COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 16.11.2016 COM(2016) 729 final PROIECT DE RAPORT COMUN AL COMISIEI ȘI AL CONSILIULUI

PRIVIND OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ



care însoțește Comunicarea Comisiei

privind Analiza anuală a creșterii 2017



PROIECT DE RAPORT COMUN AL COMISIEI ȘI AL CONSILIULUI PRIVIND OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ care însoțește Comunicarea Comisiei privind Analiza anuală a creșterii 2017 Proiectul de raport comun privind ocuparea forței de muncă, prevăzut la articolul 148 din TFUE, se înscrie în cadrul pachetului referitor la analiza anuală a creșterii (AAC) în vederea lansării semestrului european. Ca element-cheie al guvernanței economice a UE, raportul comun privind ocuparea forței de muncă oferă o imagine de ansamblu anuală a principalelor evoluții la nivel social și de ocupare a forței de muncă din Europa, precum și a acțiunilor de reformă ale statelor membre, în conformitate cu orientările privind politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre și cu prioritățile analizei anuale a creșterii. În acest context, proiectul de raport comun privind ocuparea forței de muncă pentru 2017 indică următoarele evoluții: Ocuparea forței de muncă și situația socială sunt în curs de ameliorare, pe fondul unei redresări economice moderate. În consecință, obiectivului de a atinge o rată a ocupării forței de muncă de 75% prevăzut în Strategia Europa 2020 poate fi realizat până în 2020, dacă se menține tendința actuală. Rata de ocupare în grupa de vârstă 20-64 este pentru prima dată peste cea înregistrată în 2008, situându-se la 71,1% (al doilea trimestru din 2016). Cu toate acestea, nivelul sărăciei rămâne ridicat, iar rezultatele sociale și în materie de ocupare a forței de muncă variază semnificativ de la o țară la alta. Majoritatea indicatorilor pieței forței de muncă au înregistrat o ameliorare în 2015 și 2016. Rata șomajului a continuat să scadă, ajungând în septembrie 2016 la 8,5% (10% în zona euro). Șomajul în rândul tinerilor și șomajul de lungă durată au continuat, la rândul lor, să scadă, dar se mențin la un nivel ridicat în mai multe state membre. Ratele de participare la forța de muncă sunt în creștere, iar UE a creat mai mult de patru milioane de locuri de muncă pe parcursul anului 2015 și în prima jumătate a anului 2016. În 2015, la nivelul UE, rata de ocupare a forței de muncă a fost în continuare cu mult mai mică pentru femei decât pentru bărbați, însă acest decalaj este în scădere începând din anul 2008. Convergența condițiilor de pe piața forței de muncă progresează treptat, însă există în continuare diferențe mari între statele membre. Venitul gospodăriilor din UE a crescut în 2015, în principal datorită creșterii veniturilor din muncă și reducerii cuantumului impozitelor și al contribuțiilor. Cu toate acestea, venitului brut al gospodăriilor din zona euro nu s-a redresat complet și rămâne cu puțin sub nivelurile atinse în 2009. Numărul și proporția persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială au început să scadă, însă sunt în continuare ridicate. Rata riscului de sărăcie și a riscului de excluziune socială în UE a revenit la nivelul din 2008, de 23,7%. Deși evoluțiile pozitive recente sunt binevenite, este necesar un efort concertat în vederea atingerii obiectivului de a reduce cu cel puțin 20 de milioane numărul persoanelor amenințate de sărăcie sau de excluziune socială până în 2020, având în vedere că numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială în 2015 rămâne mai ridicat decât în 2008. În ansamblu, inegalitatea veniturilor s-a stabilizat la un nivel ridicat comparativ cu cele anterioare, cu diferențe considerabile în UE, după cum se arată în tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă. Nivelurile ridicate de inegalitate reduc producția economică și potențialul de creștere durabilă. Inegalitățile mari și persistente ridică probleme nu numai din punctul de vedere al echității, având în vedere că, de regulă, reflectă un risc ridicat de sărăcie și de excluziune socială, dar și din punct de vedere economic, deoarece determină o subutilizare a capitalului uman. Transmiterea sărăciei între generații accentuează aceste efecte negative. Modul în care sunt concepute instituțiile din domeniul educației, al pieței forței de muncă și al securității sociale în unele state membre nu este adecvat pentru a sprijini funcția acestora de investiție în capitalul uman, care promovează echitatea rezultatelor. Prin urmare, nu remediază inegalitatea de șanse și contribuie la persistența unor inegalități din ce în ce mai mari în materie de venituri. Pentru a face față inegalităților, statele membre pot lua măsuri în diferite domenii, inclusiv în domeniul sistemelor fiscale și de prestații sociale, al politicilor de stabilire a salariilor (inclusiv a salariului minim), al educației și competențelor, precum și al sistemelor de sănătate. Reformele care promovează piețe ale forței de muncă reziliente și incluzive trebuie să continue, stimulând crearea de locuri de muncă și participarea pe piața forței de muncă și combinând totodată în mod corespunzător flexibilitatea și un nivel adecvat de securitate. Statele membre care au corelat flexibilitatea programelor de lucru cu politici active eficace pe piața muncii și cu o protecție socială adecvată au rezistat mai bine la criză. Multe state membre au pus în aplicare reforme importante în ultimii ani, cu efecte pozitive asupra creării de locuri de muncă. Cu toate acestea, sunt necesare mai multe eforturi pentru a promova crearea de locuri de muncă de calitate și a spori incluziunea pe piețele forței de muncă, prin eliminarea barierelor din calea participării pe aceste piețe, prin remedierea segmentării lor și asigurarea faptului că sistemele de protecție socială oferă tuturor un sprijin corespunzător pentru venit și servicii de facilitare, încurajând totodată tranziția către un loc de muncă și crearea condițiilor care să facă munca atrăgătoare din punct de vedere financiar. În acest fel, s-ar putea contracara creșterea nivelului de sărăcie a persoanelor încadrate în muncă din unele state membre. Sistemele de impozitare ar trebui să ofere un sprijin mai bun pentru crearea de locuri de muncă și combaterea inegalităților. O serie de state membre au luat măsuri de reducere a sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă, majoritatea vizând lucrătorii cu venituri mici. Măsurile respective vizează promovarea atât a cererii de forță de muncă, sprijinind întreprinderile să (re)angajeze, cât și a ofertei de forță de muncă, reducând factorii care descurajează încadrarea în muncă și majorând salariile nete, în special pentru grupurile defavorizate. Chiar și în aceste condiții, sarcina fiscală generală asupra forței de muncă rămâne ridicată într-un număr considerabil de state membre. În plus, în cadrul sistemelor fiscale din unele state membre, există elemente care descurajează puternic a doua persoană care contribuie la venitul familiei să lucreze sau să lucreze mai multe ore. O impozitare a muncii mai redusă și bine concepută poate contribui la stimularea ocupării forței de muncă și, în consecință, la atenuarea inegalităților. Salariile nominale au înregistrat doar o creștere moderată în condițiile unei inflații scăzute, în timp ce mai multe state membre și-au reformat cadrele de stabilire a salariilor în cooperare cu partenerii sociali. Evoluția salariilor a fost, în majoritatea statelor membre, în concordanță cu productivitatea muncii, incluzând creșteri salariale acolo unde contextul economic a permis acest lucru. O astfel de aliniere este necesară, pe termen mediu, pentru a stimula creșterea productivității și a susține cererea agregată și creșterea economică. Un număr mic de state membre și-au reformat cadrele de stabilire a salariilor pentru a consolida rolul partenerilor sociali la diferite niveluri de negociere. De asemenea, au fost luate măsuri pentru a crește transparența și/sau previzibilitatea cadrelor de stabilire a salariilor minime. Sistemele de stabilire a salariilor ar trebui să urmărească în continuare coordonarea între diferitele niveluri de negociere colectivă, permițând, în același timp, un anumit grad de flexibilitate, din punct de vedere geografic, dar și între sectoare și în cadrul acestora. Implicarea partenerilor sociali în elaborarea și punerea în aplicare a reformelor este neuniformă la nivelul UE. Deși toate statele membre au organisme bipartite sau tripartite pentru a interacționa cu partenerii sociali și a-i consulta cu privire la elaborarea și la punerea în aplicare a politicilor, implicarea lor efectivă variază considerabil. Cu toate acestea, un dialog social eficace, în concordanță cu practicile și condițiile naționale, este esențial pentru a asigura adoptarea unor reforme echitabile și eficiente, pentru a consolida asumarea lor și a evalua cu atenție impactul acestora asupra diferitelor grupuri ale populației. Câteva state membre au luat măsuri în 2015 și 2016 pentru consolidarea dialogului social și îmbunătățirea implicării partenerilor sociali în politicile sociale și de ocupare a forței de muncă. Statele membre au continuat să își modernizeze sistemele de educație și formare pentru a îmbunătăți competențele necesare în vederea adaptării la nevoile pieței muncii. Cu toate acestea, inegalitățile în materie de integrare și rezultate educaționale persistă. Reformele au vizat, printre altele, promovarea dobândirii competențelor de bază, încurajarea învățării în rândul adulților și îmbunătățirea relevanței pe piața muncii a învățământului terțiar. În conformitate cu Noua agendă pentru competențe în Europa, reformele ar trebui să se concentreze pe investiții susținute în dobândirea de competențe în rândul tinerilor și al adulților, o mai bună corelare a competențelor cu nevoile de pe piața forței de muncă, inclusiv prin consolidarea parteneriatelor dintre mediul de afaceri și sistemul educațional și prin valorificarea potențialului uceniciilor. Șomajul în rândul tinerilor și numărul celor care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (NEET) continuă să scadă, însă cifrele rămân extrem de ridicate în unele state membre. Garanția pentru tineret a fost un factor esențial pentru îmbunătățirea situației, promovând adoptarea de măsuri eficiente de către statele membre, ameliorând coordonarea între diferiți actori și facilitând reformele structurale și inovarea în cadrul elaborării politicilor. Peste 40% din numărul total de NEET cu vârsta cuprinsă între 15 și 24 de ani erau înscriși în sistemul Garanția pentru tineret în 2015. În mai multe state membre, un rol esențial l-a avut Inițiativa privind ocuparea forței de muncă în rândul tinerilor (YEI), care vizează regiunile din UE care au înregistrat cele mai mari rate ale șomajului în rândul tinerilor în 2012. În pofida acestor progrese binevenite, va trebui ca reformele structurale să continue și măsurile să fie modernizate pentru ca toți tinerii, și în special tinerii slab calificați și cei care se confruntă cu numeroase bariere la intrarea pe piața forței de muncă, să beneficieze de Garanția pentru tineret.

Combaterea șomajului de lungă durată rămâne o prioritate. Deși în scădere în 2015, ca procentaj din populația activă, șomajul de lungă durată încă reprezintă aproape 50% din șomajul total, menținându-se la un nivel foarte ridicat în unele state membre. Creșterea duratei șomajului atrage după sine deprecierea calificărilor, reducerea legăturilor cu piața muncii și, în cele din urmă, un risc mai mare de excluziune socială. În plus, există riscul transformării șomajului ciclic în șomaj structural, cu consecințe negative asupra creșterii potențiale. Mai multe state membre consolidează sprijinul pentru șomerii de lungă durată prin asistență personalizată și o mai bună coordonare între serviciile de ocupare a forței de muncă și alți actori, în concordanță cu recomandarea Consiliului din februarie 2016. Adoptarea acestor măsuri este însă inegală în rândul statelor membre. Femeile sunt în continuare subreprezentate pe piața forței de muncă și se confruntă cu o importantă diferență de remunerare. Nivelul lor de educație este superior nivelului de educație al bărbaților. Cu toate acestea, decalajul de ocupare a forței de muncă între femei și bărbați rămâne important, în special în cazul mamelor și al femeilor cu responsabilități de îngrijire. Această situație este agravată de lipsa stimulentelor financiare pentru femeile care intră pe piața muncii sau care doresc să lucreze mai mult. Diferența de remunerare este semnificativă în mai multe state membre. În condițiile în care carierele sunt mai scurte, această diferență se traduce adesea prin pensii mai mici pentru femei. Acest lucru indică faptul că, în procesul de elaborare a politicilor, este nevoie de o integrare cuprinzătoare a considerentelor legate de echilibrul între viața profesională și cea privată. Accesul la servicii de îngrijire a copiilor și alte servicii de îngrijire accesibile și de calitate, concediul și programul de lucru flexibil, precum și sistemele fiscale și de prestații care nu descurajează a doua persoană care contribuie la venitul familiei să lucreze sau să lucreze mai mult au o importanță crucială pentru a face progrese către o egalitate deplină de tratament a femeilor și pentru a sprijini ascensiunea socială. Au continuat eforturile de modernizare a sistemelor de protecție socială pentru a îmbunătăți acoperirea și caracterul adecvat al prestațiilor, accesibilitatea, calitatea și capacitatea de reacție a serviciilor și pentru a încuraja activ participarea pe piața forței de muncă. O serie de state membre au pus în aplicare reforme ale politicilor care vizau îmbunătățirea acoperirii și a caracterului adecvat al prestațiilor sociale, promovând în același timp activarea. Măsurile vizează o varietate de grupuri, inclusiv persoanele cu venituri scăzute, șomerii, persoanele cu handicap, persoanele fără adăpost și persoanele cu responsabilități de îngrijire. În ciuda progreselor înregistrate în procesul de reformă, nivelurile ridicate de sărăcie (în rândul copiilor) din unele state membre rămân subiecte de preocupare. Pentru persoanele care nu dispun de resurse suficiente pentru un nivel de trai decent ar trebui să existe dispozitive de siguranță adecvate, inclusiv sprijin pentru (re)integrarea celor în vârstă de muncă. După un val de reforme axate pe creșterea vârstelor de pensionare, reformele recente ale pensiilor prezintă o imagine mai diversificată, inclusiv măsuri menite să garanteze caracterul adecvat al pensiilor prin garanții minime și indexare. În timp ce unele state membre s-au concentrat pe îmbunătățirea sustenabilității sistemelor lor de pensii, de exemplu, prin creșterea vârstei de pensionare și restricționarea accesului la pensionarea anticipată, altele s-au axat pe protecția pensionarilor cu venituri mici, fie prin creșterea pensiilor minime, fie prin intermediul unor beneficii suplimentare specifice. Sistemele de pensii ar trebui să garanteze un nivel de trai adecvat, menținându-și, în același timp, sustenabilitatea. În acest scop, femeile și bărbații ar trebui încurajați să rămână mai mult timp în câmpul muncii, inclusiv datorită unor politici adecvate privind echilibrul dintre viața profesională și cea privată și prin modernizarea mediilor de lucru. Pensiile suplimentare pot juca un rol esențial, în special în condițiile în care se preconizează că gradul de adecvare a pensiilor publice se va deteriora. Sistemele de sănătate contribuie la bunăstarea individuală și colectivă și la prosperitatea economică. Într-o serie de state membre au fost puse în aplicare reforme ale sistemului de sănătate menite să încurajeze furnizarea și accesul la servicii eficace de asistență medicală primară, să raționalizeze și să sporească sustenabilitatea asistenței medicale spitalicești și specializate, precum și să îmbunătățească accesul la medicamente cu prețuri accesibile, utilizate în mod rentabil. Unele state membre iau totodată măsuri pentru creșterea eficienței și a calității serviciilor de îngrijire pe termen lung. Acest lucru ar reduce obstacolele care împiedică participarea pe piața muncii a îngrijitorilor familiali, mai ales a femeilor. În ultimii ani, UE s-a confruntat cu un aflux fără precedent de migranți, inclusiv refugiați, cu aproape 1,8 milioane de cereri de azil depuse în anul 2015 și în prima jumătate a anului 2016. Acest lucru subliniază importanța unor strategii cuprinzătoare de integrare pentru ca refugiații să poată fi integrați efectiv pe piața muncii și în societate, în general. Mai multe state membre au introdus măsuri de integrare, pentru a asigura o intervenție rapidă pentru nou-veniți, inclusiv accesul la piața forței de muncă, evaluarea competențelor și formarea. În conformitate cu Planul de acțiune privind integrarea resortisanților din țările terțe, prezentat de Comisie în iunie 2016, este important ca politicile de integrare să nu se concentreze numai asupra nevoilor imediate, ci să urmărească și integrarea cu succes pe termen mediu spre lung, ca parte a strategiilor de incluziune socială ale statelor membre.



1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ Această secțiune prezintă o imagine de ansamblu a pieței forței de muncă și a tendințelor și provocărilor sociale din Uniunea Europeană. Ea începe cu o descriere analitică detaliată a principalelor domenii ale ocupării forței de muncă și situației sociale, urmată de concluziile generale care decurg din tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă. 1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă Redresarea pieței forței de muncă s-a consolidat în 2015 și 2016, majoritatea indicatorilor înregistrând o îmbunătățire semnificativă. Rata de ocupare a forței de muncă (20-64 de ani) a crescut în UE cu 0,9 puncte procentuale (pp.) în 2015 și a continuat să crească până la 71,1% în al doilea trimestru al anului 2016. Acest nivel este nu numai cu 1,5 puncte procentuale mai ridicat decât în trimestrul 2 din 2015, dar depășește și nivelul anterior crizei, care era de 70,3% (anual) în 2008. A fost înregistrată o creștere comparabilă a ratei ocupării forței de muncă din zona euro, care a atins aproape 70% în trimestrul 2 din 2016 (aproximativ 70,2% înregistrată în medie în 2008). În valori absolute, în trimestrul 2 din 2016 erau angajate cu aproape 4,2 milioane de persoane mai multe decât în trimestrul 4 din 2014, 2,8 milioane dintre acestea fiind în zona euro. În același timp, rata de participare la forța de muncă (15-64 de ani) a crescut moderat, până la 73% în UE, în timp ce rata șomajului (peste 15 ani) a scăzut la 8,6%, cel mai redus nivel înregistrat din trimestrul 1 din 2009 (în zona euro, rata de participare la forța de muncă și rata șomajului s-au ridicat la 72,9%, respectiv 10,1%). Un rol important l-a avut creșterea cererii de forță de muncă, rata locurilor de muncă vacante crescând de la 1,3% în 2013 la 1,8% în primele două trimestre ale anului 2016. În acest context, creșterea medie a salariilor s-a accelerat ușor în UE în 2015, însă a rămas moderată în zona euro (a se vedea secțiunea 2.1). Discrepanțele de pe piața forței de muncă din statele membre și din zona euro au continuat să scadă de la niveluri foarte ridicate, ratele șomajului apropiindu-se de nivelurile din perioada anterioară crizei. Convergența continuă a ratelor șomajului reflectă scăderile mai puternice decât media în mai multe state membre care au înregistrat niveluri ridicate ale șomajului (în particular Cipru, Croația și Spania). În schimb, o ușoară creștere a ratei șomajului a fost înregistrată în Austria și Estonia, însă aceasta a pornit de la un nivel relativ scăzut. În 2015, cele mai ridicate fluxuri nete de intrare a populației au fost înregistrate în țările cu cele mai scăzute rate ale șomajului în 2014 (în special Austria, Germania și Luxemburg); unele dintre cele mai puternice fluxuri nete de ieșire s-au înregistrat în țările cu cele mai ridicate rate ale șomajului. Cu toate acestea, în pofida convergenței observate, există în continuare diferențe semnificative în ceea ce privește ratele șomajului (figura 1), cifrele fiind cuprinse între 5% sau mai puțin în Republica Cehă, Germania, Malta și Regatul Unit și peste 20% în Spania și Grecia, în prima jumătate a anului 2016. Figura 1: Rata șomajului și variația anuală, astfel cum sunt raportate în tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă





Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă (calcule efectuate de DG EMPL). Perioada: Nivelurile din primul semestru al anului 2016 și variațiile anuale în raport cu primul semestru al anului 2015. Notă: Axele sunt centrate pe media neponderată din UE. Legenda este prezentată în anexă. Dinamica creșterii ratei de ocupare a forței de muncă a fost diferită, în funcție de grupele de vârstă și de nivelurile de educație. Așa cum se arată în figura 2, cea mai mare creștere a cifrelor privind ocuparea forței de muncă, de 3,8% în 2015, a fost înregistrată în rândul lucrătorilor în vârstă (55-64 de ani), a căror rată de participare a crescut cu 1,4 puncte procentuale, ajungând la 57,3% în 2015. Astfel, rata de ocupare a forței de muncă pentru această grupă a continuat să crească până la 53,3% în 2015, contribuind la creșterea constantă înregistrată în ultimul deceniu. Pe de altă parte, creșterea ocupării forței de muncă a fost moderată în rândul lucrătorilor tineri (15-24) și al celor din grupa de vârstă adultă (25-54). Rata de participare la forța de muncă a acestora din urmă a fost aproape stabilă pentru al patrulea an consecutiv, la 85,4%, și, prin urmare, pare să fi atins un plafon. Cu toate acestea, evoluțiile au variat considerabil în funcție de nivelul de competență: creșterea ocupării forței de muncă a fost robustă pentru lucrătorii cu nivel înalt de calificare (persoane cu studii superioare), înregistrând o majorare de 3,3% de la un an la altul, în timp ce pentru lucrătorii cu un nivel scăzut de calificare (absolvenți de învățământ secundar inferior sau sub acest nivel) s-a înregistrat o scădere de 1,4% începând cu anul 2014. Acest lucru confirmă o tendință de reducere a posibilităților de angajare pentru persoanele cu nivel scăzut de calificare, pentru care rata ocupării forței de muncă este încă mai scăzută decât în 2008. Creșterea ocupării forței de muncă a fost comparabilă între bărbați și femei; ambele rate de ocupare au crescut ușor față de 2015. Diferența mare dintre rata de ocupare a femeilor (64,3%) și a bărbaților (75,9%), care a scăzut între 2008 și 2013, a rămas astfel aproape neschimbată. În mod similar, datele (figura 3) nu relevă nicio diferență semnificativă în ceea ce privește creșterea ocupării forței de muncă cu fracțiune de normă sau cu normă întreagă. Figura 2: Ratele de ocupare și creșterea ocupării forței de muncă în rândul diferitelor grupuri din UE Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Redresarea pieței muncii reflectă o creștere a numărului de angajați, iar ponderea angajaților temporari rămâne stabilă. Numărul lucrătorilor independenți a scăzut ușor (cu 0,4%), deși această cifră ascunde diferențe semnificative între statele membre (a se vedea secțiunea 2.1). Numărul angajaților temporari a crescut cu 3%, în timp ce numărul angajaților permanenți a crescut cu 1,2%. Această evoluție a dus la o creștere marginală a numărului de angajați temporari din totalul angajaților (la 14,2% în 2015), cu diferențe semnificative între statele membre (a se vedea secțiunea 2.3). Cel mai mare număr de locuri de muncă noi a fost înregistrat în sectorul serviciilor (+1,4%), urmat de industrie (+0,7%), în timp ce numărul de locuri de muncă din agricultură a continuat să scadă (-2,6%), ceea ce explică parțial și scăderea numărului de persoane care desfășoară activități independente. Declinul ocupării forței de muncă în sectorul construcțiilor a înregistrat o stagnare în 2015, pentru prima dată din 2008. Figura 3: Creșterea ocupării forței de muncă (2014-15) în rândul diferitelor grupuri din UE Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Șomajul în rândul tinerilor și șomajul de lungă durată au continuat să scadă în 2015, ca urmare a reducerii ratei globale a șomajului. Rata șomajului în rândul tinerilor (15-24), care a atins nivelul de 23,7% în UE în 2013, a scăzut la 20,3% în 2015. Această tendință a continuat în 2016, rata șomajului scăzând până la 18,9% în prima jumătate a anului. Cu toate acestea, ea este mai mare în ZE-19 (21,4% în prima jumătate a anului 2016) și există în continuare diferențe semnificative între statele membre. Rata șomajului de lungă durată (ca procent din populația activă) a scăzut, de asemenea, la 4,5% în 2015, față de 5% în 2014 (și a continuat să scadă în prima jumătate a anului 2016), dar reabsorbția lentă a șomajului de lungă durată în unele state membre, în special cele care au fost cel mai puternic afectate de criză, este un indiciu al riscului ca șomajul ridicat să devină structural. 1.2 Tendințe sociale Situația financiară a gospodăriilor din UE a continuat să se îmbunătățească în 2015. Venitul real brut disponibil al gospodăriilor (GDHI) din UE a crescut cu aproximativ 2% în 2015, continuând să se redreseze după pierderile de venit înregistrate în perioada 2010-2013. Această îmbunătățire se datorează în special creșterii veniturilor din muncă și unei reduceri a impozitelor și contribuțiilor (a se vedea figura 4). Figura 4: Creșterea PIB și GDHI și variația componentelor GDHI în UE Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Cu toate acestea, analizând cele mai recente date colectate la nivelul UE, această tendință de creștere nu este reflectată în cifrele referitoare la sărăcie. Ponderea populației din UE expuse riscului de sărăcie (AROP) s-a stabilizat în 2015, crescând cu 0,1 puncte procentuale, până la 17,3% (atât în UE, cât și în zona euro). Această evoluție urmează unei creșteri de 0,5 puncte procentuale în 2014 (0,4 puncte procentuale în zona euro), care a fost, în parte, o consecință a evoluției ascendente a pragurilor de sărăcie, pe măsură ce veniturile gospodăriilor au început să se redreseze în a doua jumătate a anului 2013. În mod similar, ponderea globală a lucrătorilor săraci a crescut cu 0,5 puncte procentuale în 2014, alături de o pondere tot mai mare a lucrătorilor temporari (al căror venit este, de obicei, mai mic decât cel al angajaților permanenți), și a rămas stabilă în 2015. Procentul de persoane expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială în UE a scăzut și mai mult în 2015, dar rămâne la un nivel foarte ridicat. Rata riscului de sărăcie sau excluziune socială (AROPE) în UE a continuat să scadă în 2015, până la 23,7% (în scădere de la 24,4% în 2014 și 24,6% în 2013), însă rămâne aproape de nivelul maxim istoric din 2012. Aceasta a scăzut și în zona euro, de la 23,5% în 2014 la 23,1% în 2015 (reprezentând o revenire la nivelul din 2013). În 2015, aproximativ 119 milioane de persoane erau expuse riscului de sărăcie sau excluziune socială, cu aproape 3,5 milioane de persoane mai puține decât în 2014. Chiar dacă UE este încă departe de realizarea obiectivului din Strategia Europa 2020 de a elimina sărăcia și excluziunea socială pentru cel puțin 20 de milioane de persoane până în 2020, numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială se apropie din nou, în prezent, de nivelul din 2008, anul de referință față de care a fost stabilit obiectivul Strategiei Europa 2020: în 2015, numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială era cu aproximativ 1,2 milioane mai mare față de 2008 și cu 4,8 milioane mai mic în comparație cu nivelul maxim atins în 2012.

Reducerea deprivării materiale severe este un indiciu al îmbunătățirii nivelului de trai. Deprivarea materială severă a scăzut cu 0,8 puncte procentuale în 2015, ajungând la 8,1%, cu 9,1 milioane de persoane mai puțin față de nivelul maxim înregistrat în 2012. Această tendință, observată începând cu anul 2013, este legată de îmbunătățirea susmenționată a situației financiare a gospodăriilor populației odată cu redresarea economică. Ponderea persoanelor care locuiesc în gospodării cu un grad foarte scăzut de ocupare sau fără persoane ocupate (adică populația cu vârste cuprinse între 0-59 de ani care trăiesc în gospodării cu intensitate foarte scăzută a muncii) a scăzut ușor în 2015, la 10,5%, datorită îmbunătățirii condițiilor de pe piața forței de muncă, după o ușoară creștere în 2014. Figura 5: Rata riscului de sărăcie sau excluziune socială și componentele sale în UE27

Sursa: Eurostat, EU-SILC (ilc_peps01, ilc_li02, ilc_mddd11, ilc_lvhl11). HR este exclusă, deoarece nu sunt disponibile date pentru 2009. Notă: AROPE combină AROP, SMD și gospodăriile cu o intensitate a muncii egală cu zero sau scăzută (JLH). Linia punctată corespunde scăderii estimate necesare pentru a atinge obiectivul Strategiei Europa 2020. Tinerii, copiii, șomerii și resortisanții țărilor terțe sunt printre cei mai afectați. Aproape o treime (31,2%) dintre tineri (18-24 de ani) au fost expuși riscului de sărăcie sau de excluziune socială în 2015. Acest lucru se datorează în special șomajului, locurilor de muncă precare sau situației dificile din punct de vedere socioeconomic din familiile de tineri. Existența unui singur venit într-o gospodărie este asociată cu un risc mai mare de sărăcie. Indicatorul AROPE pentru copii (0-17 ani) a scăzut la 26,9% (de la 27,8%), dar rămâne la un nivel ridicat, având în vedere statutul pe piața forței de muncă al părinților, în special când este asociat cu un acces limitat la serviciile sociale și un nivel scăzut al sprijinului pentru venit. Persoanele în vârstă (peste 65 de ani) au fost relativ mai puțin afectate, iar riscul lor de sărăcie sau excluziune socială a scăzut de la 18,3% în 2013 la 17,4% în 2015, femeile fiind mai sărace decât bărbații (19,6% pentru femei față de 14,6% pentru bărbați). Alte grupuri afectate de sărăcie și de excluziunea socială sunt șomerii (66,6%) resortisanților țărilor terțe (48,2%) și persoanele cu handicap (30,1% în 2014). Inegalitatea veniturilor, măsurată de raportul dintre chintila superioară și cea inferioară, s-a stabilizat în 2015 la un nivel ridicat. Raportul dintre chintila superioară și cea inferioară (sau indicatorul S80/S20, și anume raportul dintre veniturile a 20% din populația cu cele mai mari venituri și veniturile a 20% din populația cu cele mai mici venituri) a rămas stabil, la 5,2 în 2015, după tendința ascendentă din ultimii ani, în special în zona euro (figura 6). Coeficientul Gini a rămas, de asemenea, stabil, la 0,31 în 2015. Cu toate acestea, se mențin diferențe semnificative între niveluri și tendințe la nivelul statelor membre (a se vedea secțiunea 2.4). Creșterea inegalităților în materie de venituri, o tendință comună în economiile dezvoltate, reprezintă nu numai un motiv de îngrijorare în ceea ce privește distribuția echitabilă a rezultatelor la nivelul populației, ci și un risc pentru creșterea pe termen lung. Figura 6: Raportul dintre chintila superioară și cea inferioară, S80/S20 Sursa: Eurostat. Pentru HR nu sunt disponibile date înainte de anul 2010.



1.3 Concluzii generale pe baza tabloului de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă Tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă, aflat la cea de-a patra ediție, permite depistarea precoce a principalelor probleme sociale și în materie de ocupare și a posibilelor diferențe între statele membre care ar putea necesita o analiză mai aprofundată. Tabloul de bord (a se vedea anexele 1-3) este alcătuit din șase indicatori principali ai tendințelor sociale și de ocupare a forței de muncă: • Rata șomajului (15-74); • Rata șomajului în rândul tinerilor (15-24); • Tineri care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (NEET), ca pondere din totalul populației în vârstă de 15-24 de ani; • Venitul brut disponibil al gospodăriilor (GDHI, variație anuală); • Rata riscului de sărăcie în rândul populației în vârstă de muncă (18-64); • Inegalitatea veniturilor (raportul S80/S20). Tabloul de bord sprijină, de asemenea, identificarea domeniilor în care o reacție politică este necesară în cea mai mare măsură. Ca atare, el reprezintă un instrument esențial de monitorizare a impactului reformelor din cadrul Semestrului european. Acesta contribuie la coroborarea provocărilor identificate în rapoartele de țară și sprijină elaborarea recomandărilor specifice fiecărei țări. Rezultatele tabloului de bord ar trebui interpretate în coroborare cu concluziile analitice ale altor instrumente, precum raportul de monitorizare a rezultatelor privind ocuparea forței de muncă (RMRO), Monitorul performanței în materie de protecție socială (SPPM) și tabloul de bord al procedurii privind dezechilibrele macroeconomice (PDM) cu indicatorii săi principali din domeniul ocupării forței de muncă adăugați recent. În aceeași ordine de idei, Raportul celor cinci președinți cu privire la finalizarea Uniunii economice și monetare europene și Comunicarea privind măsurile care trebuie întreprinse în vederea finalizării Uniunii economice și monetare promovează utilizarea evaluării comparative și a examinării încrucișate a performanțelor statelor membre pentru identificarea rezultatelor nesatisfăcătoare și sprijinirea convergenței ascendente. Procesul ar trebui să contribuie, de asemenea, la schimbul de bune practici. Caseta 1 descrie stadiul actual și rațiunile care stau la baza elaborării indicatorilor de analiză comparativă în domeniul pieței muncii.

Tendințele recente ale indicatorilor principali sunt înregistrate în tabloul de bord în funcție de trei dimensiuni (a se vedea tabelele detaliate din anexă): •pentru fiecare stat membru, variația indicatorului într-un anumit an, prin comparație cu perioadele anterioare (tendința istorică); •pentru fiecare stat membru, diferența față de ratele medii din UE și din zona euro, în același an (o imagine a inegalităților sociale și în materie de ocupare a forței de muncă); •variația indicatorului între doi ani consecutivi, în fiecare stat membru, în raport cu variația la nivelul UE și al zonei euro (relevantă pentru dinamica convergenței/divergenței socioeconomice). Începând din 2016, situația statelor membre prin prisma principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă se evaluează cu ajutorul unei metodologii stabilite de comun acord care analizează simultan nivelurile și variațiile fiecărui indicator (după cum se arată în anexa 4). Pe baza acestei metodologii, tabelul 1 prezintă un rezumat al rezultatelor tabloului de bord. Așa cum reiese în urma analizelor din prezenta secțiune și din secțiunea 2 (a se vedea figurile 1, 14, 15, 26, 27 și 28), cinci state membre (Grecia, Cipru, Portugalia, Spania și Italia) se confruntă cu o serie de provocări semnificative în domeniul social și al ocupării forței de muncă, deși situația lor este neomogenă în ceea ce privește evoluțiile recente. Alte cinci state membre (Bulgaria, Croația, Letonia, Lituania și România) sunt indicate de mai multe ori în tabelul de sinteză, cu grade diferite de gravitate, în legătură fie cu indicatorii referitori la ocuparea forței de muncă, fie cu indicatorii sociali. Restul secțiunii oferă o lectură detaliată a tabloului de bord. Grecia prezintă încă o situație dificilă la nivelul tuturor indicatorilor sociali și de ocupare a forței de muncă, în special în ceea ce privește rata generală a șomajului și inegalitatea veniturilor. S-au înregistrat unele îmbunătățiri în ceea ce privește rata NEET și rata riscului de sărăcie (AROP). În Italia se mențin în continuare niveluri critice ale indicatorilor referitori la situația tinerilor pe piața forței de muncă, în timp ce rata generală a șomajului este doar în ușoară scădere în comparație cu media UE. În același timp, situația indicatorilor sociali, în special a ratei AROP, rămâne o provocare. În Portugalia, rata globală a șomajului și rata șomajului în rândul tinerilor rămân ridicate, în pofida unor scăderi moderate. Atât indicatorul riscului de sărăcie, cât și indicatorul de inegalitate a veniturilor se situează, de asemenea, la niveluri ridicate comparativ cu media UE, cu toate că au scăzut ușor. În Spania, rata șomajului și rata NEET s-au îmbunătățit constant (însă nivelurile rămân problematice), în timp ce situația șomajului în rândul tinerilor, a sărăciei și a inegalităților reprezintă în continuare o provocare. Cipru a înregistrat evoluții favorabile ale ratelor șomajului la nivel global și în rândul tinerilor, precum și în ceea ce privește rata NEET, toate acestea scăzând de la niveluri foarte ridicate. Cu toate acestea, creșterea venitului brut disponibil al gospodăriilor este încă negativă în 2015, iar rata riscului de sărăcie prezintă cea mai mare creștere. România prezintă încă provocări critice în ceea ce privește rata NEET, AROP și inegalitățile, acestea din urmă înregistrând o creștere considerabilă. De asemenea, Lituania a înregistrat o creștere puternică atât a AROP, cât și a inegalității veniturilor. Letonia a înregistrat cea mai mare creștere a șomajului în rândul tinerilor, în timp ce situația din țară rămâne stabilă în ceea ce privește rata riscului de sărăcie și inegalitățile. În Croația, ratele șomajului la nivel global și în rândul tinerilor sunt ridicate, însă în scădere rapidă. În Bulgaria, rată ridicată a NEET și inegalitatea între venituri rămân provocări majore. În ceea ce privește NEET, situația este considerată ca fiind „de supravegheat” (datorită fie unor creșteri bruște, fie unor niveluri mai ridicate decât media) în Finlanda, Franța, Irlanda și Slovacia. În mod similar, în afară de Italia, și Finlanda, Franța și Austria prezintă o creștere mai mică a GDHI în comparație cu media UE. În fine, câteva alte țări ar trebui, de asemenea, să fie monitorizate îndeaproape în ceea ce privește AROP (Polonia) și inegalitatea veniturilor (Estonia). În trei state membre, unii indicatori prezintă o ușoară deteriorare, însă pornesc de la niveluri bune. În Austria și Estonia, rata șomajului (atât la nivel global, cât și pentru tineri) a crescut mai repede decât media UE, însă nivelul rămâne foarte scăzut. O situație similară poate fi observată în Danemarca în ceea ce privește rata șomajului în rândul tinerilor și rata NEET.

Tabelul 1: Rezumatul tabloului de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă Notă: pentru RO nu sunt disponibile date trimestriale privind șomajul în rândul tinerilor; pentru BE, BG, EE, IE, EL, HR, LU, MT, PL nu erau disponibile date privind GDHI la 26 octombrie 2016; pentru IE nu erau disponibile date privind S80/S20 AROPE la 26 octombrie 2016. Caseta 1. Analiza comparativă și urmărirea celor mai bune practici pe piața forței de muncă Raportul celor cinci președinți a subliniat că ar trebui să se pună un accent mai puternic pe ocuparea forței de muncă și pe obținerea unor performanțe sociale, precizând faptul că provocările sunt adesea similare în toate statele membre, deși nu există o abordare universală de urmat. Comunicarea Comisiei din octombrie 2015 „privind măsurile care trebuie întreprinse în vederea finalizării Uniunii economice și monetare (UEM)” prevede domeniile de politică sau tematice care trebuie abordate progresiv prin utilizarea evaluării comparative și a examinării reciproce a performanțelor. Potrivit comunicării respective, „Examinarea reciprocă a performanțelor vizează identificarea rezultatelor nesatisfăcătoare și sprijinirea convergenței orientate spre actorii cu cele mai bune performanțe în domeniul pieței muncii, al competitivității, al mediului de afaceri și al administrației publice, precum și anumite aspecte legate de politica fiscală. (...) indicatorii de referință trebuie să îndeplinească două cerințe. În primul rând, aceștia trebuie să fie strâns corelați cu pârghiile politice, astfel încât să poată avea implicații politice reale și constructive. În al doilea rând, trebuie să existe elemente de probă solide și un consens suficient pentru a stabili dacă aceștia contribuie în mod semnificativ la atingerea unor obiective superioare precum ocuparea forței de muncă, creșterea economică, competitivitatea, incluziunea și echitatea socială și stabilitatea financiară”. Dacă este completată de o analiză economică mai cuprinzătoare, evaluarea comparativă poate furniza informații și poate consolida reformele, prin sprijinirea procesului de învățare reciprocă și convergența către cele mai bune practici puse în aplicare cu succes în statele membre. Începând din martie 2016, a avut loc un exercițiu pilot de analiză comparativă privind prestațiile de șomaj și politicile active pe piața muncii. A fost elaborată o abordare în trei etape, în comun cu statele membre, luând în considerare cadrele existente. Într-o primă etapă, sunt discutate principalele provocări din domeniul de politică avut în vedere și este identificat un set de indicatori generali de rezultate. În a doua etapă, un set de indicatori principali de performanță permite identificarea performanțelor bune sau slabe. În a treia etapă, sunt identificate pârghiile-cheie de politică necesare pentru a obține o convergență ascendentă. Pe această bază, în domeniul prestațiilor de șomaj și al politicilor active pe piața muncii, au fost identificați indicatori pentru primele două etape și în a treia etapă au fost identificate patru pârghii de politică pentru efectuarea analizei comparative: durata, nivelul și criteriile de eligibilitate pentru ajutoarele de șomaj și un principiu politic al accesului la un sprijin inițial adaptat la situația de pe piața muncii a persoanelor. Exercițiul de evaluare comparativă a competențelor a început în septembrie 2016 și este în curs de desfășurare.



2. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ - PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA

Această secțiune prezintă o vedere de ansamblu asupra indicatorilor principali recenți privind ocuparea forței de muncă și situația socială și a măsurilor luate de statele membre în sectoarele prioritare identificate în Orientările UE privind ocuparea forței de muncă, adoptate de Consiliu în 2015 și readoptate, fără modificări, în 2016. Pentru fiecare orientare, sunt prezentate evoluțiile recente cu privire la o selecție de indicatori principali, precum și măsurile de politică adoptate de statele membre. Secțiunea folosește programele naționale de reformă pe 2016 ale statelor membre și surse ale Comisiei Europene. În absența unor indicații contrare, în raport sunt prezentate numai măsurile de politică puse în aplicare după iunie 2015. O analiză aprofundată a evoluțiilor recente de pe piața forței de muncă poate fi găsită în raportul „Labour Market and Wage Developments” (Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor) din 2016 și în raportul „Employment and Social Developments in Europe Review” (Evoluția ocupării forței de muncă și a situației sociale în Europa) din 2016.

2.1 Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă Prezenta secțiune se referă la punerea în aplicare orientării nr. 5 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă și crearea de locuri de muncă. În primul rând, sunt prezentați indicatori privind spiritul antreprenorial, care reprezintă o condiție prealabilă esențială pentru crearea de locuri de muncă, precum și o sursă în sine de creștere a ocupării forței de muncă (inclusiv prin desfășurarea de activități independente). În continuare sunt analizați principalii factori macroeconomici care influențează deciziile de angajare, și anume evoluțiile salariale și ale sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă. Secțiunea 2.1.2 raportează măsurile de politică puse în aplicare de statele membre în aceste domenii, inclusiv subvențiile pentru angajare nespecifice (subvențiile care vizează grupurile defavorizate specifice sunt prezentate în secțiunea 2.2.2).



2.1.1 Indicatori principali Noile întreprinderi reprezintă o sursă importantă de locuri de muncă în Uniunea Europeană. În 2014, întreprinderile nou-create reprezentau peste 4% din totalul locurilor de muncă din sectorul de afaceri în țări precum Polonia, Letonia, Portugalia, Lituania și Slovacia. Întreprinderile mici și mijlocii (IMM-urile) au reprezentat aproape 71% din creșterea globală a ocupării forței de muncă. Aceste cifre oferă o idee asupra potențialului de creare de locuri de muncă care ar putea fi deblocat prin eliminarea obstacolelor care frânează inițiativele antreprenoriale și creșterea întreprinderilor. În 2014, peste două treimi din statele membre au înregistrat o creștere a numărului de noi întreprinderi create. Cu toate acestea, există diferențe semnificative în ceea ce privește rata creării de noi întreprinderi și mărimea medie a acestora (figura 7). Figura 7: Rata creării de noi întreprinderi și dimensiunea medie inițială a acestora, economia întreprinderilor, 2014 Sursa: Eurostat, demografia întreprinderilor. Notă: nu există date disponibile pentru EL. Activitățile independente sunt în scădere la nivel global, în principal datorită dinamicii sectoriale, deși sunt observate modele foarte diferite de la o țară la alta. Ponderea medie a activităților independente a scăzut în 2015 de la 14,4% la 14,1%, atingând cel mai redus nivel din 2008, deoarece activitățile independente au scăzut cu 0,4%, în timp ce totalul forței de muncă ocupate a crescut cu 1% (a se vedea secțiunea 1). Cu excepția sectorului primar (agricultură, silvicultură și pescuit), care este afectat de un declin structural, numărul lucrătorilor care au desfășurat activități independente a scăzut numai cu 0,1% (în loc de 0,4%) și a rămas peste nivelul din 2008. Cu toate acestea, activitățile independente au crescut în 2015 în aproape jumătate dintre statele membre, cele mai mari creșteri în termeni absoluți fiind înregistrate în Polonia, Spania și Țările de Jos. Ponderea femeilor care desfășoară o activitate independentă și-a continuat creșterea lentă, de la 31,8% din total în 2014 la 32,2% în 2015 (30,4% în 2008). Femeile reprezintă 34,4% din persoanele care desfășoară activități independente fără salariați (lucrători pe cont propriu) și 43,9% din lucrătorii pe cont propriu cu educație terțiară. Cu toate acestea, ele reprezintă doar aproximativ 26% dintre toți lucrătorii care desfășoară o activitate independentă cu salariați. Activitățile independente desfășurate de persoane născute în afara țării sunt în creștere. Deși 89% din totalul lucrătorilor care desfășoară o activitate independentă s-au născut în statul membru în care își desfășoară activitatea, dinamica este foarte diversă. În 2015, pentru acest grup a fost înregistrată o scădere de 1% a activităților independente, față de creșterile de 2,7% și 4,7% pentru persoanele născute în alte state membre, respectiv în afara UE. Creșteri deosebit de mari pentru acest din urmă grup (peste 5%) au fost înregistrate în Luxemburg, Irlanda, Cipru, Belgia, Austria, Regatul Unit și Suedia. În 2015, creșterea medie a salariilor s-a accelerat ușor în UE, însă a rămas moderată în zona euro. Remunerația nominală pe salariat a crescut cu 3,2% în UE (în comparație cu 1,6% în 2014), în timp ce, în zona euro, aceasta a rămas cu puțin peste 1% (figura 8). Coroborate cu un nivel al inflației aproape egal cu zero, creșterile salariale nominale s-au materializat în creșteri reale aproape în totalitate. Această tendință este în concordanță cu scăderea ratei șomajului la nivel general, deși, dacă se analizează anumite țări, apar modele foarte diferite. Creșterile salariale au fost cele mai rapide în țările baltice (în special Letonia), unde au depășit creșterea productivității muncii. Suedia, România, Polonia și Ungaria au înregistrat, de asemenea, creșteri relativ ridicate ale remunerării (reale) pe salariat, însă (cu excepția Ungariei) acestea au fost aliniate mai îndeaproape cu productivitatea. La polul opus, Grecia, Cipru, Portugalia și Croația au afișat scăderi în termeni nominali, însă mai limitate decât în anii precedenți. Creșterile salariilor au fost în general mai reduse în țările din zona euro decât în celelalte economii. Figura 8: Salarii, productivitate și inflație - variații 2014/15 Sursa: Eurostat. Notă: creșterea valorii adăugate per lucrător nu este raportată pentru IE (23,1%).

Presiunea fiscală asupra veniturilor salariale rămâne, în linii mari, stabilă în Europa, cu diferențe semnificative de la un stat membru la altul. Dacă se analizează lucrătorii individuali care câștigă salariul mediu (figura 9), sarcina fiscală asupra costului forței de muncă variază între mai puțin de 30% în Irlanda și Malta și aproape 50% în Belgia, Ungaria, Germania, Austria, Franța și Italia. O dispersie similară poate fi observată pentru lucrătorii cu venituri mici (definiți ca fiind lucrătorii care câștigă 67% din salariul mediu), deși apar modele diferite în funcție de țări în ceea ce privește progresivitatea cotelor de impozitare. Între 2014 și 2015, sarcina fiscală medie a rămas, în linii mari, stabilă, deși o serie de state membre au redus influența acesteia asupra costului forței de muncă (Spania, Grecia și Estonia, precum și Franța în ceea ce privește lucrătorii cu venituri mici, cu aproximativ 1 punct procentual). O creștere semnificativă a avut loc în Portugalia (această țară înregistrează cea mai mare creștere a sarcinii fiscale asupra veniturilor medii din ultimii ani). Figura 9: sarcina fiscală asupra costului forței de muncă, nivel în 2015 și variație 2014/15 Sursa: Baza de date fiscală și a indemnizațiilor CE-OCDE. Notă: datele sunt pentru gospodăriile cu un singur salariat (fără copii). Pentru țările marcate cu * nu există date disponibile pentru 2015. 2.1.1 Răspunsul politic Mai multe state membre au recurs la subvenții pentru ocuparea forței de muncă pentru a sprijini ocuparea forței de muncă și crearea de locuri de muncă. Cele mai multe măsuri în acest domeniu vizează grupuri specifice care se confruntă cu probleme de integrare pe piața forței de muncă (de exemplu, tinerii, persoanele în vârstă, șomerii de lungă durată, refugiații etc.). Adesea, măsurile respective implică oferirea de stimulente financiare (sau reduceri ale contribuțiilor de asigurări sociale/fiscale) angajatorilor pentru angajarea de lucrători din categoriilor vizate. În cursul perioadei de referință (începând cu a doua jumătate a anului 2015; a se vedea declarația introductivă din secțiunea 2), au fost introduse subvenții pentru angajare specifice în Belgia, Danemarca, Irlanda, Franța, Cipru, Malta, Țările de Jos, Austria, Slovenia și Slovacia (mai multe detalii se găsesc în secțiunea 2.2 din raport care se ocupă de grupuri țintă specifice). Cu toate acestea, unele țări au introdus (sau intenționează să introducă) și subvenții pentru angajare nespecifice, și anume fără condiții de eligibilitate specifice, de obicei cu scopul de a promova contractele de muncă pe durată nedeterminată. De exemplu, Franța a introdus o primă de 4 000 EUR acordată pe o perioadă de 2 ani pentru angajarea de către un IMM (până la 249 de angajați) a unui salariat plătit cu până la 1,3 ori salariul minim, în baza unui contract pe durată nedeterminată sau cu o durată de cel puțin 6 luni. În Italia, stimulentele pentru angajarea pe durată nedeterminată introduse în 2015 în legea muncii au fost menținute în 2016, dar cu sume reduse și numai pentru doi ani (în loc de trei). În Portugalia au loc discuții cu partenerii sociali pe tema măsurilor care pot fi luate pentru a stimula societățile să angajeze cu contracte permanente, cum ar fi modificări ale contribuțiilor la asigurările sociale pentru a descuraja utilizarea abuzivă a contractelor temporare și/sau stimulente financiare pentru societățile care transformă contractele temporare în contracte permanente. Finlanda intenționează să introducă posibilitatea de a utiliza indemnizația de șomaj ca subvenție salarială, pentru a-i determina pe angajatori să angajeze o persoană aflată în șomaj. Unele state membre iau măsuri pentru promovarea antreprenoriatului și a întreprinderilor nou-înființate, în special în rândul tinerilor. Unele țări au pus în aplicare măsuri de sprijinire a creării de întreprinderi sociale. Mai concret, Ungaria a introdus cursuri de formare și sprijin financiar pentru tinerii antreprenori, ca parte a Garanției pentru tineret, și pentru întreprinderile sociale (inclusiv prin subvenții salariale temporare legate de ocuparea forței de muncă pentru lucrători defavorizați). Letonia elaborează în prezent un nou cadru de reglementare pentru antreprenoriatul social și a introdus un sprijin pentru întreprinderile sociale, menit să ducă la creșterea oportunităților de angajare pentru grupurile defavorizate. Belgia și Irlanda au introdus stimulente fiscale pentru lucrătorii care desfășoară activități independente. În cadrul unei propuneri care vizează utilizarea indemnizațiilor de șomaj pentru activarea persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă, Finlanda intenționează să acorde întreprinderilor nou-înființate (și tinerilor care lucrează ca antreprenori cu fracțiune de normă) granturi și subvenții salariale, în special în vederea angajarea primului lor salariat. Grecia pune în aplicare programe pentru sprijinirea întreprinderilor nou-înființate și desfășurarea de activități independente de către absolvenții de învățământ terțiar. Redresarea continuă a pieței muncii în 2015 și 2016 a fost susținută în mai multe state membre prin măsuri de reducere a sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă, vizând adesea veniturile cele mai mici. Reformele fiscale s-au axat pe impozitarea veniturilor din muncă ale persoanelor fizice, cu scopul de a crește puterea de cumpărare a lucrătorilor cu venituri reduse, pentru a consolida stimulentele în favoarea muncii și a remedia totodată problema sărăciei persoanelor încadrate în muncă. Au fost implementate măsuri de reducere a impozitului pe venit, fie prin reduceri ale cotei de impozitare, fie prin modificări ale creditelor fiscale și/sau ale tranșelor de impozitare, în Belgia, Germania, Estonia, Irlanda, Spania, Țările de Jos, Austria, Slovacia, Slovenia, Suedia și Regatul Unit. În Belgia, o reducere a cotei de impozitare a fost însoțită de o creștere a plafonului de cheltuieli deductibile fiscal. Estonia a adoptat un sistem de rambursări ale impozitelor cu scopul de a combate sărăcia persoanelor încadrate în muncă, precum și o creștere a tranșei scutite de impozit. În Irlanda, bugetul 2016 a introdus o prelungire a creditelor pentru impozitul pe venit și o reducere a cotizației sociale universale (pentru 2017 sunt anunțate reduceri suplimentare). În Țările de Jos, un plan de reducere fiscală în valoare de 5 miliarde EUR vizează majorarea remunerației nete a lucrătorilor, printr-o reducere a tranșelor de impozitare și o creștere a creditelor fiscale. Danemarca și Lituania planifică reforme care vizează reducerea și/sau modificarea impozitării veniturilor personale. Într-un număr limitat de state membre, reducerea sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă a fost realizată prin reduceri globale sau specifice ale contribuțiilor la asigurările sociale. Astfel de măsuri au fost adoptate, de exemplu, de Belgia, Estonia, Franța și Regatul Unit. În Belgia, contribuțiile angajatorilor la sistemul de asigurări sociale vor scădea treptat între 2016 și 2019, eliminând treptat o parte a subvențiilor salariale existente. Reducerile specifice pentru IMM-uri și persoanele care desfășoară activități independente vor fi extinse. În Franța, începând cu aprilie 2016 se aplică o reducere de 1,8 puncte procentuale a contribuțiilor sociale (familie) ale angajatorilor pentru salariile cuprinse între 1,6 și 3,5 salarii minime. Franța intenționează, de asemenea, să majoreze creditul fiscal pentru competitivitate și ocuparea forței de muncă (CICE), care se ridică în prezent la 6% din masa salarială a unei societăți, cu limitare la salariile de până la 2,5 salarii minime. În Finlanda, acordul privind competitivitatea semnat de partenerii sociali în martie 2016 vizează o reducere punctuală a costurilor forței de muncă de 5% (estimările recente evaluează această reducere la aproximativ 3%), care urmează să fie obținută printr-o deplasare a contribuțiilor la asigurările sociale de la angajatori către angajați, la care se adaugă și unele măsuri suplimentare (inclusiv o creștere a numărului de ore de lucru, a se vedea secțiunea 2.3). În conformitate cu tendințele din ultimii ani, mai multe state membre își modernizează sistemele de stabilire a salariilor, astfel încât salariile să fie mai adaptate la evoluția productivității. Finlanda a crescut posibilitățile de negociere colectivă la nivel de întreprindere, astfel încât acordurile colective la nivel sectorial pot conține o „clauză de criză”, care va determina momentul în care se poate deroga de la acordurile colective cu privire la aspecte precum salariile și timpul de lucru. În plus, toți angajatorii, inclusiv cei care nu sunt membri ai unei confederații patronale, vor putea ajunge la un acord la nivel local, în conformitate cu dispozițiile acordului colectiv (a se vedea și secțiunea 2.3 din raportul privind dialogul social, inclusiv în ceea ce privește încercările Franței de simplificare a acestuia la nivel de întreprindere). Irlanda a redefinit cadrul de stabilire a salariilor la nivel sectorial, în condițiile în care unele aspecte importante ale acestuia au fost declarate neconstituționale de către Curtea Supremă în 2013, prin includerea unor noi reguli de extindere a contractelor colective de muncă la toți lucrătorii dintr-un anumit sector. În plus, această țară a adoptat o definiție mai exactă a negocierii colective, în vederea clarificării condițiilor în care Tribunalul Muncii are competența de a soluționa conflictele colective de muncă în cazurile în care într-o societate nu există contracte colective de muncă. În Belgia, Ministerul Federal al Economiei și Muncii a prezentat o propunere legislativă pentru reformarea legii privind competitivitatea din 1996, care va fi discutată cu partenerii sociali, cu scopul de a institui un nou cadru de negociere colectivă până la sfârșitul anului 2016. Unele state membre au luat măsuri pentru a reforma cadrele salariului minim, cu scopul de a îmbunătăți transparența și/sau previzibilitatea ajustărilor acestora. De exemplu, Irlanda a înființat în 2015 o Comisie pentru salariile mici, care reprezintă angajați, angajatori și experți independenți și al cărei scop este de a prezenta guvernului recomandări anuale privind salariul minim la nivel național și alte aspecte conexe; în urma recomandării acestei comisii nou înființate, salariul minim legal a fost majorat începând din ianuarie 2016. În Bulgaria, guvernul intenționează să stabilească, spre sfârșitul anului 2016, criteriile pentru mecanismul de stabilire a salariului minim, ținând seama de evoluțiile în materie de productivitate (și, în unele cazuri, de evoluția sărăciei). Alte câteva țări au extins acoperirea sau nivelul adecvat al salariului minim. În particular, Polonia a introdus, în iulie 2016, un salariu minim pentru contractul de mandat de drept civil și pentru persoanele care desfășoară activități independente, care va fi în vigoare în 2017. În Regatul Unit, a fost introdus în luna aprilie 2016 un nou „salariu național de subzistență” (NLW), care a dus la o creștere substanțială a salariului minim național (NMW) pentru lucrătorii în vârstă de cel puțin 25 de ani. Guvernul Regatului Unit se așteaptă ca, până în 2020, NLW să ajungă la 60% din veniturile salariale mediane. În Slovenia, în noiembrie 2015, parlamentul a adoptat un proiect de lege care redefinește salariul minim, excluzând indemnizațiile pentru munca de noapte, munca în zilele de duminică și munca în zilele de sărbătoare legală (cuantumul urmează să fie stabilit în contractele colective). 2.2 Orientarea 6: Consolidarea ofertei de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor Prezenta secțiune se referă la punerea în aplicare a orientării nr. 6 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor. Secțiunea începe cu prezentarea indicatorilor cu privire la impactul sistemului de educație și formare profesională asupra capacității de inserție profesională a forței de muncă (nivelul competențelor de bază, participarea la învățarea pe tot parcursul vieții și tranzițiile de la școală la muncă pentru diferite tipuri de programe) și continuă cu prezentarea rezultatelor de pe piața forței de muncă pentru diferite grupuri dezavantajate din acest punct de vedere (de exemplu tinerii, lucrătorii în vârstă, persoanele care provin din migrație, femeile și șomerii de lungă durată). Secțiunea 2.2.2 raportează măsurile de politică adoptate de statele membre în aceste domenii, inclusiv subvențiile pentru angajare (specifice) și măsurile care vizează grupurile defavorizate, inclusiv persoanele cu handicap.

2.2.1 Indicatori principali Indicatorii nivelului de educație au continuat să crească în 2015. Urmând tendința din ultimii zece ani, rata abandonului școlar timpuriu a scăzut în majoritatea statelor membre, în medie cu 0,2 puncte procentuale în 2015, ajungând la 11,0%. Cu toate acestea, se înregistrează niveluri apropiate de 20% în Spania, Malta și România, iar alte șase state membre se situează deasupra obiectivului principal de 10% al Strategiei Europa 2020. Ratele de abandon școlar timpuriu sunt mai mari pentru elevii romi și persoanele care provin din migrație, în special elevii de origine străină. Rata de absolvire a învățământului terțiar în rândul celor cu vârste cuprinse între 30 și 34 de ani a crescut, la rândul său, în mod constant și semnificativ. Aceasta se situează în prezent la 38,7%, în creștere cu 0,8 puncte procentuale numai în 2015, iar 17 state membre au depășit obiectivul principal de 40% al Strategiei Europa 2020. Ratele de absolvire a învățământului terțiar sunt semnificativ mai mari în rândul femeilor și mai scăzute în cazul elevilor care provin din migrație. Cu toate acestea, dezechilibrele de gen în anumite domenii de studiu sunt persistente, întrucât bărbații sunt minoritari în rândul absolvenților din domeniul sănătății și educației, în timp ce femeile sunt slab reprezentate în domeniul științei și al ingineriei. Profilul părinților afectează în continuare participarea la învățământul superior. Având în vedere fluxurile recente consistente de tineri solicitanți de azil, vor fi necesare măsuri pentru a le oferi acestora un început favorabil în sistemul de educație și formare profesională, favorizând astfel integrarea lor în societate și pe piețele forței de muncă europene. În ciuda acestei evoluții, există mari diferențe în cadrul statelor membre și între acestea în ceea ce privește dobândirea unor competențe de bază, precum alfabetizarea, competențele numerice și științifice (figura 10). Potrivit evaluării competențelor de bază efectuate în cadrul Programului privind evaluarea internațională a elevilor (PISA) al OCDE din 2012, 22,1% dintre elevii europeni în vârstă de 15 ani au obținut rezultate slabe la matematică, 17,8% la citire și 16,6% la științe. Dezavantajele socioeconomice, nevoile educaționale speciale și proveniența din migrație sunt cei mai importanți factori asociați cu rezultate slabe în ceea ce privește competențele de bază. Școlile cu mai mulți elevi dezavantajați din punct de vedere socioeconomic tind să aibă resurse de o calitate relativ mai scăzută. Cu toate acestea, constatările din cadrul PISA arată că alocarea resurselor influențează și performanța sistemului de învățământ în ansamblu, dar și echitatea în domeniul educației, în particular: rezultatele la matematică sunt mai bune acolo unde resursele sunt alocate în mod mai echitabil între școli, economiile performante având tendința de a aloca resursele în mod mai echitabil tuturor școlilor, indiferent de profilul socioeconomic al acestora.

Sursa: Skills Matter, OECD Publishing, 2016 Totodată, în Europa există un număr foarte mare de adulți care nu au nivelul minim de competențe necesare pentru a participa cu succes la viața economică și socială. Acest lucru se datorează în parte abandonului școlar timpuriu și rezultatelor slabe la o vârstă tânără, precum și perimării competențelor odată cu trecerea timpului și participării slabe la activitățile de învățare pe parcursul vieții adulte. Ancheta din 2012 a OCDE privind competențele adulților (PIAAC) a constatat că în Italia, Spania și Grecia, o treime sau mai mult dintre adulții în vârstă de muncă au un nivel scăzut de alfabetizare și/sau de competențe numerice. Nivelul de studii este cel mai bun indicator al competențelor: 51% dintre adulții care au niveluri foarte slabe de alfabetizare și de competențe numerice nu au studii liceale. Adulții care nu au un nivel minim de competențe se confruntă cu dificultăți de angajare: în toate statele membre ale UE, rata ocupării forței de muncă în rândul adulților slab calificați este considerabil mai scăzută (iar rata șomajului mai ridicată) în comparație cu adulții cu calificare medie sau înaltă. Rata medie de participare a adulților la învățarea de-a lungul vieții, la nivelul UE, se ridica la 10,7% în 2014 și nu a crescut în 2015, în pofida necesităților variate care evoluează rapid. În particular, cei care au părăsit educația sau formarea inițială fără un nivel adecvat al competențelor de bază au nevoie de oportunități pentru a le obține mai târziu în viață. Prin perfecționare și recalificare profesională, competențele își mențin relevanța și sunt actualizate. În comparație cu 2010, ratele de participare la învățare în rândul adulților au scăzut în 12 state membre și au rămas stabile în altele, cu excepția Luxemburgului, a Franței și a Ungariei (figura 11), cu creșteri semnificative în ultimele două cazuri. În plus, în cazul adulților slab calificați, probabilitatea de a participa la activități de învățare este cu 50% mai scăzută decât în cazul populației generale, iar acest decalaj s-a lărgit între 2012 și 2015.

Sursa: Eurostat, (ancheta asupra forței de muncă). Codul datelor online: tesem250. Notă: Indicatorul reflectă rata de participare la educația și formarea profesională formală și non-formală (ultimele patru săptămâni) a persoanelor cu vârste cuprinse între 25 și 64 de ani. Relevanța educației pentru piața forței de muncă este esențială pentru a stimula capacitatea tinerilor de a găsi un loc de muncă și de a contribui în mod eficient la creșterea economică. În medie, în UE, rata de ocupare a noilor absolvenți de învățământ superior este de 81,9%, în timp ce pentru absolvenții de învățământ secundar superior, această rată este de 70,8%. Diferența este mai mare în statele membre în care rata generală de ocupare a tinerilor este mai scăzută (figura 12). O educație și formare profesională (EFP) eficace contribuie, totodată, la integrarea pe piața muncii prin promovarea unor competențe transversale și specifice adecvate. Proaspeții absolvenți de studii liceale și studii postliceale neuniversitare având calificări EFP au, în general, o tranziție mai ușoară de la educație la piața muncii și rate superioare de ocupare față de absolvenții de parcursuri educaționale generale cu niveluri de calificare comparabile (figura 13). Sursa: Eurostat (ancheta asupra forței de muncă). Notă: rata de ocupare a absolvenților de învățământ superior (ISCED 5-8) și de învățământ secundar superior (ISCED 3-4) cu vârste cuprinse între 20 și 34 de ani care au absolvit studiile cu 1 până la 3 ani înaintea anului de referință și care nu urmează niciun program formal sau non-formal de educație sau de formare. Cu toate acestea, în pofida efectelor sale pozitive, EFP inițială nu este încă la fel de atractivă ca învățământul general, numărul mediu a persoanelor înscrise fiind stabil în ultimii 10 ani. La nivelul UE, ponderea elevilor EFPI în totalul populației din învățământul secundar superior este de 48%, iar ponderea tuturor elevilor înscriși într-un program profesional în învățământul secundar superior, postliceal neuniversitar și în învățământul terțiar cu ciclu scurt (ISCED 3-5) se ridică la 39%. Programele EFP formale atrag și studenți adulți: 36,6% dintre studenții EFP din UE aveau vârsta de 20 de ani sau mai mult, adică peste vârsta obișnuită pentru învățământul secundar, mulți dintre ei revenind probabil la EFP după ce și-au întrerupt studiile. Acest grup reprezintă peste jumătate din toți cursanții EFP în Danemarca, Irlanda, Spania și Finlanda. În ansamblu, rata șomajului în rândul tinerilor a scăzut de la un maxim de aproape 24% în 2013 la 20,3% în 2015, dar este în continuare cu aproape 4,4 puncte procentuale mai ridicată decât în 2008. În prima jumătate a anului 2016, unele state membre înregistrau încă niveluri care se apropiau sau depășeau pragul de 40% (Italia, Spania, Grecia) fără scăderi semnificative, deși alte state membre puternic afectate au înregistrat îmbunătățiri semnificative (în special Cipru și Croația). Dispersia șomajului în rândul tinerilor în statele membre rămâne la un nivel ridicat, însă în scădere de-a lungul timpului (a se vedea figura 14, unde linia diagonală indică o corelație negativă între variațiile și nivelurile șomajului în rândul tinerilor).

Sursa: Eurostat (ancheta asupra forței de muncă 2015). Indicatorul măsoară rata de ocupare a persoanelor cu vârste cuprinse între 20 și 34 de ani care au absolvit studiile cu 1-3 ani înainte de realizarea anchetei și care dețin o diplomă de învățământ secundar superior (ISCED 3) sau învățământ postliceal neuniversitar (ISCED 4), din populația din aceeași grupă de vârstă care nu urmează, în prezent, niciun program formal sau non-formal de educație sau de formare. Întreruperi ale seriilor temporale pentru LU și HU, date nefiabile pentru absolvenții de învățământ general în CZ, EE, HR, AT și SI și pentru absolvenții EFP în LU. Figura 14: rata șomajului în rândul tinerilor (15-24) și variația anuală, astfel cum sunt raportate în tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă (calcule efectuate de DG EMPL). Perioada: Nivelurile din primul semestru al anului 2016 și variațiile anuale în raport cu primul semestru al anului 2015. Notă: Axele sunt centrate pe media neponderată din UE. Legenda este prezentată în anexă. Pe lângă șomeri, o parte stabilă a tinerilor cu vârste de 15-24 de ani nu lucrează și nu urmează studii sau cursuri de formare. În total, în UE, în 2015, 6,6 milioane de persoane din grupa de vârstă 15-24 de ani nu erau încadrate profesional și nu urmau niciun program educațional sau de formare (NEET). Aceasta înseamnă 12,0% din populația din această categorie de vârstă, față de 10,9% în 2008, în scădere față de nivelul record de 13,2% înregistrat în 2012. După cum reiese din figura 15, în mai multe țări (Croația, Bulgaria, Italia și România, aceasta din urmă înregistrând chiar o creștere semnificativă în 2015) se înregistrează în continuare rate NEET ridicate, de aproape 20% sau mai mari. Ratele NEET prezentau, de asemenea, creșteri semnificative în Danemarca, Finlanda, Franța și Slovacia. Jumătate dintre persoanele din categoria NEET erau inactive, cu diferențe semnificative între statele membre, dar o pondere stabilă la nivelul UE (figura 16). Pentru femeile din categoria NEET, inactivitatea este mai ridicată decât șomajul, în timp ce pentru bărbați lucrurile stau invers. Figura 15: Rata NEET (15-24) și variația anuală, astfel cum sunt raportate în tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă



Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă (calcule efectuate de DG EMPL). Întreruperi ale seriilor în FR și ES. Perioada: nivelurile din 2015 și variațiile anuale în raport cu 2014. Notă: Axele sunt centrate pe media neponderată din UE. Legenda este prezentată în anexă.



Figura 16: Profilul NEET (15-24 de ani), 2015 (%)

Sursa: Eurostat [edat_lfse_20] Există în continuare un potențial important de creștere a ratei de ocupare a lucrătorilor în vârstă, în pofida creșterii substanțiale din ultimul deceniu a acestei rate în mai multe țări și a faptului că lucrătorii în vârstă au făcut față crizei relativ mai bine decât alte grupe de vârstă. Evoluțiile demografice fac ca îmbătrânirea activă să devină și mai necesară. În 2015, rata de ocupare a lucrătorilor în vârstă (55-64) a variat între 34,3% în Grecia și 74,5% în Suedia, media UE fiind de 53,3%, iar nivelul din patru țări sub 40%. Rata de ocupare a femeilor cu vârste între 55 și 64 de ani își reduce încet decalajul, dar este în continuare mai scăzută, situându-se la 46,9% în 2015. Diferența dintre femei și bărbați în ceea ce privește durata vieții active este, de asemenea, semnificativă, femeile participând în medie cu 5,1 ani mai puțin pe piața muncii decât bărbații (32,7 față de 37,8 ani în 2014) (figura 17). Această diferență medie maschează o variație considerabilă între statele membre și este legată de mai mulți factori, inclusiv obstacole cum sunt accesul insuficient la servicii de îngrijire și vârste de pensionare mai mici pentru femei decât pentru bărbați (a se vedea mai jos o analiză detaliată).



Figura 17: Durata medie a vieții profesionale, 2014 Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă.

Datele relevă totodată existența unor diferențe puternice în ceea ce privește activitatea și ocuparea pentru persoanele cu handicap. În plus, se preconizează că numărul acestora, determinat de îmbătrânirea populației, va crește de la 80 de milioane la 120 de milioane până în 2020 în UE. În 2014, diferența în ceea ce privește activitatea (grupa de vârstă 20-64 de ani) între persoanele cu și fără handicap în UE s-a ridicat la 21,1 puncte procentuale (60,6% față de 81,7%), iar diferența de ocupare la 23,8 puncte procentuale (48,7% față de 72,5%). În special, în Lituania, Irlanda și Malta, diferența de ocupare a fost de aproape 40 de puncte procentuale, iar în 12 țări, aceasta a depășit 30 de puncte procentuale. Rata de ocupare a persoanelor cu handicap pe baza datelor EU-SILC 2014 se situează sub 30% în Grecia, Irlanda, Malta și Croația. În general, persoanele cu handicap ies de pe piața muncii mai devreme, având o rată foarte redusă de ocupare la vârsta 55-64, și anume 34,5%. Populația care nu este născută în UE prezintă, de asemenea, rate de activitate și de ocupare mai mici decât media, cu o diferență în materie de activitate de 4,2 puncte procentuale, în medie, în comparație cu populația autohtonă (clasa de vârstă 20-64), dar care depășește 10 puncte procentuale în șapte state membre (figura 18). Această diferență în materie de activitate este chiar mai mare în cazul femeilor. De asemenea, rata de ocupare a persoanelor care nu s-au născut în UE este, în medie, cu 10,4 puncte procentuale mai mică decât cea a populației autohtone, dar această diferență atinge aproximativ 20 de puncte procentuale în trei state membre și depășește 15 puncte procentuale în alte patru, în cazul femeilor aceasta fiind, încă o dată, mai mare. În medie, femeile născute în afara UE au o rată de ocupare cu 13,5 puncte procentuale mai mică decât femeile autohtone. Provocările persistă adesea și pentru cea de a doua generație: persoanele (25-54 de ani) născute în UE din părinți originari din afara UE au o rată de ocupare cu 5,7 puncte procentuale mai mică și o rată de activitate cu 3,7 puncte procentuale mai scăzută decât persoanele care au cel puțin un părinte autohton. Figura 18: Rata de ocupare în funcție de țara nașterii, 20-64 de ani, 2015 și variație din 2008 Sursa: Eurostat; Pentru DE nu există o defalcare pentru persoanele născute în afara UE, dar dacă se analizează diferența dintre cetățenii autohtoni și resortisanții țărilor terțe, aceasta ajunge la 22,6 puncte procentuale. Rezultatele imigranților pe piața forței de muncă sunt influențate de numeroși factori. Dincolo de factorii explicativi tradiționali, cum ar fi vârsta, sexul, nivelul de educație sau experiența profesională, aceste rezultate sunt, de asemenea, determinate de factorii specifici reprezentați de competența în limba țării gazdă și transferabilitatea competențelor și a educației obținute în străinătate. Chiar dacă imigrația este rezultatul reîntregirii familiei, migrația economică sau umanitară joacă, de asemenea, un rol, în parte datorită faptului că are impact asupra caracteristicilor anterioare, dar și pentru că implică competențe și nevoi diferite pentru măsurile de integrare. Cu toate acestea, chiar dacă se ține seama de aceste diferențe, rămâne un decalaj în ceea ce privește probabilitatea de a fi angajat. Această situație se poate datora, parțial, unor practici discriminatorii sau lipsei de recunoaștere a calificărilor, dar și altor caracteristici neobservate precum regiunea de origine, care pot avea impact, de exemplu, asupra rolurilor de gen și, în consecință, asupra participării femeilor pe piața muncii. Astfel de probleme ar putea deveni mai accentuate odată cu afluxul fără precedent de solicitanți de azil, în condițiile în care au fost depuse aproape 1,8 milioane de cereri de azil numai în anul 2015 și în prima jumătate a anului 2016. În toate statele membre, ratele de angajare pentru femei sunt inferioare celor pentru bărbați, cu mari variații pe întreg teritoriul UE. În 2015, la nivelul UE, rata ocupării forței de muncă pentru bărbați (20-64 de ani) a fost de 75,9% și de doar 64,3% pentru femei (figura 19), în pofida faptului că femeile sunt din ce în ce mai calificate și chiar au niveluri de educație superioare bărbaților. În 2015, 43,4% dintre femei (30-34 de ani) aveau studii terțiare, față de 34% dintre bărbați. Rata de angajare pentru femei este de 60% sau mai mică și diferența în materie de ocupare între femei și bărbați este ridicată în opt state membre, dintre care majoritatea se confruntă cu problema îmbătrânirii populației. Această diferență în privința ocupării între femei și bărbați (15-64) este deosebit de pregnantă în rândul refugiaților (17 puncte procentuale) și al migranților (19 puncte procentuale). Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Notă: Ponderea lucrătorilor cu fracțiune de normă în totalul populației active pentru fiecare sex. Țările sunt clasificate în ordinea crescătoare a ocupării forței de muncă în rândul femeilor. Diferențele dintre bărbați și femei în domeniul ocupării forței de muncă sunt deosebit de marcate pentru părinți, dat fiind că femeile sunt în continuare mai susceptibile decât bărbații să își asume responsabilități de îngrijire a copiilor. În medie, rata de ocupare a femeilor cu copii mici este cu 8 puncte procentuale mai mică decât rata de ocupare a femeilor care nu au un copil mic, iar în unele țări această diferență este de peste 30 de puncte procentuale (Republica Cehă, Slovacia, Ungaria). În schimb, în toate statele membre ale UE, tații sunt mult mai susceptibili de a fi angajați decât bărbații fără copii. Ratele de angajare ale mamelor tind să fie mai mari decât cele ale femeilor care nu au copii, în țări în care sunt aplicate măsuri bine concepute și împărțite în mod echitabil care asigură echilibrul între viața profesională și cea privată (mai ales în Suedia și Danemarca). Decalajul în ceea ce privește rata de ocupare este deosebit de puternic pentru mamele slab calificate și pentru părinții singuri . Totodată, femeile își asumă în general mai multe responsabilități în domeniul îngrijirii pe termen lung și se confruntă cu obstacole puternice din punct de vedere financiar la intrarea pe piața muncii sau dacă doresc să lucreze mai mult. Astfel, acestea sunt mai susceptibile să își reducă timpul de lucru sau chiar să iasă în totalitate de pe piața muncii. În 2015, mai mult de 25% din populația feminină inactivă (20-64) era inactivă din cauza responsabilităților familiale (inclusiv îngrijire pentru copii sau adulți aflați în incapacitate) în Ungaria, Irlanda, Slovacia, Estonia, Republica Cehă și Regatul Unit. În plus, în unele dintre sistemele de impozitare și de prestații sociale, transferurile de numerar și sprijinul fiscal slăbesc stimulentele financiare în favoarea muncii pentru o a doua persoană care contribuie la venitul familiei, împiedicând, astfel, participarea femeilor pe piața forței de muncă. Costurile ridicate de îngrijire a copiilor pot constitui un factor suplimentar de descurajare a încadrării în muncă sau a întoarcerii la locul de muncă a celei de a doua persoane dintr-un cuplu în care ambele persoane au venituri. Acesta este cazul, în special, în Regatul Unit și Irlanda, unde costurile de îngrijire a copiilor reprezintă, în medie, mai mult de 23% din venitul net al familiei. În ansamblul UE, doar 28% dintre copiii cu vârste cuprinse între 0 și 3 ani erau îngrijiți în cadrul serviciilor de îngrijire formale în 2014, acest procent ridicându-se la 83% în cazul copiilor cu vârste cuprinse între 3 ani și vârsta de școlarizare obligatorie. Prin urmare, ratele mai scăzute de ocupare în rândul femeilor se combină cu o pondere ridicată a muncii cu fracțiune de normă: 31,9% dintre femeile ocupate, față de doar 8,3% dintre bărbați. Această diferență este și mai pregnantă pentru părinți, și anume 40,5% dintre mame lucrează cu fracțiune de normă, față de 5,7% dintre tați.



Figura 20: Disparitatea salarială de gen neajustată în 2008 și 2014 Sursa: Eurostat. Notă: cifrele arată diferența dintre veniturile salariale orare brute medii ale bărbaților și ale femeilor, ca procent din veniturile salariale orare brute medii ale bărbaților - pentru angajații remunerați, neajustate în funcție de caracteristici personale sau ale postului. Sursa: Eurostat; Industrie, construcții și servicii (cu excepția administrației publice, a apărării, a asigurărilor sociale obligatorii). Nu există date disponibile pentru Grecia și Irlanda pentru 2014. În plus față de ratele scăzute de ocupare a forței de muncă în echivalent normă întreagă, femeile se confruntă și cu o disparitate salarială semnificativă. Aceasta s-a ridicat la 16,6% în 2014 în UE, cu mari variații între statele membre (a se vedea figura 20). Motivele potențiale care stau la baza disparității salariale de gen sunt variate, de exemplu diferențele la nivelul experienței de muncă, al timpului de lucru, al tipului de loc de muncă sau al sectorului. Pentru UE în ansamblu, segregarea pieței muncii este relativ ridicată, ajungând la 25,3% pentru segregarea ocupațională și 18,3% pentru segregarea sectorială. Femeile tind să lucreze în sectoare relativ mai slab remunerate, ele sunt mai slab reprezentate în funcții de conducere și mai bine reprezentate decât bărbații în ceea ce privește munca cu fracțiune de normă, care este mai slab remunerată decât munca cu normă întreagă pentru fiecare oră de muncă. Disparități salariale de gen în favoarea bărbaților există în aproape toate ramurile de activitate. În plus, există și alți factori neobservabili care pot contribui la disparitatea salarială de gen, de exemplu discriminarea. Salariile mai mici, timpul de lucru mai scurt și durata mai scurtă a carierei pentru femei au un impact negativ asupra veniturilor lor globale și a drepturilor de pensie. Șomajul de lungă durată a scăzut în majoritatea statelor membre între 2014 și 2015, însă rămâne o provocare importantă, în condițiile în care peste 10,3 milioane de cetățeni europeni (T1 2016) caută un loc de muncă timp de peste un an, iar 6,5 milioane dintre aceștia, de peste doi ani. Ca procent din populația activă, șomajul de lungă durată a crescut în 2015 în Austria, Belgia, Croația, Finlanda, Luxemburg, Țările de Jos, România și Suedia, însă a scăzut, uneori în mod semnificativ, în cea mai mare parte a statelor membre puternic afectate (figura 21). Cu toate acestea, el este în continuare de peste 10% în Grecia, Spania și Croația, și de peste 5% în Slovacia, Portugalia, Italia, Cipru, Bulgaria și Irlanda. Odată cu creșterea duratei șomajului, legătura cu piața forței de muncă se deteriorează, iar perspectivele de reangajare în locuri de muncă stabile scad dramatic și riscul de inactivitate crește, din cauza scăderii capacității de inserție profesională și a acumulării obstacolelor care împiedică participarea.

Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Există diferențe mari între statele membre în ceea ce privește succesul activităților de sprijinire a șomerilor de lungă durată în vederea găsirii unui loc de muncă. Calitatea serviciilor furnizate șomerilor de lungă durată rămâne esențială pentru a asigura buna integrare a acestora pe piața forței de muncă, în conformitate cu Recomandarea Consiliului din 15 februarie 2016 privind integrarea șomerilor de lungă durată pe piața forței de muncă. 2.2.2 Răspunsul politic Politicile care vizează nivelul scăzut al competențelor de bază au primit o atenție deosebită în state membre precum Cipru, Ungaria și Suedia și sunt abordate în propunerea recentă a Comisiei privind Garanția de competențe. Adesea, statele membre au răspuns la această provocare prin îmbunătățirea sistemelor de EFP. Cu toate acestea, în Suedia a fost lansată o inițiativă recentă care vizează intervenția timpurie, destinată primilor ani de școală (clasa de învățământ preșcolar și clasele 1-3), cu un accent deosebit pe calificările de bază. În Ungaria și Slovacia, un obiectiv specific a fost îmbunătățirea competențelor digitale. În Cipru, obiectivul a fost de a îmbunătăți participarea și a adapta EFP la necesitățile pieței forței de muncă. Eforturile de a promova educația incluzivă au fost, de asemenea, o prioritate pe ordinea de zi, având ca obiectiv principal reducerea decalajului educațional al cursanților dezavantajați (inclusiv al elevilor cu nevoi educaționale speciale, al migranților și al romilor). În ultimul an, au fost introduse inițiative pentru creșterea caracterului incluziv al educației în Republica Cehă, Grecia, Polonia, Portugalia și Slovacia. Măsurile vizau în primul rând să încurajeze participarea la învățământul general al unor grupuri de cursanți mai largi (în special din grupuri defavorizate) și de la o vârstă mai fragedă. Ungaria a redus vârsta obligatorie de începere a educație și a îngrijirii copiilor preșcolari de la cinci la trei ani; Republica Cehă a adoptat o legislație în vederea reducerii acesteia de la șase ani la cinci ani, începând din septembrie 2017. Grecia a introdus zone de educație prioritare, și anume clase de primire, cursuri de sprijin și structuri de primire pentru migranții din școlile primare. Portugalia a crescut numărul de burse pentru studenții care provin dintr-un mediu vulnerabil din punct de vedere economic și sporește, de asemenea, serviciile publice de educație și îngrijire a copiilor de vârstă mică. Slovacia a prezentat o inițiativă referitoare la prevenirea plasării copiilor în școli speciale numai pe baza provenienței dintr-un mediu socioeconomic defavorizat. În Belgia (comunitatea flamandă), fiecare copil, inclusiv cei cu nevoi speciale, are acum dreptul de a se înscrie la o școală obișnuită, cu condiția ca acest lucru să fie posibil, cu adaptări rezonabile. Mai multe state membre consolidează măsurile de sprijin pentru cadrele didactice, formatori, directorii de unități de învățământ și alți membri ai personalului din învățământ. Astfel de măsuri sunt luate de Belgia (unde au fost luate primele măsuri atât în comunitatea flamandă, cât și în cea franceză), Republica Cehă, Croația, Cipru, Letonia, România, Slovacia și Suedia. Statele membre depun eforturi pentru a crește rata de absolvire a învățământului terțiar și capacitatea de inserție profesională a absolvenților din învățământul superior. Printre măsuri se numără atragerea mai eficientă a grupurilor dezavantajate și vulnerabile, dezvoltarea unor traiectorii clare de evoluție de la formarea profesională și alte tipuri de învățământ la învățământul superior, precum și reducerea ratelor de abandon. În Suedia, guvernul va finanța aproximativ 14 600 de noi locuri în învățământul superior până în 2019 pentru a stimula în continuare participarea. Republica Cehă și Portugalia au majorat bursele și sprijinul pentru persoanele care provin dintr-un mediu vulnerabil din punct de vedere economic. Creșterea relevanței învățământului superior este determinată de utilizarea sporită a previziunilor referitoare la competențe și a datelor privind ocuparea forței de muncă în rândul absolvenților, de implicarea angajatorilor în elaborarea programelor școlare, de dezvoltarea unei varietăți mai mari de moduri de studiu (cu program redus, la distanță etc.) și de continuarea dezvoltării formării profesionale superioare și a învățământului superior profesional. Spania continuă să își dezvolte sistemul de monitorizare a absolvenților pentru a măsura capacitatea de inserție profesională aferentă programelor de studiu. În Belgia sunt avute în vedere măsuri menite să sporească capacitatea de inserție profesională, în special prin îmbunătățirea traiectoriilor de evoluție grație programelor de ciclu scurt (comunitatea flamandă) și programelor de învățare duală sau la locul de muncă la nivel de licență (comunitatea franceză). Au fost implementate reforme ale politicilor în domeniul educației adulților pentru a garanta că educația și formarea profesională îndeplinesc nevoile pieței forței de muncă. Cipru, Ungaria, Lituania, România și Suedia au prezentat recent inițiative în acest domeniu, concentrându-se de regulă asupra competențelor de bază sau vizând actualizarea competențelor și prevenirea pensionării anticipate. Cu titlu de exemplu, în Suedia, „dreptul la educația adulților” la nivel secundar superior a fost adoptat în cadrul bugetului 2016. Din 2017, toți adulții vor avea dreptul de a-și completa studiile anterioare și a obține o calificare secundară superioară care le permite accesul la învățământul superior și le sporește șansele pe piața forței de muncă. Ungaria urmărește dezvoltarea competențelor digitale pentru 200 000 de persoane defavorizate. Lituania a acordat o atenție specială condițiilor pentru îmbunătățirea calității învățământului și a formării continue non-formale pentru adulți. Prin Noua agendă pentru competențe în Europa, Comisia încurajează investițiile susținute în dobândirea de competențe și o mai bună corelare a acestora cu nevoile de pe piața forței de muncă pentru a promova crearea unor locuri de muncă de calitate. Măsuri de promovare a cunoștințelor, aptitudinilor și competențelor relevante și de înaltă calitate în cadrul învățării pe tot parcursul vieții, cu accent pe rezultatele învățării pentru capacitatea de inserție profesională, inovare, cetățenia activă și/sau bunăstare au fost, de asemenea, adoptate de către Irlanda, Spania, Franța, Croația, Polonia și Regatul Unit. Statele membre au continuat să îmbunătățească transparența competențelor și a calificărilor. Polonia, Croația și Finlanda și-au îmbunătățit cadrele naționale ale calificărilor. Suedia a corelat cadrul național al calificărilor cu Cadrul european al calificărilor. Austria și Suedia s-au axat pe evaluarea și validarea competențelor și a calificărilor migranților recent sosiți. În ceea ce privește ocuparea forței de muncă în rândul tinerilor, Garanția pentru tineret a reprezentat un catalizator pentru schimbare. Programele naționale ale statelor membre din cadrul Garanției pentru tineret cuprind două tipuri de acțiuni: (1) măsuri cu efect rapid pentru a oferi sprijin adaptat tuturor tinerilor din categoria NEET și (2) reforme structurale pe termen mediu și lung pentru a îmbunătăți capacitatea instituțională și a asigura o abordare integrată în materie de furnizare a serviciilor. În ceea ce privește sfera de acoperire, pe teritoriul UE, 41,9% dintre toți tinerii NEET cu vârsta cuprinsă între 15 și 24 de ani erau înscriși în sistemul Garanției pentru tineret în 2015, în creștere de la 40,4% în 2014. Implementarea la scară largă este încă recentă în mai multe state membre, deoarece multe măsuri au necesitat reforme substanțiale și parteneriate ample. Investițiile în activități de informare destinate tinerilor care nu sunt înregistrați la SPOFM reprezintă o prioritate importantă în multe state membre. Două treimi din SPOFM sunt în prezent implicate în desfășurarea de activități de informare în contextul punerii în aplicare a Garanției pentru tineret. În Suedia, strategia „Căi de urmat - strategie pentru NEET” se axează pe motivarea tinerilor de peste 15 ani să înceapă sau să își reia studiile și să finalizeze ciclul secundar superior sau să muncească (această din urmă soluție numai atunci când este cazul și numai pentru cei cu vârste între 20 și 25 de ani). Coordonatorul național pentru NEET vizează asigurarea unei mai bune colaborări între agențiile guvernamentale, municipalități, consilii județene și organizații la nivel național, regional și local, și lucrează în strânsă colaborare cu Delegația pentru tineri pe piața forței de muncă, pentru a promova acordurile locale între municipalități și SPOFM și punerea în aplicare a acestora. În Croația, centrele CISOK (centru de orientare profesională pe tot parcursul vieții) înființate în întreaga țară furnizează din ce în ce mai multă asistență pentru căutarea unui loc de muncă, consiliere profesională și activități de informare pentru NEET. În Letonia, proiectul de informare „Știi și faci” are ca obiectiv implicarea NEET în educație și dezvoltarea competențelor acestora. De asemenea, au fost instituite „ghișee unice” pentru îmbunătățirea accesibilității și a informării. Acestea reunesc într-un singur loc diferitele servicii pentru tineret, oferind o gamă largă de servicii într-un mod flexibil și accesibil. În 2015, Finlanda a lansat centre de consiliere pentru tineri de tip ghișeu unic. Situate în 35 de municipalități până în prezent, acestea oferă sprijin ușor accesibil tuturor tinerilor sub vârsta de 30 de ani, inclusiv consiliere și îndrumare personalizată, sprijin pentru gestionarea vieții personale, planificarea carierei, aptitudini sociale, precum și sprijin pentru educație și încadrarea în muncă. În multe state membre, Garanția pentru tineret a contribuit în general la eliminarea compartimentărilor între domeniile de politică și la construirea unor parteneriate viabile. Coordonarea între sectoarele ocupării forței de muncă, educației și tineretului a fost, de asemenea, întărită. În Italia, punerea în aplicare a Garanției pentru tineret a condus la crearea unui sistem informatic comun în care sunt integrate bazele de date ale ministerelor muncii și educației și la lansarea unor inițiative specifice pentru promovarea politicilor active privind piața forței de muncă și a Garanției pentru tineret în școli. În Lituania, proiectul „Descoperă-te pe tine însuți” pus în aplicare în toate municipalitățile în perioada 2015-2018 implică un parteneriat intersectorial între birourile locale de ocupare a forței de muncă, poliție, serviciile de protecție a drepturilor copilului, asistenții sociali și centrele locale pentru tineret în vederea sprijinirii tinerilor NEET pentru a dobândi competențe personale, sociale și profesionale. În plus, majoritatea statelor membre au utilizat subvenții specifice, atât pentru salarii, cât și pentru recrutare, în multe cazuri cu sprijin din partea fondurilor UE, în special prin intermediul Fondului social european (FSE) și al Inițiativei privind ocuparea forței de muncă în rândul tinerilor (YEI). Începând cu 2015, o modificare a legii croate privind contribuțiile permite angajatorilor care oferă tinerilor sub 30 de ani un contract de muncă cu durată nedeterminată să fie scutiți de la plata contribuțiilor la asigurările de sănătate și de plata contribuțiilor la stat pentru o perioadă de 5 ani. În 2015, Estonia a lansat programul „Primul meu loc de muncă”, care oferă o subvenție salarială de un an și o acoperire a cheltuielilor de formare pe o perioadă de doi ani. În Lituania, angajatorii care oferă un loc de muncă tinerilor înscriși la SPOFM pot beneficia de rambursarea a 50 % din salariul brut, pe o perioadă de până la 6 luni. Se acordă prioritate unor categorii precum șomerii tineri de lungă durată sau părinții tineri cu 2 copii și se aplică sancțiuni angajatorilor care concediază lucrători subvenționați, în termen de șase luni de la încheierea perioadei de subvenționare. În 2015, măsura a vizat 28 % din totalul participanților la PAPM cu vârsta cuprinsă între 16 și 29 de ani. În Cipru, șomerii cu vârsta de sub 25 de ani, absolvenți de învățământ secundar inferior, învățământ liceal și învățământ postliceal de până la 2 ani și cu experiență în muncă limitată, beneficiază de noi sisteme care le oferă plasamente profesionale, cu o indemnizație de formare de 125 EUR pe săptămână pe o perioadă de maximum 6 luni. Absolvenții învățământului terțiar, cu vârsta de sub 35 de ani, sunt și ei eligibili. În Franța, tinerii cu vârsta de sub 28 de ani care au beneficiat de o bursă pot solicita, în termen de 4 luni de la absolvirea învățământului terțiar sau a învățământului secundar profesional, o „subvenție pentru prima căutare a unui loc de muncă”, a cărei valoare este cuprinsă între 200 și 300 EUR pe lună. Este de așteptat ca un număr de 126 000 de tineri să beneficieze de această măsură. În plus, societăților cu mai puțin de 10 angajați care acceptă un ucenic cu vârsta între 16 și 18 ani li se acordă, în primul an, o primă în valoare de 4 400 EUR. Autoritățile române lucrează și ele, în prezent, la modificarea legislației în domeniul ocupării forței de muncă, pentru a oferi o combinație de măsuri de activare mai generoase, personalizate pentru grupurile cele mai îndepărtate de piața muncii (printre acestea se numără subvențiile de antreprenoriat și de ocupare a forței de muncă, stimulentele pentru ucenicii și stagii etc.). Au fost intensificate eforturile specifice de sprijinire a reformelor în materie de ucenicie și a mai bunei reglementări a stagiilor. Aceste reforme au contribuit la mai buna aliniere a competențelor tinerilor cu nevoile pieței muncii și la întărirea angajamentului comunității de afaceri. Jumătate dintre statele membre ale UE au întreprins – sau au raportat că intenționează să întreprindă – modificări legislative pentru alinierea propriilor cadre naționale cu cadrul de calitate pentru stagii al anului 2013. În statele membre care și-au adaptat deja legislația (Bulgaria, Franța, Germania, Grecia, Lituania, Portugalia, Spania, Suedia) majoritatea reformelor constau în limitarea duratei stagiilor la șase luni (în Bulgaria la 12 luni), în clarificarea condițiilor pentru stagii mai lungi și în atribuirea de mentori pentru a oferi îndrumare și a supraveghea progresele realizate pe parcursul stagiului.



Caseta 2. Utilizarea deplină a Fondului social european (FSE) Cu un buget de 86,4 miliarde EUR pentru perioada 2014-2020, Fondul social european (FSE) este unul dintre instrumentele-cheie ale UE pentru abordarea provocărilor identificate în recomandările specifice fiecărei țări, cu regulamente care prevăd posibilitatea reprogramării în vederea alinierii la noile provocări. Una dintre principalele priorități politice pentru FSE 2014-20 este ocuparea forței de muncă în rândul tinerilor, abordată atât prin intermediul fondului în sine, cât și al Inițiativei privind ocuparea forței de muncă în rândul tinerilor (YEI). În cadrul FSE, 6,3 miliarde EUR sunt destinate direct acțiunilor de ocupare a forței de muncă în rândul tinerilor, în timp ce tinerii sunt de asemenea un important grup-țintă al măsurilor din domeniul educației, al învățării pe tot parcursul vieții și al incluziunii sociale. În plus, bugetul YEI se ridică la o sumă totală de 6,4 miliarde EUR (compusă din 3,2 miliarde EUR reprezentând resurse ale YEI, cu o alocare corespunzătoare de 3,2 miliarde EUR de la FSE). Y