Propunerea se bazează, la fel ca și Directiva 85/374/CEE, pe articolul 114 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (fostul articol 95 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, fostul articolul 100 din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene). Propunerea are la bază acest articol întrucât are drept obiectiv să armonizeze normele naționale pentru a promova libera circulație a mărfurilor, creând astfel condiții de concurență echitabile pentru întreprinderi pe piața internă, precum și pentru a asigura protecția consumatorilor.

–gama de operatori economici care pot fi considerați răspunzători pentru produsele cu defecte ține seama de importanța tot mai mare a produselor fabricate în țări terțe care sunt introduse pe piața Uniunii, asigurându-se că există întotdeauna în Uniune un operator economic împotriva căruia poate fi formulată o cerere de despăgubire. Propunerea nu afectează exonerarea condiționată de răspundere în temeiul Actului legislativ privind serviciile digitale, deoarece stabilește condițiile răspunderii numai în cazurile în care o platformă online nu beneficiază de exonerare. În plus, prezenta propunere vizează doar cazul specific în care o persoană este prejudiciată de un produs cu defecte și solicită despăgubiri, un scenariu care nu intră sub incidența Actului legislativ privind serviciile digitale. Capitolul clarifică, de asemenea, situațiile în care operatorii economici care aduc modificări unui produs, cum ar fi în contextul modelelor de afaceri bazate pe economia circulară, pot fi considerați răspunzători pentru defectele existente;

(23)Pentru a reflecta prevalența tot mai mare a produselor interconectate, evaluarea siguranței unui produs ar trebui să țină seama și de efectele altor produse asupra produsului în cauză. Efectul pe care capacitatea produsului de a învăța ulterior implementării sale îl are asupra siguranței acestuia ar trebui, de asemenea, luat în considerare, pentru a reflecta așteptările legitime ca software-ul și algoritmii subiacenți ai unui produs să fie concepuți astfel încât să se prevină comportamentul periculos al produsului. Pentru a reflecta faptul că, în era digitală, multe produse rămân sub controlul producătorului ulterior introducerii lor pe piață, momentul în care un produs iese de sub controlul producătorului ar trebui, de asemenea, să fie luat în considerare la evaluarea siguranței sale. De asemenea, un produs poate fi considerat defect din cauza vulnerabilității sale în materie de securitate cibernetică.

(27)Pentru a se asigura că persoanele prejudiciate pot prezenta o cerere pentru acordarea de despăgubiri, care poate fi pusă în executare, în situațiile în care un producător este stabilit în afara Uniunii, ar trebui să fie posibilă tragerea la răspundere a importatorului produsului și a reprezentantului autorizat al producătorului. Experiența practică în materie de supraveghere a pieței a arătat că lanțurile de aprovizionare implică uneori operatori economici cu o formă nouă care nu se încadrează adecvat în lanțurile de aprovizionare tradiționale, în conformitate cu cadrul juridic existent. Este vorba, în special, de prestatorii de servicii de e-fulfillment, care îndeplinesc multe dintre aceleași funcții ca și importatorii, dar care ar putea să nu corespundă întotdeauna definiției tradiționale a importatorului din dreptul Uniunii. Având în vedere rolul prestatorilor de servicii de e-fulfillment ca operatori economici în cadrul privind siguranța produselor și supravegherea pieței, în special în Regulamentul (UE) 2019/1020 al Parlamentului European și al Consiliului, ar trebui să fie posibil ca aceștia să fie trași la răspundere, dar, dat fiind caracterul subsidiar al rolului respectiv, ei ar trebui să fie răspunzători numai în cazul în care nu există niciun importator sau reprezentant autorizat cu sediul în Uniune. Pentru a direcționa în mod eficace răspunderea către producători, importatori, reprezentanții autorizați și prestatorii de servicii de e-fulfillment, ar trebui să fie posibil ca distribuitorii să fie trași la răspundere numai în cazul în care aceștia nu identifică prompt un operator economic relevant cu sediul în Uniune.

(28)Vânzările online au crescut în mod semnificativ și constant, creând noi modele de afaceri și noi actori pe piață, cum ar fi platformele online. [Regulamentul [.../...] privind o piață unică pentru serviciile digitale (Actul legislativ privind serviciile digitale)] și [Regulamentul [.../...] privind siguranța generală a produselor] reglementează, printre altele, responsabilitatea și răspunderea platformelor online în ceea ce privește conținutul ilegal, inclusiv produsele ilegale. Atunci când platformele online îndeplinesc rolul de producător, importator sau distribuitor în cazul unui produs cu defect, ele ar trebui să fie răspunzătoare în aceleași condiții ca și operatorii economici respectivi. Atunci când rolul platformelor online în vânzarea de produse este doar de intermediere între comercianți și consumatori, acestea fac obiectul unei exonerări condiționate de răspundere în temeiul Actului legislativ privind serviciile digitale. Cu toate acestea, Actul legislativ privind serviciile digitale stabilește că platformele online care le permit consumatorilor să încheie contracte la distanță cu comercianții nu sunt exonerate de răspundere în temeiul legislației privind protecția consumatorilor în cazul în care prezintă produsul sau permit tranzacția specifică în cauză într-un mod care ar determina un consumator mediu să creadă că produsul este furnizat fie de platforma online în sine, fie de un comerciant care acționează sub autoritatea sau controlul său. În conformitate cu acest principiu, atunci când platformele online prezintă produsul sau permit tranzacția specifică în acest mod, ar trebui să fie posibil ca acestea să fie trase la răspundere, în aceleași condiții ca distribuitorii în temeiul prezentei directive. Aceasta înseamnă că platformele online ar fi răspunzătoare numai atunci când prezintă produsul sau permit tranzacția specifică în modul descris anterior și numai în cazul în care platforma online nu identifică prompt un operator economic relevant cu sediul în Uniune.

(29)În tranziția de la o economie liniară la o economie circulară, produsele sunt concepute astfel încât să fie mai durabile, reutilizabile și cu potențial de reparare și de modernizare. Uniunea promovează, de asemenea, modalități inovatoare și durabile de producție și consum, care prelungesc funcționalitatea produselor și a componentelor, cum ar fi refabricarea, recondiționarea și repararea. În plus, produsele pot fi modificate prin modificări ale software-ului, inclusiv în urma actualizărilor. Atunci când un produs este modificat substanțial în afara controlului producătorului inițial, acesta este considerat un produs nou și ar trebui să fie posibil ca persoana care a făcut modificarea substanțială să fie trasă la răspundere în calitate de producător al produsului modificat, deoarece, în temeiul legislației relevante a Uniunii, este responsabilă pentru conformitatea produsului cu cerințele de siguranță. Pentru a stabili dacă o modificare este substanțială se au în vedere criteriile prevăzute de legislația Uniunii și națională relevantă în materie de siguranță, printre aceste modificări numărându-se cele care schimbă funcțiile prevăzute inițial sau care afectează conformitatea produsului cu cerințele de siguranță aplicabile. În interesul unei repartizări echitabile a riscurilor în economia circulară, un operator economic care efectuează o modificare substanțială ar trebui să fie exonerat de răspundere dacă poate dovedi că prejudiciul este legat de o parte a produsului care nu este afectată de modificare. Operatorii economici care efectuează reparații sau alte operațiuni care nu implică modificări substanțiale nu ar trebui să fie considerați responsabili în temeiul prezentei directive.

(30)Având în vedere impunerea răspunderii operatorilor economici independent de culpă și în vederea unei repartizări echitabile a riscurilor, persoana prejudiciată care solicită despăgubirea pentru daunele cauzate de un produs cu defecte ar trebui să suporte sarcina probei prejudiciului, a caracterului defectuos al unui produs și a legăturii de cauzalitate dintre cele două. Cu toate acestea, persoanele prejudiciate sunt adesea dezavantajate în mod semnificativ în comparație cu producătorii în ceea ce privește atât accesul la informații referitoare la modul în care a fost fabricat un produs și la modul în care funcționează, cât și înțelegerea informațiilor respective. Această asimetrie a informațiilor poate submina repartizarea echitabilă a riscurilor, în special în cazurile care implică o complexitate tehnică sau științifică.

(31)Prin urmare, este necesar să se faciliteze accesul reclamanților la probele care urmează să fie utilizate în cadrul procedurilor judiciare, asigurându-se, în același timp, că acest acces este limitat la ceea ce este necesar și proporțional și că informațiile confidențiale și secretele comerciale sunt protejate. Astfel de probe ar trebui să includă, de asemenea, documente care trebuie create ex novo de către pârât prin compilarea sau clasificarea probelor disponibile.

(32)În ceea ce privește secretele comerciale în sensul Directivei (UE) 2016/943 a Parlamentului European și a Consiliului, instanțele naționale ar trebui să fie împuternicite să ia măsuri specifice pentru a asigura confidențialitatea secretelor comerciale în timpul procedurilor și după încheierea acestora, realizând totodată un echilibru corect și proporțional între interesul deținătorului secretului comercial de a păstra secretul și interesul persoanei prejudiciate. Printre astfel de măsuri ar trebui să se numere cel puțin restricționarea accesului la documente care conțin secrete comerciale sau presupuse secrete comerciale și a accesului la audieri la un număr limitat de persoane sau autorizarea accesului la documente sau la transcrieri ale audierilor care au fost ocultate. Atunci când decid cu privire la astfel de măsuri, instanțele naționale ar trebui să ia în considerare: (i) necesitatea de a asigura dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil; (ii) interesele legitime ale părților și, după caz, ale terților; și (iii) orice prejudiciu potențial pentru oricare dintre părți și, după caz, pentru terți, care rezultă din aprobarea sau respingerea unor astfel de măsuri.

(33)De asemenea, este necesar să se reducă sarcina probei care îi revine reclamantului, sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții. Prezumțiile juris tantum de fapt reprezintă un mecanism comun de atenuare a dificultăților în materie de probe cu care se confruntă reclamantul și permit instanței să întemeieze existența caracterului defectuos sau a legăturii de cauzalitate pe prezența unui alt fapt care a fost dovedit, menținând în același timp drepturile pârâtului. Pentru a oferi un stimulent în vederea respectării obligației de divulgare a informațiilor, instanțele naționale ar trebui să presupună că un produs are defecte în cazul în care pârâtul nu respectă o astfel de obligație. Au fost adoptate numeroase cerințe legislative și obligatorii în materie de siguranță pentru a proteja consumatorii și publicul împotriva riscului de prejudiciu. Pentru a consolida legătura strânsă dintre normele privind siguranța produselor și normele privind răspunderea, nerespectarea acestor cerințe ar trebui să conducă, de asemenea, la prezumția de caracter defectuos. Aceasta include cazurile în care un produs nu este echipat cu mijloacele de înregistrare a informațiilor referitoare la funcționarea produsului, astfel cum se prevede în dreptul Uniunii sau în dreptul intern. Același lucru ar trebui să se aplice și în cazul unei funcționări defectuoase evidente, cum ar fi un recipient de sticlă care explodează în cursul unei utilizări normale, întrucât este inutil de împovărător să se solicite unui reclamant să facă dovada caracterului defectuos atunci când circumstanțele sunt de așa natură încât existența sa este necontestată.

(34)Instanțele naționale ar trebui, de asemenea, să presupună caracterul defectuos al unui produs sau legătura de cauzalitate dintre prejudiciu și caracterul defectuos ori ambele, în cazul în care, în pofida divulgării informațiilor de către pârât, ar fi excesiv de dificil pentru reclamant, având în vedere complexitatea tehnică sau științifică a cazului, să demonstreze caracterul defectuos sau legătura de cauzalitate ori ambele. În astfel de situații, solicitarea de probe ar submina eficacitatea dreptului la despăgubiri. Prin urmare, având în vedere că producătorii au cunoștințe de specialitate și sunt mai bine informați decât persoana prejudiciată, sarcina de a răsturna prezumția ar trebui să le revină acestora. Complexitatea tehnică sau științifică ar trebui stabilită de instanțele naționale de la caz la caz, ținând seama de diverși factori. Acești factori ar trebui să includă natura complexă a produsului, cum ar fi un dispozitiv medical inovator; natura complexă a tehnologiei utilizate, cum ar fi învățarea automată; natura complexă a informațiilor și a datelor care urmează să fie analizate de reclamant; și natura complexă a legăturii de cauzalitate, cum ar fi o legătură între un produs farmaceutic sau alimentar și apariția unei afecțiuni de sănătate sau o legătură care, pentru a fi dovedită, ar impune reclamantului să explice funcționarea internă a unui sistem de IA. Instanțele naționale ar trebui, de asemenea, să evalueze de la caz la caz dificultățile excesive. Deși un reclamant ar trebui să prezinte argumente pentru a demonstra dificultățile excesive, dovada unor astfel de dificultăți nu ar trebui să fie necesară. De exemplu, în cazul unei cereri referitoare la un sistem de IA, pentru ca instanța să decidă că există dificultăți excesive, nu ar trebui să i se impună reclamantului să explice nici caracteristicile specifice ale sistemului de IA, nici modul în care aceste caracteristici îngreunează stabilirea legăturii de cauzalitate. Pârâtul ar trebui să aibă posibilitatea de a contesta existența unor dificultăți excesive.

(35)Pentru a menține o repartizare echitabilă a riscurilor și pentru a evita inversarea sarcinii probei, un reclamant, ca să beneficieze de prezumție, ar trebui totuși să fie obligat să demonstreze, pe baza unor elemente de probă suficient de relevante, că este probabil ca produsul să fi fost defect (în cazul în care dificultățile reclamantului se referă la dovedirea caracterului defectuos) sau că defectul acestuia este o cauză probabilă a prejudiciului (în cazul în care dificultățile reclamantului se referă la dovedirea legăturii de cauzalitate).

(36)În interesul unei repartizări echitabile a riscurilor, operatorii economici ar trebui să fie exonerați de răspundere în cazul în care pot dovedi existența unor circumstanțe exoneratoare specifice. Ei nu ar trebui să fie răspunzători dacă pot dovedi că produsul a părăsit procesul de fabricație împotriva voinței lor, din cauza unei alte persoane sau că motivul caracterului defectuos al produsului a fost chiar respectarea reglementărilor obligatorii.

(37)Momentul introducerii pe piață sau al punerii în funcțiune este, în mod normal, momentul în care un produs iese de sub controlul producătorului, în timp ce, de sub controlul distribuitorilor produsul iese în momentul punerii sale la dispoziție pe piață. Prin urmare, producătorii ar trebui să fie exonerați de răspundere în cazul în care dovedesc că este probabil ca defectul care a cauzat prejudiciul să nu fi existat atunci când au introdus pe piață sau au pus în funcțiune produsul sau că acesta a apărut ulterior. Totuși, întrucât tehnologiile digitale le permit să exercite controlul dincolo de momentul introducerii pe piață sau al punerii în funcțiune a produsului, producătorii ar trebui să rămână răspunzători pentru defecțiunile care apar după acel moment ca urmare a serviciilor de software sau conexe aflate sub controlul lor, fie sub formă de actualizări sau îmbunătățiri, fie sub formă de algoritmi de învățare automată. Astfel de servicii de software sau conexe ar trebui să fie considerate sub controlul producătorului în cazul în care sunt furnizate de producătorul respectiv sau în cazul în care producătorul le autorizează sau influențează în alt mod furnizarea lor de către un terț.

(38)Posibilitatea ca operatorii economici să evite răspunderea dovedind că un defect a apărut după introducerea pe piață sau punerea în funcțiune a produsului ar trebui, de asemenea, restricționată atunci când defectul unui produs constă în lipsa actualizărilor sau îmbunătățirilor de software necesare pentru a combate vulnerabilitățile în materie de securitate cibernetică și pentru a menține siguranța produsului. Astfel de vulnerabilități pot afecta produsul în așa fel încât să cauzeze prejudicii în sensul prezentei directive. Ca recunoaștere a responsabilităților producătorilor în temeiul dreptului Uniunii în ceea ce privește siguranța produselor pe parcursul întregului lor ciclu de viață, de exemplu în temeiul Regulamentului (UE) 2017/745 al Parlamentului European și al Consiliului, producătorii ar trebui, de asemenea, să fie răspunzători pentru prejudiciile provocate din cauză că nu au furnizat actualizările sau îmbunătățirile de securitate a software-ului care sunt necesare pentru a combate vulnerabilitățile produsului ca răspuns la riscurile în continuă evoluție pentru securitatea cibernetică. Această răspundere nu ar trebui să se aplice în cazul în care furnizarea sau instalarea unui astfel de software nu poate fi controlată de producător, de exemplu în cazul în care proprietarul produsului nu instalează o actualizare sau o variantă îmbunătățită furnizată în scopul asigurării sau menținerii nivelului de siguranță a produsului.

(39)În interesul unei repartizări echitabile a riscurilor, producătorii ar trebui, de asemenea, să fie exonerați de răspundere în cazul în care dovedesc că, atunci când produsul se afla sub controlul lor, stadiul cunoștințelor științifice și tehnice, determinate pe baza celui mai avansat nivel de cunoștințe obiective accesibile și nu pe baza cunoștințelor producătorului în cauză, nu a permis depistarea existenței defectului.

(40)Pot apărea situații în care două sau mai multe părți sunt răspunzătoare pentru același prejudiciu, în special atunci când o componentă defectă este integrată într-un produs care cauzează un prejudiciu. Într-un astfel de caz, persoana prejudiciată ar trebui să poată solicita despăgubiri atât de la producătorul care a integrat componenta defectă în produsul său, cât și de la producătorul componentei defecte. Pentru a asigura protecția consumatorilor, toate părțile ar trebui să fie răspunzătoare în mod solidar în astfel de situații.

(41)Pot apărea situații în care acțiunile și omisiunile altor persoane decât un operator economic potențial răspunzător să contribuie, pe lângă caracterul defectuos al produsului, la cauza prejudiciului suferit, cum ar fi un terț care exploatează o vulnerabilitate în materie de securitate cibernetică a unui produs. În interesul protecției consumatorilor, dacă un produs are defecte, de exemplu din cauza unei vulnerabilități care face ca produsul să fie mai puțin sigur decât se poate aștepta publicul larg, răspunderea operatorului economic nu ar trebui redusă ca urmare a unor astfel de acțiuni sau omisiuni. Cu toate acestea, ar trebui să fie posibil să se reducă sau să se excludă răspunderea operatorului economic în cazul în care persoanele prejudiciate au contribuit ele însele din neglijență la cauza prejudiciului.

(42)Obiectivul protecției consumatorilor ar fi compromis dacă ar fi posibil să se limiteze sau să se excludă răspunderea unui operator economic prin dispoziții contractuale. Prin urmare, nu ar trebui permise derogări contractuale. Din același motiv, nu ar trebui să fie posibil ca dispozițiile de drept intern să limiteze sau să excludă răspunderea, de exemplu prin stabilirea unor plafoane financiare privind răspunderea unui operator economic.

(43)Având în vedere că, în timp, produsele se uzează și că se dezvoltă standarde de siguranță mai ridicate pe măsură ce știința și tehnologia evoluează, nu ar fi rezonabil ca producătorii să fie răspunzători pentru o perioadă nelimitată de defectele produselor lor. Prin urmare, răspunderea ar trebui să facă obiectul unei perioade rezonabile de timp, și anume 10 ani de la introducerea pe piață a produsului, fără a aduce atingere cererilor pendinte în cadrul procedurilor judiciare. Pentru a evita refuzarea nejustificată a posibilității de despăgubire, termenul de prescripție ar trebui să fie de 15 ani în cazurile în care simptomele vătămării corporale apar, conform dovezilor medicale, într-un ritm lent.

(44)Întrucât produsele modificate substanțial sunt produse în esență noi, termenul de prescripție ar trebui să reînceapă să curgă după ce un produs a fost modificat substanțial, de exemplu, prin refabricare, în urma căreia produsul se modifică în așa fel încât conformitatea sa cu cerințele de siguranță aplicabile poate fi afectată.

(45)Pentru a facilita interpretarea armonizată a prezentei directive de către instanțele naționale, statele membre ar trebui să aibă obligația de a publica hotărârile judecătorești relevante privind răspunderea pentru produsele cu defecte.

(46)Comisia ar trebui să realizeze o evaluare a prezentei directive. În temeiul punctului 22 din Acordul interinstituțional dintre Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană privind o mai bună legiferare, evaluarea ar trebui să se bazeze pe cele cinci criterii – eficiență, eficacitate, relevanță, coerență și valoare adăugată europeană – și ar trebui să constituie punctul de pornire al evaluării impactului eventualelor măsuri viitoare. Din motive de securitate juridică, prezenta directivă nu ar trebui să se aplice produselor introduse pe piața Uniunii sau puse în funcțiune în Uniune înainte de data transpunerii sale. Este necesar să se prevadă dispoziții tranzitorii pentru a asigura răspunderea continuă în temeiul Directivei 85/374/CEE pentru prejudiciile cauzate de produsele cu defecte care au fost introduse pe piață sau puse în funcțiune anterior datei respective.