Acest aspect este reglementat în capitolul IV din regulament, care conține un set de dispoziții privind sancțiunile și monitorizarea. În temeiul acestor dispoziții, statele membre au obligația de a institui un regim de sancțiuni și măsuri administrative care să se aplice în cazul încălcării regulamentului și care să permită tragerea la răspundere atât a persoanelor fizice, cât și a persoanelor juridice. În plus, în capitolul respectiv sunt enumerate încălcările specifice care ar trebui să fie sancționate și se prevede ca autoritățile naționale de supraveghere să publice sancțiunile și măsurile impuse și să prevadă criterii relevante pentru stabilirea unor sancțiuni corespunzătoare. Nu în ultimul rând, capitolul IV prevede instituirea unui cadru eficace pentru raportarea încălcărilor și monitorizarea conformității.

În temeiul articolului 17 alineatul (7), autoritățile de supraveghere ar trebui să își exercite competența de a aplica sancțiuni în mod direct, în colaborare cu alte autorități, sub responsabilitate proprie, prin delegare către astfel de autorități sau prin sesizarea autorităților judiciare competente. Prin intermediul notificărilor, Comisia a constatat că autoritățile de supraveghere din aproape toate statele membre își pot exercita în mod direct competența de a aplica sancțiuni, iar multe dintre ele pot, de asemenea, să facă acest lucru în colaborare cu alte autorități.

Articolul 17 alineatele (5) și (6) se referă la tragerea la răspundere a persoanelor juridice pentru încălcările enumerate la articolul 18 din regulament. Mai precis, articolul 17 alineatul (5) prevede că statele membre trebuie să se asigure că o persoană juridică poate fi trasă la răspundere pentru încălcările comise în folosul său de către orice persoană care deține o funcție de conducere în cadrul persoanei juridice. Mai mult, regulamentul oferă o listă de criterii alternative pe baza cărora se poate stabili dacă o persoană deține o funcție de conducere. În mod similar, în temeiul articolului 17 alineatul (6), statele membre ar trebui să se asigure că o persoană juridică poate fi trasă la răspundere atunci când lipsa supravegherii sau a controlului din partea unei persoane menționate la articolul 17 alineatul (5) a făcut posibilă comiterea, de către o persoană aflată sub autoritatea sa, a uneia dintre încălcările menționate la articolul 18, în beneficiul persoanei juridice respective. Au fost identificate numeroase cazuri de punere în aplicare incorectă a dispozițiilor de la ambele alineate. Mai multe state membre nu au pus deloc în aplicare aceste dispoziții, în timp ce altele le-au pus în aplicare incorect.

În temeiul articolului 17 alineatul (4), atunci când își exercită atribuțiile prevăzute de regulament, autoritățile naționale de supraveghere ar trebui să dispună de toate competențele de supraveghere și de investigare necesare. Deși regulamentul nu oferă detalii suplimentare, pentru a fi considerate eficace, competențele de supraveghere și de investigare disponibile ar trebui să includă, de regulă, dreptul de a solicita informații de la prestatorii de servicii de plată sau transmiterea de documente de către aceștia, dreptul de a lansa investigații, de a efectua vizite la fața locului etc. Aproape toate statele membre au pus în aplicare în mod corect această dispoziție.

În primul rând, în pofida cerinței explicite prevăzute de regulament, legislația de punere în aplicare din mai multe state membre nu stabilește o obligație clară pentru autoritățile competente de a coopera cu omologii lor din alte state membre. În legislațiile naționale din unele state membre se acordă autorităților de supraveghere doar dreptul de a coopera, nu și obligația de a face acest lucru. În plus, unele state membre par să fi pus în aplicare în mod incorect această obligație, interpretând-o ca aplicându-se cooperării dintre diferite autorități la nivel intern, nu transfrontalier. În plus, mai multe state membre nu au pus în aplicare partea din dispoziție referitoare la obligația autorităților competente de a-și coordona acțiunile în ceea ce privește cazurile transfrontaliere.

Articolul 21 alineatul (1) din regulament prevede că statele membre trebuie să instituie mecanisme eficace pentru a încuraja raportarea încălcărilor regulamentului către autoritățile naționale de supraveghere. Aceste mecanisme ar trebui să le includă cel puțin pe cele menționate la articolul 61 alineatul (2) din DCSB referitoare la raportare și la protecția angajaților, precum și a persoanelor incriminate și a altor persoane relevante. În cursul evaluării s-a constatat că mai multe state membre nu au pus în aplicare nici această dispoziție din regulament, nici articolul relevant din DCSB. În plus, în legislația națională a câtorva state membre nu sunt instituite unul sau mai multe dintre mecanismele prevăzute de DCSB.

În ceea ce privește garanțiile legate de canalele interne de raportare a încălcărilor, în legislațiile naționale din mai multe state membre nu se prevedea o garanție explicită a caracterului lor securizat și independent. În plus, simpla prevedere a confidențialității raportării nu poate fi considerată drept o punere în aplicare corectă a obligației de păstrare a anonimatului, deoarece protecția oferită de confidențialitate nu este egală cu cea oferită de anonimat. În plus, cu toate că la articolul 21 alineatul (2) se precizează că un canal intern de raportare trebuie să fie „ proporțional cu natura și dimensiunea prestatorului de servicii de plată”, anumite state membre nu au stabilit criterii care să ia în considerare atât natura, cât și dimensiunea prestatorului.

De asemenea, mai multe state membre nu au pus în aplicare unul sau mai multe mecanisme care încurajează raportarea încălcărilor către autoritățile naționale de supraveghere. Majoritatea deficiențelor identificate vizează protecția adecvată a persoanei incriminate, prevăzută la articolul 61 alineatul (2) litera (c) din DCSB.

În ceea ce privește încălcările specifice care fac obiectul unor sancțiuni, în legislațiile naționale din unele state membre se sancționează numai încălcările repetate, sistematice sau grave. Cu toate acestea, o astfel de punere în aplicare este considerată incorectă și parțială, deoarece nu include dispoziția de la articolul 18 litera (c), care privește „neîndeplinirea de către un prestator de servicii de plată a obligației de a aplica proceduri eficace bazate pe evaluarea riscurilor, prin încălcarea articolelor 8 sau 12”.

Au fost identificate, de asemenea, mai multe deficiențe legate de regimul răspunderii persoanelor juridice. Un regim general care permite tragerea la răspundere a persoanelor juridice nu poate fi considerat ca fiind o punere în aplicare conformă a articolului 17 alineatele (5) și (6) din regulament. Regulamentul prevede ca persoanele juridice să fie trase la răspundere în două scenarii de caz descrise în mod explicit: 1) atunci când o încălcare este comisă de o persoană care deține o funcție de conducere în cadrul unei persoane juridice și 2) atunci când lipsa de supraveghere din partea unei persoane care deține o funcție de conducere conduce la comiterea unei încălcări. Astfel, o punere în aplicare corectă trebuie să stabilească o legătură clară între comportamentul unei persoane fizice cu o funcție de conducere și răspunderea unei persoane juridice. În plus, dispozițiile de punere în aplicare relevante din anumite state membre fac ca această răspundere să se aplice unei clase mai restrânse de persoane decât cea prevăzută în regulament, făcându-se, de exemplu, referire la „persoanele care fac parte din conducere”.

În ceea ce privește anchetele și acțiunile de supraveghere aflate în desfășurare, mai multe autorități de supraveghere, de exemplu autoritățile din Croația, Republica Cehă, Danemarca, Germania, Letonia, Polonia și Spania, au raportat că au astfel de activități în curs.

Multe state membre au raportat punerea în aplicare a obligației de publicare, unele dintre acestea furnizând date cu privire la publicarea unor decizii de aplicare de sancțiuni referitoare la cadrul juridic CSB/FT. Cu toate acestea, numărul redus de decizii prin care au fost aplicate sancțiuni legate de regulament afectează numărul publicărilor relevante.

În ceea ce privește modalitățile de publicare, mai multe autorități de supraveghere au raportat că publicarea are loc „imediat” după adoptarea decizia de aplicare de sancțiuni, „în termen de 24 de ore” sau „fără întârziere”. Anumite autorități de supraveghere au făcut referire la caracterul final al deciziilor ca un factor decisiv care influențează întârzierea. Numai treisprezece autorități de supraveghere publică de fapt decizii de aplicare de sancțiuni care pot face obiectul unei căi de atac, iar numărul autorităților de supraveghere care publică decizii ce impun măsuri de investigare este chiar mai mic.

În ceea ce privește cooperarea dintre autoritățile competente din diferite state membre, majoritatea autorităților de supraveghere au declarat că, dacă o încălcare care le-a fost raportată are legătură cu un alt stat membru, vor informa în consecință autoritatea omoloagă. Cu toate acestea, majoritatea autorităților au precizat, totodată, că nu s-au confruntat cu un astfel de caz în ceea ce privește regulamentul. În plus, nicio autoritate de supraveghere nu a raportat că ar fi primit vreo solicitare de cooperare care să intre sub incidența regulamentului. Mai mult, nicio autoritate de supraveghere nu a informat Comisia că a impus o decizie de aplicare de sancțiuni sau că a avut de a face cu cazuri transfrontaliere de tipul celor descrise în regulament.

În ceea ce privește raportarea încălcărilor, majoritatea autorităților de supraveghere au afirmat că nu le-a fost raportată până în prezent nicio potențială încălcare a regulamentului. O singură autoritate, și anume Autoritatea de conduită financiară din Regatul Unit, a informat Comisia că a sesizat Autorității Bancare Europene toate cele trei încălcări potențiale ale regulamentului care i-au fost aduse la cunoștință.

În ansamblu, chestionarul a evidențiat o punere în aplicare relativ modestă a capitolului IV din regulament. Cu toate acestea, după cum au subliniat în mod corect autoritățile de supraveghere din mai multe state membre, atât caracterul informativ, cât și fiabilitatea datelor colectate suferă din cauza greutății de a interpreta statisticile specifice regulamentului, precum și din cauza intrării în vigoare relativ recente a acestui act.

IV.Concluzie

Comisia consideră că punerea în aplicare de către statele membre a capitolului IV din regulament este în general satisfăcătoare. Cu toate acestea, nu ar trebui să fie neglijate deficiențele identificate, de exemplu problema orizontală legată de cooperarea transfrontalieră. Este esențial să se elimine toate lacunele juridice, deoarece o politică eficace în materie de aplicare de sancțiuni este de o importanță crucială pentru asigurarea conformității cu regulamentul.

În ceea ce privește aplicarea dispozițiilor relevante ale regulamentului, nu au fost identificate deficiențe majore. Răspunsurile furnizate la chestionarul Comisiei au demonstrat implicarea autorităților naționale competente în activități de supraveghere legate atât de aplicarea regulamentului, cât și a DCSB. Caracterul modest al activităților de aplicare de sancțiuni și de investigare desfășurate în temeiul regulamentului s-ar putea explica prin faptul că, în general, prestatorii de servicii de plată își respectă obligațiile legale, însă va fi necesară o monitorizare pe termen mai lung pentru a se exclude orice eventuale vulnerabilități ale cadrului de supraveghere.

Având în vedere caracterul adesea transfrontalier al activităților de spălare de bani și de finanțare a terorismului, este extrem de important ca obligația legală a autorităților naționale de supraveghere de a coopera între ele și de a-și coordona acțiunile, astfel cum se prevede în regulament, să fie corect pusă în aplicare și aplicată efectiv în toate statele membre.