1.Context și obiectiv

Prezentul raport răspunde cerinței prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2011/36/UE privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia, precum și de înlocuire a Deciziei-cadru 2002/629/JAI a Consiliului, conform căreia: „Până la data de 6 aprilie 2016, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport de evaluare a impactului dreptului intern actual care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării traficului de persoane asupra prevenirii traficului de persoane, însoțit, dacă este necesar, de propuneri corespunzătoare”.

Trimiterea la incriminarea utilizării serviciilor victimelor traficului de persoane este menționată la articolul 18 (intitulat „Prevenirea”) alineatele (1) și (4) din Directiva 2011/36/UE, care prevede următoarele: „(1) Statele membre iau măsurile corespunzătoare, precum educarea și formarea profesională, pentru a descuraja și a reduce cererea care favorizează toate formele de exploatare care au legătură cu traficul de persoane. […] (4) Pentru ca prevenirea și combaterea traficului de persoane să fie mai eficiente prin descurajarea cererii, statele membre au în vedere luarea de măsuri pentru a incrimina utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării menționate la articolul 2, atunci când utilizatorii serviciilor respective cunosc faptul că persoana care le prestează este victimă a uneia dintre infracțiunile menționate la articolul 2”.

Prezentul raport conține o prezentare a legislației naționale în vigoare care incriminează utilizarea serviciilor victimelor traficului de persoane și o evaluare a impactului oricărei astfel de măsuri juridice. Examinarea altor măsuri fără caracter legislativ care pot exista la nivel național sau a unor măsuri legislative care nu vizează incriminarea utilizării serviciilor victimelor traficului de persoane ar depăși domeniul de aplicare al articolului 23 alineatul (2). Este de menționat faptul că prezentul raport nu evaluează conformitatea cu prevederile Directivei 2011/36/UE. Acesta ar trebui interpretat în coroborare cu Raportul de evaluare a măsurii în care statele membre au adoptat acțiunile necesare pentru a se conforma Directivei 2011/36/UE privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), COM(2016) 722. De asemenea, prezentul raport ia în considerare primul raport al Comisiei privind progresele înregistrate în combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia (denumit în continuare „Raportul privind progresele înregistrate”).

La elaborarea prezentului raport, Comisia a utilizat informații primite din partea statelor membre, prin intermediul unui chestionar care a fost trimis în mai 2016, și s-a consultat cu societatea civilă, prin intermediul Platformei societății civile a UE împotriva traficului de persoane, precum și prin intermediul Grupului de experți al Comisiei Europene privind traficul de persoane.

2.Legislația națională în vigoare care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării victimelor traficului de persoane

2.1. Rezumatul răspunsurilor

Analiza de mai jos se bazează pe răspunsurile furnizate de statele membre. Comisia nu exclude posibila existență a altor dispoziții sau a unor evoluții legislative naționale. În vederea efectuării acestei analize, Comisia a solicitat statelor membre să prezinte un raport cu privire la „legislația națională în vigoare care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării victimelor traficului de persoane; cine este incriminat în mod exact; dacă este avută în vedere incriminarea pentru toate formele de exploatare; dacă legislația impune ca element probator cunoașterea faptului că persoana este o victimă a traficului de persoane și cum afectează acest lucru aplicabilitatea legislației; ce măsuri au fost luate în vederea asigurării faptului că publicul cunoaște legislația pentru a se garanta o mai bună punere în aplicare a acesteia; datele statistice existente cu privire la urmăriri penale și condamnări și obstacolele întâmpinate; dacă nu este în vigoare o legislație națională, care sunt motivele lipsei acesteia și ce alternative sunt instituite pentru îndeplinirea obligației de a avea în vedere incriminarea; cum apreciază impactul acestei legislații și dacă au sugestii relevante; ce procese de consultare sunt instituite și dacă au comandat o evaluare sau un studiu privind această legislație.”

Încă de la început ar trebui evidențiat faptul că în informațiile furnizate statele membre nu au explicat cum au îndeplinit obligația juridică de a avea în vedere incriminarea utilizatorilor serviciilor victimelor, obligație care decurge din articolul 18 alineatul (4) din Directiva 2011/36/UE.

Analiza răspunsurilor statelor membre demonstrează că, la momentul redactării prezentului raport, există zece (10) state membre care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării victimelor traficului de persoane, iar cincisprezece (15) state membre au instituit doar o incriminare limitată și selectivă a utilizării serviciilor victimelor traficului de persoane.

Mai exact:

1) Statele membre care incriminează toate formele de exploatare (BG, EL, HR, CY, LT, MT, PT, RO, SI, UK)

Zece (10) state membre au raportat că au în vigoare o legislație națională care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării victimelor traficului de persoane (BG, EL HR, CY, LT, MT, PT, RO, SI, UK) și care abordează toate formele de exploatare.

BG a informat Comisia că, potrivit Codului penal bulgar [articolul 159 litera (c)], o persoană care utilizează o altă persoană care este victimă a traficului de persoane pentru depravare, muncă forțată sau cerșetorie, prelevare de organe, țesuturi, celule sau fluide organice ori pentru reținerea sa prin supunere forțată, indiferent de acordul acesteia, se pedepsește cu privare de libertate de trei până la zece ani și o amendă de la 10 000 la 20 000 de leva. HR are o prevedere similară, dar merge chiar mai departe, deoarece impune aceleași pedepse oricărei persoane care utilizează cu bună-știință o victimă sau serviciile acesteia și persoanelor acuzate de săvârșirea infracțiunii de trafic de persoane. CY raportează că articolul 17 din Legea 60 (I)/2014 prevede că orice persoană despre care se poate presupune în mod rezonabil că munca sau serviciile le care le folosește sunt furnizate de o victimă a traficului de persoane comite o infracțiune prevăzută de legislația în materie de combatere a traficului de persoane. EL a instituit astfel de dispoziții juridice naționale în 2013, prin Legea 4198/2013 care îi incriminează pe cei care acceptă cu bună-știință munca unei victime a traficului de persoane, precum și pe cei care întrețin cu bună-știință relații sexuale cu o victimă a traficului de persoane. LT a raportat că, în temeiul articolului 147 alineatul (2) din Codul penal, orice persoană care utilizează serviciile furnizate de victimele traficului de persoane și care știa sau ar fi trebuit să știe că acestea sunt victime este pedepsită cu amendă sau cu măsuri privative de libertate. Este de menționat faptul că o persoană care comite o astfel de faptă și, ulterior, informează în mod voluntar agențiile de asigurare a respectării legii și cooperează activ, înainte de a fi declarată suspect, poate fi absolvită de răspunderea penală. În plus, persoanele juridice sunt, de asemenea, răspunzătoare pentru astfel de fapte. MT a informat Comisia că orice persoană care este implicată în serviciile sau în munca ori care utilizează serviciile sau munca având cunoștință de faptul că persoana care furnizează respectivele servicii sau efectuează respectiva muncă este victimă a traficului de persoane comite o infracțiune și poate primi o pedeapsă cu închisoarea cuprinsă între optsprezece luni și cinci ani. Dispoziții similare există în PT și SI (care impun o pedeapsă cu închisoarea de până la trei ani și aplică o amendă). RO a informat Comisia că, în conformitate cu articolul 216 din Codul penal român, se incriminează orice persoană care utilizează serviciile prevăzute la articolul 182 din Codul penal (privind exploatarea), alta decât traficantul, și care știe că serviciile sunt prestate de o victimă a traficului de persoane.

2) Statele membre care nu au instituit dispoziții juridice naționale explicite sau care au instituit o incriminare limitată și selectivă a utilizării serviciilor victimelor traficului de persoane.

Paisprezece (14) state membre au raportat că nu au în vigoare dispoziții juridice naționale explicite pentru incriminarea utilizării serviciilor care fac obiectul tuturor formelor de exploatare a victimelor traficului de persoane (AT, BE, CZ, DE, EE, ES, FR, HU, IT, LV, LU, NL, PL, SK). Cu toate acestea, unele state membre (FI, IE, SE) au instituit o legislație care vizează utilizarea victimelor traficului de persoane numai în ceea ce privește anumite forme de exploatare. Mai precis, FI și IE au raportat că au în vigoare o legislație națională care vizează exclusiv utilizarea victimelor traficului de persoane în scopul exploatării sexuale. SE raportează că, deși nu există nicio prevedere specifică de incriminare a utilizării serviciilor unei victime a traficului de persoane, aplică dispoziții ale legii privind interzicerea achiziționării de servicii sexuale, care pot acoperi utilizarea serviciilor furnizate de victimele traficului de persoane în scopul exploatării sexuale.

Dintre statele membre care nu au instituit astfel de prevederi explicite, potrivit informațiilor furnizate de acestea, în unele cazuri s-ar putea recurge la dispozițiile care privesc infracțiuni sexuale sau exploatarea sexuală a copiilor (de exemplu IT, ES, NL și BE). Cu toate că IT nu are astfel de dispoziții explicite, aceasta raportează că a stabilit ca infracțiune, în temeiul articolului 603 bis din Codul penal italian, intermedierea ilegală și exploatarea forței de muncă în general. Deși AT nu are o dispoziție explicită referitoare la victimele traficului de persoane, există o prevedere recent adoptată privind întreținerea unui act sexual cu o persoană împotriva voinței acesteia, prin exploatarea unei situații dificile sau în urma unor intimidări prealabile.

În plus, unele state membre raportează că au instituit doar măsuri care transpun și pun în aplicare Directiva 2009/52/CE din 18 iunie 2009 de stabilire a standardelor minime privind sancțiunile și măsurile la adresa angajatorilor de resortisanți din țări terțe aflați în situație de ședere ilegală (așa-numita Directivă privind sancțiunile la adresa angajatorilor) (de exemplu PL sau HU). În această privință, Comunicarea privind aplicarea Directivei 2009/52/CE din 18 iunie 2009 precizează că statele membre au incriminat în general angajarea ilegală în toate circumstanțele descrise la articolul 9 (inclusiv cazurile în care angajatorul are cunoștință de faptul că angajatul este victimă a traficului de persoane). Conform comunicării menționate, CZ și ES nu au pedepsit în mod specific angajarea ilegală în situațiile în care „angajatorul avea cunoștință de faptul că angajatul este victimă a traficului de persoane”.