mod legal și în condiții de siguranță. Este vorba de o parte integrantă a obiectivului mai larg de a asigura protecție, prin canale sigure și legale, persoanelor care au nevoie de ea, astfel încât acestea să nu întreprindă călătorii clandestine și periculoase. Aceste canale sigure și legale subminează, de asemenea, modelul de afaceri al rețelelor care introduc ilegal migranți și contribuie la reducerea migrației neregulamentare. Relocarea este, în același timp, un instrument de solidaritate internațională și de partajare a responsabilității cu țările terțe în care au fost strămutate numeroase persoane care au nevoie de protecție internațională.

Inițiativele de relocare luate de UE împreună cu statele membre în ultimii ani au avut rezultate bune și au contribuit la întărirea parteneriatelor și a solidarității Uniunii cu țările terțe. Începând din 2015, programele de relocare ale UE au ajutat 38 000 de persoane din categoria celor mai vulnerabile să găsească refugiu în UE. Mai mult, statele membre și-au asumat, prin noul mecanism de relocare instituit la nivelul UE în septembrie 2017, cel mai mare angajament în materie de relocare din istoria UE. De acest mecanism, susținut cu 500 milioane EUR din bugetul UE, vor beneficia peste 50 000 de persoane. După primele opt luni de punere în aplicare a mecanismului rezultatele sunt bune, peste 13 200 de persoane fiind deja relocate din regiuni prioritare. Este important ca angajamentele politice ale statelor membre să continue, să se consolideze și să se concretizeze rapid.

În paralel, ar trebui instituit un cadru structurat al UE pentru relocare. Din acest motiv, în cadrul reformei generale a Sistemului european comun de azil, în iulie 2016, Comisia a propus un regulament-cadru de relocare al Uniunii. Acesta ar institui, pentru prima dată, un cadru permanent pentru unirea mai sistematică a eforturilor europene de relocare și pentru facilitarea îndeplinirii angajamentelor de relocare, pe baza unor standarde comune. Este esențial ca Parlamentul European și Consiliul să încheie rapid negocierile, astfel încât acest instrument să poată fi adoptat în curând.

Eforturile de relocare pot fi îmbunătățite în continuare prin dezvoltarea altor căi legale. În acest sens, mai ales programele de sponsorizare privată ar putea completa actualele canale sigure pentru admiterea în UE a celor care au nevoie de protecție internațională și ar putea asigura o mai bună integrare socială. Rezultatele unui studiu de fezabilitate pentru astfel de programe confirmă faptul că acestea pot contribui la îndeplinirea obiectivului de a promova canale sigure și legale de admitere, implicând în mod activ societatea civilă și comunitățile locale și sporind astfel angajamentul publicului în domeniul protecției și integrării internaționale. În plus, sponsorizarea privată are și potențialul de a facilita integrarea beneficiarilor prin furnizarea de resurse suplimentare la nivel individual și al comunității.

Comisia va analiza cele mai bune modalități de a sprijini statele membre pentru înființarea și/sau extinderea programelor de sponsorizare privată. Aceste scopuri ar putea fi atinse, de exemplu, prin promovarea unor măsuri „soft”, cum ar fi programele de formare, consolidarea capacităților, seturile de instrumente, orientările operaționale și activitățile de învățare reciprocă și/sau prin posibilități de finanțare specifice.