CUPRINS

1. Introducere 3

2. Creșterea inteligentă 4

2.1. Educație și formare 4

2.2. Cercetare și inovare 5

2.3. Societatea digitală 6

2.4. Orașele creative: centre de inovare 7

3. Creștere durabilă 7

3.1. O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării resurselor 8

3.2. Orașe sustenabile 9

4. Creștere favorabilă incluziunii 10

4.1. Ocuparea forței de muncă 10

4.2. Sărăcia și excluziunea 11

4.3. Orașe incluzive: paradoxul urban 12

5. Concluzie 13

R APORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

Al șaptelea raport intermediar privind coeziunea economică, socială și teritorială

INTRODUCERE

În iunie 2010, Consiliul European a aprobat strategia Europa 2020, strategia UE pentru atingerea creșterii inteligente, durabile și favorabile incluziunii. Autoritățile regionale și locale pot aduce o contribuție esențială la această strategie prin acțiunile care intră în responsabilitatea lor. Acest lucru este foarte important în statele membre mai descentralizate sau federale.

Implicarea autorităților regionale în politicile europene poate crește eficiența acestor politici, astfel cum se subliniază de către un număr de studii recente[1]. O abordare integrată la scară regională sau la nivel local poate fi mai eficientă pentru politici cu externalități marcate și în țările cu disparități interne substanțiale. O astfel de abordare, cu toate acestea, are nevoie de o capacitate administrativă și instituțională puternică și de condiții-cadru naționale adecvate.

În al cincilea raport privind coeziunea[2], Comisia a propus consolidarea în continuare a dimensiunii regionale și urbane a politicii de coeziune și a principiului său de parteneriat. Dezbaterea publică ulterioară a arătat în mod clar sprijinul pentru aceste schimbări[3]. Regulamentele pentru perioada 2014-2020 prezentate de Comisie la 6 octombrie 2011 arată modul în care aceste schimbări vor fi implementate[4].

Politica de coeziune reprezintă mecanismul-cheie de furnizare a rezultatelor pentru Europa 2020[5], cu o lungă tradiție în ceea ce privește elaborarea și implementarea programelor regionale și urbane integrate în parteneriat cu autoritățile regionale și locale, actorii economici, partenerii sociali și societatea civilă. Aceasta poate oferi strategiei Europa 2020 sprijinul activ al autorităților locale și regionale de care are nevoie pentru a reuși.

Prezentul raport evaluează, în contextul politicii de coeziune, modul în care regiunile și orașele pot contribui la trei tipuri de creștere economică ale strategiei Europa 2020. El măsoară distanța la care se află orașele și regiunile față de țintele naționale 2020, propuse în programele naționale de reformă. Această distanță față de atingerea obiectivului depinde de disparitățile din interiorul țărilor, de ambițiile PNR și viteza de schimbare așteptată.

Această analiză nu implică faptul că toate regiunile pot sau ar trebui să atingă în totalitate obiectivele naționale sau UE. Pentru anumite regiuni, distanța până la atingerea obiectivului este pur și simplu prea mare. În plus, pentru anumite probleme nu este realist și de dorit ca toate regiunile să atingă același obiectiv. De exemplu, cercetarea și dezvoltarea sunt foarte concentrate, în parte datorită beneficiilor aduse de gruparea activităților de cercetare. Cu toate acestea, concentrarea sărăciei și a excluziunii are numeroase efecte negative.

Pe scurt, programele politicii de coeziune ar trebui să își selecteze prioritățile de investiții luând în considerare poziția inițială a unei regiuni sau a unui oraș față de directivele naționale pentru 2020 în relație și să identifice concentrările care trebuie promovate și pe cele care trebuie combătute.

CREșTEREA INTELIGENTă

Obiectivul de creștere inteligentă este îmbunătățirea educației, promovarea cercetării, dezvoltării și a inovării și să se orientarea spre o societate digitală. Prin investiții în educație, formare, cercetare și inovare, economia UE poate deveni mai productivă și poate menține sau amplifica cota de piață globală. La rândul lor, acestea pot contribui la creșterea numărului de locuri de muncă și la îmbunătățirea calității acestora.

Educație și formare

Capitalul uman reprezintă unul dintre principalii factori determinanți ai creșterii economice regionale[6]. Un nivel de educație ridicat favorizează inovarea și facilitează difuzarea și absorbția rapidă de noi cunoștințe și tehnici. Dezvoltarea regională este, prin urmare, strâns legată de capacitatea de a crea, de a păstra și de a atrage capital uman, care este corelat cu calitatea instituțiilor de învățământ și cu posibilitățile de învățare de-a lungul vieții. Investițiile în domeniul educației și formării ar trebui să meargă mână în mână cu reformele politice, cum ar fi cele incluse în strategia pentru educație și formare EF 2020.

Dezvoltarea și atragerea talentului (antreprenorial)[7] a devenit o sursă importantă de creștere economică deoarece aceasta poate stimula mediul inovator și poate conduce la dezvoltarea unor întreprinderi mai inovatoare, cu creștere puternică[8] în regiune.

Obiectivul strategiei Europa 2020 este de a crește proporția persoanelor cu vârsta cuprinsă între 30-34 de ani cu studii superioare la 40% până în 2020. În prezent, numai una din cinci regiuni ale UE a atins acest obiectiv. Statele membre si-au stabilit obiective între 26% și 60%. Regiunile eligibile în cadrul obiectivului „competitivitate regională și ocupare a forței de muncă (RCE)” se situează printre cele cu punctajele cele mai mari (una din trei), regiunile de tranziție[9] au un punctaj mediu (una din patru), în timp ce regiunile de convergență obțin rezultate slabe (una din 20).

Ponderea educației superioare tinde să fie mai mare în capitale și în regiunile învecinate, dintre care o parte au atins deja obiectivul strategiei Europa 2020. Distanța până la atingerea obiectivului național este semnificativă pentru multe regiuni din Portugalia, Slovacia și Germania (a se vedea fișa 1).

Variația în ceea ce privește capitalul uman între regiuni în interiorul unui stat membru este adesea mult mai mare decât cea dintre statele membre. Prin urmare, strategiile naționale ar trebui completate cu politicile regionale. Un raport recent indică faptul că delegarea către regiuni a unui număr mai mare de decizii privind dezvoltarea capitalului uman[10] poate fi mai eficientă.

Strategia Europa 2020 are ca scop reducerea procentului de abandon școlar la o valoare mai mică de 10%. Proporția este mult mai mare în majoritatea regiunilor din sudul Europei. În schimb, ea este mult mai scăzută în Polonia, Slovenia, Slovacia, Austria și Republica Cehă. Distanța până la atingerea obiectivului național este cea mai mare în regiuni din Spania și Portugalia și în anumite regiuni din Grecia, Italia, și Bulgaria. Pentru acest obiectiv, regiunile de convergență obțin un punctaj mai bun decât alte regiuni, cu aproape jumătate respectând acest obiectiv, față de numai una din patru din regiunile RCE și regiunile de tranziție (a se vedea fișa 2).

Cercetare și inovare

Inițiativa emblematică „O Uniune a inovării” subliniază rolul cercetării și al inovării pentru stimularea creării de locuri de muncă și a creșterii economice. Regiunile joacă un rol din ce în ce mai important în politica inovării din două motive: recunoașterea dimensiunilor regionale și locale în cadrul strategiilor naționale de inovare și rolul din ce în ce mai mare al inovării în cadrul strategiilor de dezvoltare regională.

Cercetare și inovarea tind să fie concentrate în câteva regiuni de succes din punct de vedere economic, dar în Europa există o gamă largă de căi de evoluție. De asemenea, cadrele instituționale pentru politicile din domeniul inovării sunt extrem de variate, în ceea ce privește competența guvernelor regionale, gradul de similitudine între regiunile administrative și funcționale și relațiile transregionale.

Unele politici regionale de inovare se concentrează prea restrictiv în domeniul științei și tehnologiei, care au nevoie de activități la o anumită scară sau de masă critică care nu sunt prezente în toate regiunile. Cu toate acestea, inovarea depășește cu mult domeniul științei și tehnologiei și include, de asemenea, inovarea modalităților de organizare și a proceselor, creativitatea și designul.

O strategie de inovare regională ar trebui să implice o evaluare riguroasă a punctelor forte și a punctelor slabe ale regiunii și o evaluare comparativă a performanțelor cu alte regiuni similare. Strategia ar trebui să acopere toate dimensiunile inovării și să implice actori regionali cheie și pentru a identifica obiectivele și combinațiile adecvate de politici. Capitalul uman constituie o sursă esențială de inovare.

Nivelului inovării tehnologice, precum și viteza de difuzare și de absorbție a acesteia diferă semnificativ între regiunile UE[11]. Regiunile cu cele mai mari capacități inovatoare pot fi găsite în Europa de Nord, de obicei în cele mai inovatoare țări. Cu toate acestea, câteva regiuni depășesc nivelurile naționale inclusiv în țările mai puțin dezvoltate, oferind o imagine generală a concentrării ridicate de capacități tehnologice în câteva regiuni din Europa.

Obiectivul strategiei Europa 2020 este investirea a 3% din PIB în cercetare și dezvoltare, iar statele membre au definit obiective naționale de investiții în cercetare și dezvoltare . În 2009, cheltuielile pentru cercetare și dezvoltare au atins o medie de 2% din PIB în cele 27 de state membre. Cercetarea și dezvoltarea sunt, în general, concentrate în domenii centrale precum și în capitale și în regiunile metropolitane. În 2008, cheltuielile au depășit obiectivul strategiei Europa 2020 în 24 din cele 159 de regiuni RCE, dar numai într-una din cele 84 regiuni de convergență și în niciuna dintre regiunile de tranziție. În medie, cheltuielile de cercetare și dezvoltare ale regiunilor de convergență reprezintă numai 0,9% din PIB (a se vedea tabelul 1). Regiunile RCE care depășesc obiectivul strategiei Europa 2020 sunt în cea mai mare parte situate în țările nordice (Germania, Regatul Unit, Suedia și Finlanda), Austria și regiunile din jurul capitalelor precum Hovedstaden (Copenhaga) și Île de France (Paris). În 2008, doar 16 regiuni din întreaga Europă au atins obiectivele naționale stabilite până în 2020. Prin urmare, sunt necesare eforturi semnificative în toate statele membre pentru a îndeplini obiectivele naționale în acest sens (a se vedea fișa informativă 3).

Societatea digitală

Agenda digitală pentru Europa[12] promovează dezvoltarea rapidă a tehnologiilor digitale și o societate digitală incluzivă. Disponibilitatea rețelelor de mare viteză reprezintă un factor cheie pentru competitivitate, deoarece determină capacitatea regiunilor de a concura în domeniul economiei, al tehnologiei și al pieței cunoașterii și de a beneficia de acestea.

Conform tabloului de bord 2011 al Agendei digitale, răspândirea rețelelor de bandă largă (DSL) a atins în 2010 95% din populația totală. Acoperirea în zonele rurale este semnificativ mai scăzută (83%) și reprezintă o provocare pentru o serie de țări în care mai puțin de 60% din populația rurală are acces la serviciile de bandă largă (Bulgaria, Slovacia, Polonia și România). Cu toate acestea, discrepanța între zonele urbane și zonele rurale[13] a fost redusă în ultimii ani (de exemplu, România și Cipru). În continuare, sunt necesare investiții suplimentare pentru a atinge obiectivele de acoperire a rețelelor de bandă largă.

Utilizarea rețelelor pentru servicii online publice și private este de asemenea în creștere, dar încă implică o parte relativ limitată din populația europeană. În 2010, numai 41% din populație a interacționat cu autoritățile publice pe cale electronică și numai 40% au comandat bunuri sau servicii online. Procentul din cifra de afaceri generată de comerțul pe cale electronică a întreprinderilor a crescut de la 8,6% în 2004, la aproximativ 14% în 2010, confirmând astfel o tendință de creștere din ce în ce mai dinamică în acest domeniu. Totuși, mai trebuie abordate obstacole importante pentru piața unică digitală.

Orașele creative: centre de inovare

Orașele au fost întotdeauna centre de specializare și inovare. De exemplu, brevetarea este foarte concentrată în câteva regiuni metropolitane[14] (a se vedea fișa 4). Având în vedere nivelul ridicat de concentrare a activităților inovatoare în orașe, utilizarea deplină a potențialului acestora reprezintă una din principalele resurse pentru consolidarea inovării regionale, atât în regiunile de convergență, cât și în regiunile RCE. În aproape toate statele membre, ponderea persoanelor cu educație superioară cu vârste cuprinse între 25-64 de ani este mai mare în orașe decât în alte zone. În 22 de state membre, această cotă este cu 10 - 25 de puncte procentuale mai mare în orașe (a se vedea figura 1).

Zona de acoperire și gradul de utilizare a internetului în bandă largă tind să fie mai mari în zonele urbane[15] decât în zonele rurale, dar în țările cu o acoperire mai mare a rețelelor de bandă largă această diferență aproape a dispărut. Rețelele de acces ultra rapide de generație următoare ar trebui, de asemenea, să fie mai întâi implementate în orașele mari.

Capacitatea inovatoare a orașelor poate fi, de asemenea, demonstrată prin productivitatea acestora. Trei din patru zone metropolitane din UE au un nivel mai mare de productivitate decât celelalte regiuni din țara lor. Dar o productivitate mai mare nu ar trebui să fie asimilată cu o creștere mai mare a productivității. Între 2000 și 2008, numai două din cinci zone metropolitane s-au confruntat cu creșteri ale productivității mai mari decât celelalte regiuni din țara lor.

Avantajul comparativ al regiunilor metropolitane este mai puternic în statele membre din Europa Centrală și de Est, unde zonele metropolitane au adesea un nivel de productivitate cu 50% mai mare decât în restul țării. Cu toate acestea, acest lucru se aplică doar în regiunea capitalelor, în timp ce productivitatea polilor de creștere secundară [16] se află mai în urmă față de regiunea capitalelor, în comparație cu situația din statele membre mai dezvoltate.

CREșTERE DURABILă

Obiectivul de creștere durabilă vizează sporirea eficienței resurselor[17] și ajutarea UE să prospere într-o lume cu emisii reduse de dioxid de carbon, prevenind totodată degradarea mediului și declinul biodiversității, precum și o economie mai competitivă. Aceasta promovează o mai mare eficiență a utilizării apei și a utilizării deșeurilor ca resursă. Ea abordează combaterea schimbărilor climatice și consolidarea rezistenței teritoriilor noastre în fața riscurilor climatice. Ea include reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, promovarea energiilor regenerabile și a sistemelor mai eficiente de alimentare cu energie.

O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării resurselor

Strategia Europa 2020 are drept obiectiv reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră cu cel puțin 20% (și 30%, dacă există condiții favorabile) comparativ cu 1990, precum și de creștere a eficienței energetice și a consumului de energie din surse regenerabile cu 20%.

În cadrul „Deciziei privind partajarea eforturilor”[18], statele membre au adoptat o serie de obiective în materie de reducere a emisiilor și de limitare a creșterii emisiilor (a se vedea fișa 5). Unele au îndeplinit deja obiectivele și trebuie doar să păstreze acest nivel mai redus al emisiilor. Grecia, de exemplu, s-a angajat să reducă emisiile cu 4% față de nivelurile din 2005 și le redusese deja cu aproape 7% în 2009. Alte state s-au angajat să limiteze creșterea a emisiilor și de fapt au redus-o, ca în cazul Slovaciei , care a convenit să limiteze creșterea la 13%, dar de fapt a redus emisiile cu 12%.

Pe de altă parte, unele state membre vor trebui să-și reducă emisiile de gaze cu efect de seră în mod semnificativ. De exemplu, Irlanda, Danemarca și Luxemburg încă trebuie să își reducă emisiile cu aproximativ peste 10 puncte procentuale pentru a-și atinge obiectivele.

Situația este similară pentru consumul de energie regenerabilă (a se vedea fișa 6). Ponderea energiei din surse regenerabile în consumul final brut de energie variază de la 44% în Suedia la 0,2% în Malta. Toate statele membre, cu excepția Letoniei și a Sloveniei și au crescut consumul de energie regenerabilă, cu creșteri mari în special în Austria, Estonia și România.

Unele state membre sunt aproape de atingerea obiectivului pe care și l-au stabilit în temeiul Pachetului de măsuri privind energia și schimbările climatice. De exemplu, Suedia trebuie să își sporească cota de utilizare a energiilor regenerabile cu încă 4,6 puncte procentuale pentru a atinge obiectivul de 49% până în 2020. Pentru unele țări, distanța până la atingerea obiectivului este mult mai mare și vor fi necesare eforturi suplimentare pentru a-l atinge la timp. De exemplu, Regatul Unit și Irlanda doresc să își sporească cota de utilizare a energiei regenerabile cu 13, respectiv 12 puncte procentuale până în 2020.

Creșterea durabilă are o importantă dimensiune regională. Caracteristicile regionale determină în mod direct măsura în care regiunile UE pot produce energie regenerabilă. De exemplu, producția de energie solară și eoliană depind foarte mult de localizare. Regiunile de coastă au tendința de a avea un înalt potențial energetic eolian, în timp ce regiunile sudice cu mai multe zile însorite au un potențial mai mare de producere a energiei solare. Transferul energiei din surse regenerabile de la regiunile cu potențial ridicat către regiuni cu o cerere ridicată va necesita dezvoltarea unor rețele energetice mai bune și mai inteligente.

Regiunile pot reduce emisiile de gaze cu efect de seră prin promovarea modurilor de transport public mai curate și prin trecerea la modalități de transport mai sustenabile. Inițiativele de promovare a transportului mai curat și mai eficient trebuie adaptate la contextul local, concentrându-se asupra infrastructurii în regiunile în care aceasta continuă să lipsească, vizând atractivitatea modurilor de transport sustenabile și gestionarea cererii în alte regiuni.

Regiunile pot juca un rol important în stimularea eficienței energetice. Acest lucru este valabil în special în ceea ce privește clădirile, în acest caz acțiunile trebuind să fie adaptate la contextul local și la climă. Aceste acțiuni sunt susceptibile de a varia între zonele urbane și zonele rurale sau între zonele cu clădiri mai vechi și cele cu clădiri mai recente. Cu toate acestea, obiectivul rămâne aceeași: ameliorarea performanței energetice în conformitate cu legislația UE.

Orașe sustenabile

Orașele sunt în prima linie a schimbărilor climatice, nu numai pentru că în ele locuiește o mare parte a populației și se desfășoară o mare parte din activitățile economice, ci pentru că a munci și a lucra în orașe înseamnă o utilizare mai eficientă a resurselor. Oamenii care locuiesc în orașe petrec mai puțin timp pentru a ajunge la locul de muncă și sunt mai susceptibili de a se deplasa pe jos, cu bicicleta sau cu transportul public. În UE, de exemplu, persoanele care aparțin unor gospodării urbane sunt de trei ori mai susceptibile de a utiliza numai transportul public, de a se deplasa pe jos sau cu bicicleta pentru nevoile lor de transport lor (a se vedea figura 2). Ele au tendința de a locui în apartamente sau zone rezidențiale care necesită mai puțină energie pentru încălzire și pentru aer condiționat. În plus, sistemele de încălzire urbane sunt mai eficiente în zonele urbane dense.

În UE, cererea finală de energie pe cap de locuitor a fost cu 40% mai mare în zonele rurale decât în zonele urbane[19]. O mare parte din această diferență se datorează eficienței mai mari a orașelor[20]. Din punct de vedere al eficienței energetice, ar trebui promovate politicile care cresc atractivitatea de a locui și a munci la oraș.

Deoarece o mare parte din emisiile de CO2 se produc în orașe, ar trebui îmbunătățită și mai mult eficiența utilizării resurselor la nivelul orașelor. Prin urmare, este esențial ca orașele să facă parte integrantă din obiectivul luptei împotriva schimbărilor climatice. Politicile ar trebui să vizeze reducerea congestionării, promovarea transporturilor nemotorizate și îmbunătățirea performanței energetice a clădirilor[21]. Acestea ar ameliora și calitatea aerului, care este mai mică în orașe, și ar îmbunătăți starea de sănătate a populației urbane. Cu toate acestea, este necesar să se vegheze ca aceste măsuri să nu ducă la extinderea necontrolată a aglomerărilor urbane, prin comutarea locurilor de muncă și a zonelor rezidențiale la periferiile orașelor.

Convenția primarilor urmărește ca orașele să își reducă emisiile de gaze cu efect de seră cu mai mult de 20% până în anul 2020 și a fost semnată de peste 2 500 de primari din Europa, reprezentând peste 125 de milioane de locuitori. Inițiativa „Orașe și comunități inteligente”, care se bazează, printre altele, pe această convenție, va dezvolta o abordare mai cuprinzătoare a provocărilor urbane în materie de energie, transporturi și TIC.

CREșTERE FAVORABILă INCLUZIUNII

Strategia Europa 2020 pune puternic accentul pe crearea de locuri de muncă, pe competențe și reformarea pieței muncii și vizează explicit reducerea sărăciei și a excluziunii. Ea urmărește creșterea ratei ocupării forței de muncă și calității locurilor de muncă, în special pentru femei, tineri și lucrători în vârstă. De asemenea, ea urmărește să asigure o mai bună integrare a migraților în cadrul forței de muncă. În plus, ea va ajuta cetățenii să anticipeze și să gestioneze schimbările, prin investiții în dezvoltarea competențelor și formarea profesională și prin modernizarea piețelor forței de muncă și a sistemelor de protecție socială.

Ocuparea forței de muncă

Strategia Europa 2020 urmărește creșterea ratei de ocupare a forței de muncă la 75% pentru populația în vârstă de 20 – 64 de ani, până în 2020. Statele membre și-au stabilit obiective naționale, variind de la 62,9% în Malta, la 80% în Danemarca și Suedia.

Nu este de așteptat ca toate regiunile să atingă obiectivele UE sau naționale în materie de ocupare a forței de muncă, deoarece ele pornesc de pe poziții diferite. Rata de ocupare a forței de muncă în regiunile de convergență în 2010 a fost de doar 63%, după o scădere cauzată de criza economică. Numai două regiuni de convergență au atins obiectivul UE de 75% în 2010. Dacă obiectivul ar fi de a atinge obiectivul pentru 2020 în toate regiunile de convergență, 11 milioane de persoane[22] ar trebui să găsească un loc de muncă. Regiunile de tranziție au, de asemenea, o rată mică de ocupare a forței de muncă, de 64%, și ar avea nevoie de 3 milioane de locuri de muncă pentru a atinge obiectivul UE în toate aceste regiuni. Regiunile RCE au o rată de ocupare a forței de muncă semnificativ mai mare, de 72%, dar întrucât 60% din populația de vârstă activă din UE locuiește în aceste regiuni, ele ar avea nevoie în continuare de 9,4 milioane de locuri de muncă pentru a atinge acest obiectiv în fiecare dintre aceste regiuni[23].

Rate de ocupare a forței de muncă mai mici de 60% pot fi constatate în regiuni din sudul Spaniei și sudul Italiei, precum și în anumite regiuni din România și Ungaria (a se vedea fișa informativă nr. 7). Multe regiuni din Germania, Regatul Unit, Țările de Jos, Danemarca, Suedia și Austria au atins deja rata de 75%. Pentru ca UE să atingă rata de 75% până în 2020, în special în acele țări și regiuni în care rata ocupării forței de muncă este în prezent mică, acestea vor trebui să facă progrese semnificative, însă va fi nevoie și de contribuția țărilor și regiunilor care sunt deja aproape de sau peste rata de 75%.

Recenta criză a condus, de asemenea, la creșterea rapidă a ratei șomajului (a se vedea fișa informativă 8). În cele trei state baltice și în șapte regiuni spaniole, ratele șomajului au crescut cu între 10 și 18 puncte procentuale. Rata șomajului a crescut cel mai puțin (1,8 puncte procentuale) în regiunile RCE. Regiunile de convergență au cunoscut o creștere mai importantă (2,8 puncte procentuale). Totuși, cea mai mare creștere a avut loc în regiunile de tranziție (6,4 puncte procentuale). În pofida creșterilor generale, șomajul a scăzut în 52 de regiuni, mai ales în Germania, dar și în unele regiuni din Polonia, Franța, Finlanda și Austria.

Sărăcia și excluziunea

Strategia Europa 2020 urmărește să reducă numărul persoanelor amenințate de sărăcie sau excluziune cu 20 de milioane până în 2020, corespunzând unei reduceri de la 23% din populația UE la 19%. Procentul de populație expusă riscului de sărăcie sau excluziune este de peste 50% în trei regiuni bulgare și de 49% în Sicilia (a se vedea fișa 9). Cele mai mici rate pot fi găsite în Ǻland, Trento, Navarra și Praga, unde procentul este de 10% sau mai mic.

Rata riscului de sărăcie sau excluziune este compusă din trei indicatori: (1) un venit inferior pragului național de sărăcie după plata transferurilor sociale (2) sărăcie materială gravă și (3) locuirea într-o gospodărie cu o intensitate a muncii mică (a se vedea fișa 9 pentru definiția completă). Primul indicator este un indicator al sărăciei relative, deoarece el măsoară proporția persoanelor cu venituri sub 60% din venitul național mediu. Ca urmare, o persoană care este considerată amenințată de sărăcie în Regatul Unit nu ar fi, probabil, considerată săracă în Bulgaria, în condițiile aceluiași venit. Al doilea indicator este o măsură absolută a sărăciei, deoarece măsoară, în același mod în toate statele membre, accesul la nouă elemente esențiale. Acest indicator este strâns corelat cu nivelul de dezvoltare al unei țări. În 2009, el a variat între 32% în România și 1% în Luxemburg. Ultimul indicator măsoară excluderea de pe piața muncii. Acest indicator nu este corelat nici cu PIB-ul pe cap de locuitor, nici chiar cu ratele de ocupare a forței de muncă. În 2009, el a fost cel mai mare în Irlanda și în Regatul Unit, în timp ce ratele cele mai mici au fost înregistrate în Estonia și Cipru.

Rata riscului de sărăcie are o dimensiune regională puternică, care nu poate fi explicată prin caracteristici personale precum educația, statutul de angajat sau șomer, tipul de gospodărie și vârsta. Estimări ale sărăciei regionale bazate pe aceste dimensiuni subestimează în mod considerabil variația regională a sărăciei. Cu alte cuvinte, rata riscului de sărăcie depinde nu numai de educația sau de statutul de angajat sau șomer al persoanei, ci și de locul unde aceasta trăiește („efectul localizării”).

Din păcate, rata riscului de sărăcie sau excluziune nu este disponibilă la nivelul regional NUTS 2 sau 1 pentru mai multe state membre mari. Deoarece politica de coeziune își propune să aducă o contribuție substanțială la reducerea sărăciei și a excluziunii, în special în regiunile cel mai puțin dezvoltate, un reper regional va fi esențial pentru a monitoriza și evalua impactul acesteia. Estimările arată că regiunile de convergență și de tranziție au un punctaj mult mai slab decât regiunile RCE în ceea ce privește riscul de sărăcie și de excluziune și două dintre cele trei dimensiuni ale acesteia (a se vedea tabelul 1).

Orașe incluzive: paradoxul urban

Dimensiunea urbană a creșterii favorabile incluziunii este invers proporțională cu nivelul de dezvoltare economică: statele membre mai dezvoltate au tendința de a avea orașe mai puțin incluzive.

În statele membre mai dezvoltate, zonele urbane sunt frecvent confruntate cu procente semnificativ mai mari de persoane care trăiesc în gospodării ai căror membri sunt șomeri (a se vedea figura 3). De asemenea, ratele șomajului sunt mai mari, iar ratele ocupării forței de muncă sunt mai mici în zonele urbane din statele membre mai dezvoltate. În Regatul Unit, Portugalia, Franța, Austria și Belgia, ratele șomajului urban sunt cu între trei și cinci puncte procentuale mai mari[24].

Procentul mare de persoane absente de pe piața forței de muncă din zonele cu cea mai mare concentrație fizică de oportunități de angajare (orașele) a fost evidențiat drept un paradox urban de către cele două Rapoarte privind situația orașelor europene[25].

Lipsurile materiale grave și rata riscului de sărăcie[26] (a se vedea figurile 4 și 5) au tendința de a fi mai mari în zonele urbane în multe dintre statele membre mai dezvoltate, în pofida unor veniturilor medii mai mari în astfel de zone urbane. În Belgia, Austria și Regatul Unit, rata lipsurilor materiale grave este cu 3-5 cinci puncte procentuale mai mare în zonele urbane decât în restul țării. Cercetările[27] au evidențiat prezența unor disparități mari (și în creștere) în ceea ce privește veniturile la nivelul orașelor.

Totuși, locuirea într-o zonă urbană într-un stat membru mai puțin dezvoltat are mai multe avantaje decât locuirea într-o zonă rurală sau într-un oraș mic. Zonele urbane din aceste state membre au tendința de a avea rate de ocupare a forței de muncă mai mari și procente mai mici de gospodării ai căror membri sunt șomeri, de lipsuri materiale grave și de persoane expuse riscului de sărăcie. În plus, veniturile medii sunt mult mai mari. De exemplu, în Letonia, Bulgaria, Polonia și România veniturile medii în zonele urbane sunt cu 40%–70% mai mari decât în restul țării. Aceasta evidențiază concentrarea sărăciei în zonele rurale, deseori agravată de insuficiența serviciilor[28].

CONCLUZIE

Prezentul raport a evidențiat dimensiunea regională și urbană a strategiei Europa 2020. El arată că sunt necesare eforturi și investiții semnificative în toate regiunile Europei pentru a realiza o creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii. El susține că aceste nevoi variază între regiuni și între orașe, precum și că politicile ar trebui să țină cont de aceste nevoi.

Dat fiind rolul-cheie al politicii de coeziune în cadrul strategiei Europa 2020, o atenție specială trebuie acordată regiunilor de convergență, însă sunt necesare îmbunătățiri și la nivelul regiunilor de tranziție și al regiunilor RCE.

Regiunile de convergență au punctaje slabe în ceea ce privește creșterea inteligentă, având niveluri slabe ale C&D, procente mici de persoane cu nivel mare de educație și o productivitate mică. Multe dintre ele au, de asemenea, un nivel mic de ocupare a forței de muncă și un nivel mare al șomajului. Riscul de sărăcie și excluziune este, de asemenea, mai mare în regiunile de convergență.

Deși regiunile de tranziție și regiunile RCE au un punctaj mai bun pentru aceste aspecte, ele trebuie, de asemenea, să își îmbunătățească performanțele pentru a îndeplini obiectivele strategiei Europa 2020. Criza a redus rata ocupării forței de muncă în regiunile RCE și a relevat o lipsă de competitivitate în unele dintre acestea. Șomajul a crescut în peste 100 de regiuni RCE, iar 36 dintre acestea au o rată a șomajului peste media UE.

Creșterea durabilă se confruntă în prezent cu provocări în toate regiunile. Eficiența energetică a clădirilor existente și a celor noi trebuie să crească peste tot. Creșterea ponderii surselor regenerabile de energie va necesita mai multe investiții în locațiile eficiente și în rețeaua care conectează oferta cu cererea.

Atunci când se elaborează strategii de creștere regionale, orașele ar trebui să joace un rol activ. Orașele se află într-o poziție unică în ceea ce privește promovarea inovării, prin punerea la dispoziția întreprinderilor de toate dimensiunile a mediilor dinamice de care au nevoie pentru a reuși. Ele sunt în prima linie a luptei împotriva schimbărilor climatice, creând noi modele de dezvoltare urbană cu o eficiență a utilizării resurselor tot mai mare. În cele din urmă, dar nu mai puțin important, orașelor le revine o parte disproporționat de mare din problemele sociale și de sărăcie. Întrucât obiectivele strategiei Europa 2020 urmăresc creșterea ocupării forței de muncă și reducerea sărăciei și excluziunii, orașele au nevoie să abordeze problema sărăciei urbane și lipsa de conectare la piața forței de muncă, în special în UE-15.

Prezentul raport oferă un aport important la strategiile viitoarelor programe din cadrul politicii de coeziune pentru perioada 2014 – 2020, care sunt în curs de elaborare. În esență, el definește punctul de plecare față de care se face referirea în cadrul obiectivelor strategiei UE 2020 și drumul de parcurs până la îndeplinirea obiectivelor naționale. Programele viitoare din cadrul politicii de coeziune trebuie să articuleze în termeni concreți modul în care vor contribui la acest proces de recuperare. Cum vor contribui programele de investiții la îmbunătățirea acestor indicatori? Există etape sau indicatori intermediari care pot surprinde progresele pozitive? Programele politicii de coeziune reprezintă o oportunitate de a elabora strategii într­un mod integrat – axat pe nevoile specifice ale fiecărui teritoriu – și care să reflecte compromisurile și sinergiile dintre diferitele tipuri de investiții.

Tabelul 1: Indicatori pe tip de regiune

[pic]

[1] O agendă pentru reforma politicii de coeziune, F. Barca, 2009. http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/viitor/Barca_en.htm și Echilibrul dintre abordări sectoriale și abordări integrate și implicarea nivelurilor subnaționale în statele membre ale UE . http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2

[2] Al cincilea raport intermediar privind coeziunea economică, socială și teritorială, 2011. http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_en.cfm

[3] SEC(2011) 590 http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf

[4] A se vedea COM(2011)615 http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1

[5] A se vedea: O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii, COM (2010) 2020. http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_en.htm

[6] A se vedea Perspectivele regionale, OCDE, Paris, 2011.

[7] A se vedea Al șaselea raport intermediar: Regiuni creative și inovatoare. COM(2009) 295.

[8] Acesta este noul indicator privind inovarea al Strategiei Europa 2020.

[9] Regiunile care beneficiază de un regim de subvenționare progresiv sau degresiv sunt incluse în aceeași categorie a regiunilor în tranziție, întrucât toate acestea primesc un sprijin tranzitoriu.

[10] Principalii indicatori de capital uman. Policy Brief, Vol. V, No. 1, P. Ederer et al. Lisbon Council, Bruxelles, 2011. http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html

[11] A se vedea „ The regional impact of technological change in 2020 ”, Wintjes și Hollanders, 2010. http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1

[12] http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/documents/digital-agenda-communication-en.pdf

[13] În UE, 47% din populație trăiește în zone urbane sau în orașe, 25% în orașe mici și suburbii, iar 28% în zonele rurale, pe baza clasificării privind gradul de urbanizare.

[14] Regiunile metropolitane sunt una sau mai multe regiuni NUTS 3, care reprezintă o aglomerare mai mare de 250 000 locuitori. Pentru mai multe detalii a se vedea Regional Focus 01/2011. L. Dijkstra și H. Poelman, 2011.http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm

[15] A se vedea Eurostat, Anuarul regional 2011, capitolul 16.

[16] A se vedea raportul intermediar ESPON privind Polii de creștere secundară

[17] A se vedea Foaia de parcurs către o Europă eficientă din punct de vedere al resurselor. COM (2011) 671

[18] În pachetul legislativ privind clima și energia, obiectivul de reducere globală a emisiilor va fi atins prin (1) sistemul UE de comercializare a emisiilor (ETS) și (2) „Decizia privind partajarea eforturilor”. Această decizie stabilește pentru perioada 2013 – 2020 obiectivele anuale naționale obligatorii în materie de emisii de gaze cu efect de seră – cu 2005 ca an de referință – în sectoare care nu sunt incluse în Schema comunitară privind comercializarea certificatelor de emisii (cum ar fi transporturile, construcțiile, agricultura și deșeurile). Acțiunile în temeiul politicii de coeziune pot juca un rol în reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră în aceste sectoare, dar nu ar trebui să subvenționeze reducerile de emisii deja acoperite de ETS.

[19] World Energy Outlook 2008 , IEA, Paris, 2008.

[20] Diferența restantă poate fi cauzată de o cotă mai mare a producției intens consumatoare de energie situată în zonele rurale.

[21] The green metropolis , D. Owen. Riverhead, 2009 și Triumph of the City , E. Glaeser. The Penguin Press , 2011.

[22] Aceasta arată numărul de locuri de muncă necesare pentru ca toate regiunile de convergență să aibă o rată a ocupării forței de muncă de 75% sau mai mare. Pentru atingerea acestei valori sunt necesare 23 de milioane de locuri de muncă, în toate regiunile Europei. Numărul necesar pentru a atinge acest obiectiv la nivelul UE este mai mic (17,6 milioane EUR), deoarece regiunile cu rate de ocupare a forței de muncă de peste 75% pot compensa pentru regiunile cu rate mai mici.

[23] Estimări bazate pe numărul actual de locuri de muncă și pe previziunile Eurostat referitoare la populația regională.

[24] Auditul urban arată că aceste rate ale șomajului mai mari nu sunt distribuite în mod uniform în toate orașele, însă afectează unele orașe și unele cartiere mult mai mult decât pe altele.

[25] Raport privind situația orașelor europene. Comisia Europeană, 2007 și 2011.http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_en.cfm

[26] Acest aspect este deosebit de frapant deoarece rata riscului de sărăcie nu ia în considerare costul mai mare al vieții în zonele urbane, astfel încât probabil că subestimează rata riscului de sărăcie în orașe.

[27] De exemplu studiul ESPON FOCI. http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html

[28] A se vedea, de asemenea, Sărăcia și excluziunea socială în zonele rurale , Comisia Europeană, 2008. http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en