RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 227/20

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Rolul Turciei în criza refugiaților”

(aviz din proprie inițiativă)

(2018/C 227/03)

Raportor: Dimitris DIMITRIADIS

Decizia Adunării Plenare 22.9.2016 Temei juridic Articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură Aviz din proprie inițiativă Secțiunea competentă Secțiunea pentru relații externe Data adoptării în secțiune 7.11.2017 Data adoptării în sesiunea plenară 14.2.2018 Sesiunea plenară nr. 532 Rezultatul votului (voturi pentru/voturi împotrivă/abțineri) 227/6/12

1. Concluzii și recomandări

1.1. CESE recunoaște că Turcia joacă un rol crucial și decisiv în gestionarea așa-numitei „crize a refugiaților” din regiunea Orientului Mijlociu și a Mării Mediterane și că s-a străduit să abordeze problema prin mijloace proprii, deși cu asistență suplimentară din partea UE și a comunității internaționale.

1.2. În opinia CESE, în ciuda situației explozive a așa numitei „crize a refugiaților”, până în prezent UE nu a reușit să pună în aplicare o politică europeană comună credibilă și eficientă în domeniul imigrației sau un sistem european comun de azil, din cauza refuzului nejustificat al unor state membre de a-și respecta obligațiile juridice prevăzute atât în convențiile internaționale sau în tratatele UE, cât și în deciziile adoptate în unanimitate în cadrul unor reuniuni la nivel înalt sau al unor reuniuni ale Consiliilor de Miniștri. Prin urmare, îndeamnă Consiliul și Comisia să acționeze cu mai multă hotărâre cu privire la acest aspect și să oblige acele state membre care nu își respectă angajamentele europene să ia fără întârziere măsurile necesare.

1.3. CESE condamnă cu fermitate atitudinea xenofobă a unor state membre în ceea ce privește criza refugiaților și consideră că această atitudine este contrară valorilor fundamentale ale UE.

1.4. CESE își reafirmă disponibilitatea de a contribui în orice mod posibil la soluționarea crizei refugiaților, colaborând cu instituțiile europene și cu organizațiile societății civile locale (angajatori, lucrători și ONG-uri), astfel cum o demonstrează eforturile semnificative pe care le-a depus deja, atât sub forma a numeroase avize, cât și a misiunilor în țările afectate de această catastrofă umanitară.

1.5. De la semnarea Declarației UE-Turcia, s-a înregistrat o reducere semnificativă și constantă a numărului de persoane care trec ilegal frontierele europene sau își pierd viața în Marea Egee. Totodată, însă, are loc o creștere rapidă a fluxului către alte state din Sud, ceea ce constituie un motiv de deosebită îngrijorare pentru CESE. În fața acestui fenomen, rezultatele statelor membre ale UE în ceea ce privește atât relocarea, cât și transferul sunt, în continuare, sub așteptări. Deși au fost stabilite bazele necesare punerii în aplicare a acestor programe, ritmul actual este în continuare mai lent decât ar trebui pentru îndeplinirea obiectivelor stabilite în ceea ce privește relocarea și transferul tuturor persoanelor eligibile.

1.6. CESE consideră necesar ca Turcia să conceapă un sistem uniform de acordare a protecției internaționale solicitanților de azil, în conformitate cu standardele internaționale și europene ( 1 ) , care să nu facă discriminări între solicitanții de protecție internațională pe criterii de naționalitate, acordându-le tuturor o protecție omogenă. Printre altele, propune eliminarea limitării geografice pentru solicitanții de azil din afara Europei și a distincției dintre solicitanții de azil sirieni și cei de altă cetățenie decât cea siriană ( 2 ) . Trebuie garantată, de asemenea, respectarea principiului nereturnării.

1.7. CESE consideră că este necesară îmbunătățirea condițiilor de cazare din Turcia, precum și a politicilor privind integrarea socială și economică a refugiaților recunoscuți ca atare, în special în ceea ce privește accesul la locuri de muncă, asistență medicală, educație și locuințe. O atenție specială ar trebui acordată protecției minorilor neînsoțiți și a copiilor, în special în ceea ce privește accesul la educație și protecția împotriva muncii forțate și a căsătoriilor forțate ( 3 )

1.8. CESE solicită instituirea unui mecanism de monitorizare și supraveghere riguros și independent în legătură cu Declarația UE-Turcia privind refugiații, care să monitorizeze – în cooperare cu autoritățile din Turcia, cu ONG-urile internaționale și cu organizațiile umanitare specializate – și să verifice punerea în aplicare și respectarea de către ambele părți a condițiilor convenite, în conformitate cu dreptul internațional și european ( 4 )

1.9. CESE consideră că este esențial să se consolideze rolul Agenției Europene pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă în vederea destructurării rețelelor de trafic de persoane și a combaterii introducerii ilegale de persoane, în conformitate cu dreptul internațional ( 5 )

1.10. CESE solicită respectarea deplină a angajamentelor de către statele membre ale UE care, până în prezent, nu au participat la procedurile de transfer și relocare și accelerarea aplicării programelor elaborate în acest sens. Hotărârile Curții de Justiție a Uniunii Europene și eforturile întreprinse de Comisie pentru a îmbunătăți coordonarea dintre instituțiile europene și statele membre reprezintă un pas înainte în această direcție. Prin hotărârile sale, Curtea de Justiție a Uniunii Europene condamnă comportamentul acelor state membre care nu acceptă refugiați pe teritoriul lor; Curtea subliniază faptul că acest comportament contravine obligației de solidaritate și de repartizare echitabilă a sarcinilor care revine statelor membre ale Uniunii în cadrul politicii în domeniul azilului.

1.11. CESE este profund îngrijorat de situația generală a drepturilor omului în Turcia, în special după lovitura de stat eșuată. Considerăm că este posibil să se producă atacuri din partea actualului guvern al Turciei la adresa principiilor și valorilor UE prevăzute la articolul 2 din Tratatul privind Uniunea Europeană ( 6 ) . Comitetul este îngrijorat în special de faptul că organizațiile societății civile nu pot funcționa nestingherit în Turcia, în special în urma declarării stării de urgență, și consideră că acestea joacă un rol-cheie în ce privește situația umanitară a refugiaților – atât în planificarea, cât și în punerea în aplicare a programelor de integrare a refugiaților în comunitățile locale.

1.12. CESE este de părere că partenerii sociali pot și trebuie să joace un rol important în Turcia în ce privește abordarea crizei refugiaților.

1.13. CESE își exprimă îngrijorarea cu privire la tensiunile care au marcat recent relațiile UE-Turcia și la impactul posibil al acutizării acestor tensiuni, atât în ceea ce privește punerea în aplicare a acordului dintre UE și Turcia, cât și relațiile dintre cele două părți în general. CESE este în continuare de părere că relațiile UE-Turcia ar trebui menținute pe traiectoria obiectivului de aderare a Turciei, cu respectarea deplină a acquis-ului european.

2. Observații introductive: de la Agenda europeană privind migrația la acordul din 18 martie 2016

2.1. În urma izbucnirii războiului din Siria, care a declanșat o criză umanitară masivă, și după situația explozivă care a apărut în Irak ca urmare a instabilității politice continue, mii de refugiați au început să treacă granița cu Turcia, în condiții inumane, cu scopul final de a ajunge în țările UE, în special în cele din Europa Centrală. Turcia s-a găsit în situația de a „găzdui” aproximativ trei milioane de persoane care, cu riscul propriei vieți, au traversat zone de război și – din nou cu riscul propriei vieți – au încercat și continuă să încerce să treacă ilegal frontiera Europei în Grecia.

2.2. Ca primă țară de primire, Turcia a jucat și continuă să joace un rol deosebit de important în așa-numita „criză a refugiaților”, care a devenit una dintre principalele probleme „nerezolvate” ale UE.

2.3. Agenda europeană privind migrația, publicată în mai 2015 în urma unor negocieri dificile și prelungite între statele membre, a reprezentat prima încercare a UE de a aborda situația dificilă a miilor de refugiați care își riscă viața în tranzitarea zonelor de război și care încearcă să traverseze Marea Mediterană. Pentru prima dată, au fost introduse concepte precum relocarea internă și transferul. Agenda prevede atât măsuri imediate, cât și pe termen lung pentru a face față fluxurilor semnificative de migrație cu care se confruntă UE – în special țările mediteraneene – și problemelor inerente situațiilor de criză de acest tip. Acestea includ triplarea resurselor financiare pentru Frontex, transferul refugiaților și al migranților în țările UE conform unor criterii și cote specifice, activarea – pentru prima dată – a mecanismului de urgență prevăzut la articolul 78 alineatul (3) din TFUE pentru a sprijini statele membre care se confruntă cu un aflux brusc de refugiați, precum și lansarea unei operațiuni în Marea Mediterană în cadrul politicii de securitate și de apărare comune pentru a destructura rețelele de trafic de persoane și pentru a combate introducerea ilegală de persoane, în conformitate cu dreptul internațional.

2.4. Tabloul include, de asemenea, Declarația UE-Turcia din 18 martie 2016, menită să limiteze criza refugiaților și care, din motive de procedură, a fost etichetată drept o înțelegere informală privind migrația neregulamentară din Turcia către UE, pentru a înlocui migrația neregulamentară cu canale legale pentru relocarea refugiaților pe teritoriul Uniunii Europene ( 7 ) . Dispozițiile sale includ următoarele: (i) Toți „migranții aflați în situație neregulamentară” care sosesc în Grecia din Turcia, începând cu data de 20 martie 2016, vor fi returnați în Turcia pe baza unei înțelegeri bilaterale între cele două țări. (ii) Toți cei care nu fac cerere de azil sau ale căror cereri s-a stabilit că sunt nefondate sau inadmisibile vor fi returnați în Turcia. (iii) Grecia și Turcia, asistate de instituțiile și agențiile UE, vor încheia orice înțelegere bilaterală necesară, inclusiv una privind prezența permanentă a funcționarilor turci pe insulele grecești și a funcționarilor greci în Turcia începând cu 20 martie 2016, pentru a pune în aplicare aceste înțelegeri. (iv) Pentru fiecare sirian returnat în Turcia din insulele grecești, un alt sirian va fi relocat în UE. (v) Va fi instituit un mecanism, în cooperare cu Comisia, agențiile UE, Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați (UNHCR) și alte state membre, pentru a asigura punerea în practică a principiului „unu pentru unu” cu începere de la data demarării returnărilor. (vi) Se va acorda prioritate pentru relocare în UE mai degrabă sirienilor din Turcia decât celor din Grecia și, dintre aceștia, migranților care nu au intrat sau nu au încercat să intre neregulamentar în UE în trecut.

2.5. În fișa informativă suplimentară privind Declarația UE-Turcia, publicată la 18 martie 2016 ( 8 ) , Comisia subliniază posibilitatea de a clasifica Turcia ca „țară terță sigură” ( 9 ) . Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind stadiul actual de punere în aplicare a acțiunilor prioritare în cadrul Agendei europene privind migrația duce la aceeași concluzie, afirmând că, în opinia sa, noțiunea de țară terță sigură – astfel cum este definită în Directiva privind procedurile de azil – nu prevede că nu trebuie să existe rezerve sau limitări geografice în momentul punerii în aplicare a Convenției de la Geneva, ci că, în principiu, se poate obține protecție în condițiile Convenției ( 10 )

2.6. În ceea ce-l privește, CESE consideră că conceptul de țară de origine sigură nu trebuie nicidecum aplicat în situații de nerespectare a libertății presei sau de încălcare a pluralismului politic, și nici în cazul țărilor în care se înregistrează persecuții bazate pe gen sau pe orientarea sexuală ori determinate de apartenența la o minoritate națională, etnică, culturală sau religioasă. În orice caz, trebuie analizate (printre altele) următoarele aspecte privind includerea unei țări pe lista țărilor de origine sigure: informații actualizate din surse precum Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați (UNHCR), Biroul European de Sprijin pentru Azil (EASO), Consiliul Europei (CoE) și alte organizații pentru apărarea drepturilor omului ( 11 )

2.7. De la semnarea Declarației UE-Turcia, s-a înregistrat o reducere semnificativă și constantă a numărului de persoane care trec ilegal frontierele europene sau își pierd viața în Marea Egee ( 12 ) . Totodată, însă, are loc o creștere rapidă a fluxului către alte state din Sud, ceea ce constituie un motiv de deosebită îngrijorare pentru CESE. În fața acestui fenomen, rezultatele statelor membre ale UE în ceea ce privește atât relocarea, cât și transferul sunt, în continuare, sub așteptări. Deși au fost stabilite bazele necesare punerii în aplicare a acestor programe, ritmul actual este în continuare mai lent decât ar fi necesar pentru îndeplinirea obiectivelor stabilite în vederea relocării și transferului tuturor persoanelor eligibile ( 13 )

3. Mecanismul de țară sigură: țara terță sigură și prima țară de azil

3.1. Conceptele de „țară de origine sigură”, „țară terță sigură” și „prima țară de azil” sunt stabilite în Directiva 2013/32/UE privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale, care stabilește standarde și garanții procedurale comune pentru cei care solicită protecție internațională în statele membre ale UE. Mai precis, directiva prevede patru categorii de țară sigură. Acestea sunt: prima țară de azil (articolul 35), țara terță sigură (articolul 38), țările de origine sigure (articolul 37) și țara terță europeană sigură (articolul 39) ( 14 )

3.2. O lectură coroborată a articolului 39 din Directiva 2013/32/UE privind țările terțe europene sigure și a articolului 35 privind prima țară de azil relevă existența unui statut mai ridicat și a altuia mai scăzut de protecție internațională, regimul de țară terță sigură în conformitate cu articolul 38 fiind situat între ele. Articolul 39 prevede cel mai înalt nivel de protecție, referindu-se la țările care au ratificat Convenția de la Geneva fără limitări geografice, oferă protecția maximă prevăzută de convenție, pun în aplicare articolul 36 din convenție în totalitate și se supun mecanismelor de control ale convenției. Articolul 35 din directivă, într-un contrast evident, se limitează la asigurarea protecției refugiaților sau la alte elemente de protecție suficientă, cu accent pe aplicarea principiului nereturnării.

3.3. În conformitate cu articolul 38 din Directiva 2013/32/UE, o țară este considerată a fi o țară terță sigură pentru un anumit solicitant dacă respectă următoarele criterii: (a) viața și libertatea sa nu sunt amenințate din motive de rasă, religie, cetățenie, apartenență la un grup social sau opinii politice; (b) țara în cauză respectă principiul nereturnării în conformitate cu Convenția de la Geneva; (c) nu există niciun risc de vătămare gravă la adresa solicitantului; (d) țara interzice expulzarea solicitantului într-o țară unde este respectat dreptul de a nu fi torturat și supus unor tratamente sau pedepse crude, inumane sau degradante, astfel cum prevede dreptul internațional; (e) există posibilitatea de a solicita recunoașterea statutului de refugiat și, în cazul în care acest statut este recunoscut, de a beneficia de protecție conform Convenției de la Geneva; și (f) solicitantul are o legătură cu țara terță în cauză, pe baza căreia ar fi rezonabil ca persoana respectivă să meargă în această țară. În consecință, în cazul în care autoritățile competente consideră că o țară, cum ar fi Turcia, constituie o primă țară de azil sau o țară terță sigură pentru solicitant, ele emit o decizie de respingere a cererii de protecție internațională ca inadmisibilă, fără a examina fondul ( 15 )

3.4. Principiul nereturnării este piatra de temelie a sistemului de protecție internațională a refugiaților și este consacrat la articolul 33 alineatul (1) din Convenția de la Geneva din 1951 ( 16 ) . UNHCR a remarcat că acest articol introduce un principiu central în convenție, un principiu care a pătruns acum în dreptul internațional cutumiar și, astfel, este obligatoriu pentru toate statele comunității internaționale, indiferent dacă acestea au ratificat sau nu Convenția de la Geneva ( 17 )

3.5. Astfel, orice persoană care este un refugiat în temeiul Convenției din 1951, sau care îndeplinește criteriile definiției de refugiat prevăzute la articolul 1 secțiunea A alineatul (2) din Convenția din 1951, chiar dacă este posibil ca statutul său de refugiat să nu fi fost recunoscut în mod oficial, beneficiază de protecția acordată în conformitate cu articolul 33 alineatul (1) ( 18 ) . Acest lucru este de o importanță deosebită pentru solicitanții de azil, deoarece este posibil ca aceștia să fie refugiați și, prin urmare, nu ar trebui să fie eliminați sau expulzați din țara de azil până la adoptarea unei decizii finale cu privire la statutul lor ( 19 )

4. Turcia ca „țară terță sigură”

4.1. Din 2011 și până în prezent, Turcia a găzduit cel mai mare număr de refugiați din Siria (peste trei milioane – 3 222 000). În același timp, Libanul, o țară cu o populație de aproximativ 4,8 milioane de locuitori, găzduiește peste un milion de refugiați înregistrați. Iordania ocupă locul al treilea ca număr de refugiați din Siria (654 582), în timp ce, în conformitate cu cele mai recente cifre oficiale, Irakul și Egiptul găzduiesc 244 235 și, respectiv, 124 534 de refugiați înregistrați ( 20 )

4.2. Turcia a ratificat Convenția de la Geneva privind refugiații și Protocolul său din 1967, dar păstrează o rezervă geografică în ceea ce privește solicitanții de azil din afara Europei. În practică, ea recunoaște numai refugiați din Europa, cu alte cuvinte din țări care sunt membre ale Consiliului Europei ( 21 ) . În aprilie 2014, Turcia a adoptat o nouă lege privind străinii și protecția internațională. Legea prevede patru tipuri de statut protejat în țară: (a) „statut de refugiat” pentru refugiații recunoscuți în temeiul Convenției de la Geneva, care sunt cetățeni ai unuia dintre cele 47 de state membre ale Consiliului Europei; (b) „statut condiționat de refugiat” pentru refugiați din afara Europei recunoscuți; (c) „protecție subsidiară”, care poate fi acordată cetățenilor europeni și neeuropeni care nu îndeplinesc criteriile Convenției de la Geneva pentru a fi recunoscuți ca refugiați, dar care, în cazul în care ar fi returnați în țara lor de origine, ar fi în pericol de pedeapsă cu moartea, tortură sau alte tratamente inumane sau degradante, sau ar putea suferi un prejudiciu ca urmare a unui conflict armat în țara lor; și (d) „protecție temporară” acordată în cazul unor afluxuri de masă ( 22 )

4.3. Sirienii care au sosit în masă au primit inițial statutul de „vizitator” (misâfir) și apoi o protecție temporară, deși fără dreptul de a depune cerere de acordare a statutului de refugiat. Scopul acestei prevederi este ca ei să rămână în Turcia doar atâta timp cât continuă războiul din Siria și să se întoarcă ulterior în Siria atunci când condițiile se vor îmbunătăți.

4.3.1. Cetățenii altor țări (altele decât Siria) pot solicita azil în mod individual, cererile fiind apoi prelucrate în conformitate cu o procedură paralelă, în temeiul noii Legi privind străinii și protecția internațională care a intrat în vigoare în aprilie 2014. În cadrul acestei proceduri, solicitanții sunt trimiși atât la Direcția generală pentru gestionarea migrației, care efectuează procedura de determinare a statutului, cât și la UNHCR, care efectuează în paralel o altă procedură de determinare a statutului și face recomandări cu privire la transfer. Deciziile sale, deși nu au forță juridică, sunt totuși luate în considerare în evaluarea realizată de Direcția Generală de gestionare a migrației. Astfel, este clar că legislația turcă în acest domeniu prevede standarde de protecție și norme procedurale diferite pentru sirieni și pentru cetățenii altor țări terțe, apărând astfel discrepanțe în ceea ce privește atât accesul la protecție, cât și condițiile de protecție.

4.4. De asemenea, există obstacole serioase, deficiențe și probleme în ceea ce privește accesul la un loc de muncă și la servicii de bază, cum ar fi sănătatea și bunăstarea, educația și, la nivel mai general, integrarea în societate ( 23 ) . Deși Turcia a recunoscut dreptul sirienilor la muncă începând cu ianuarie 2016, în practică, foarte puțini dintre ei au primit permise de muncă, cei mai mulți, prin urmare, angajându-se în forme de muncă nedeclarată ( 24 ) . Trebuie să se adauge la cele de mai sus că beneficiarii de protecție internațională sunt excluși în mod explicit și categoric de la posibilitatea de integrare pe termen lung în Turcia (articolul 25 din Legea privind străinii și protecția internațională), iar libera circulație a refugiaților este limitată, în conformitate cu articolul 26 din aceeași lege. În mod evident, prin urmare, protecția acordată persoanelor care solicită protecție internațională în Turcia se situează sub nivelul garanțiilor juridice și drepturileor de care se bucură cei recunoscuți ca refugiați în temeiul Convenției de la Geneva, cum ar fi dreptul de a circula pe teritoriul statului contractant (articolul 26 din Convenția din 1951), dreptul la naturalizare (articolul 34 din Convenția din 1951) și dreptul la muncă (articolele 17, 18 și 19 din Convenția din 1951).

4.5. Mai mult decât atât, apar întrebări cu privire la clasificarea Turciei ca „țară terță sigură” în ceea ce privește respectarea principiului nereturnării consacrat la articolul 33 alineatul (1) din Convenția de la Geneva, la articolul 3 din Convenția europeană a drepturilor omului (CEDO) și la articolul 3 alineatul (2) din Convenția împotriva torturii și altor pedepse ori tratamente cu cruzime, inumane sau degradante ( 25 ) . În afară de faptul că Turcia are un istoric de returnare a solicitanților de azil din afara Europei, rapoartele recente ale organizațiilor internaționale din domeniul drepturilor omului se referă la cazuri de refuz la intrare și de returnări colective pe teritoriul sirian ( 26 ) . Fapt semnificativ, la numai o zi după semnarea acordului, Amnesty International a raportat încă o repatriere în masă a refugiaților afgani la Kabul ( 27 ) . În mod similar, o rezoluție adoptată de Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei la 20 aprilie 2016 a declarat, printre altele, că returnările cetățenilor sirieni și a cetățenilor altor țări în Turcia sunt contrare dreptului european și dreptului internațional ( 28 ) . Prin urmare, este evident că nu există garanții suficiente pentru a asigura respectarea principiului nereturnării în practică ( 29 )

Bruxelles, 14 februarie 2018. Președintele Comitetului Economic și Social European Georges DASSIS

(1) Comisia Europeană, Raportul pe 2016 privind Turcia, Bruxelles, 9.11.2016, SWD (2016) 366 final, pp. 77-78, disponibil la adresa: http://ec.europa.eu/enlargement/pdf/key_documents/2016/20161109_report_turkey.pdf

(2) Misiuni de informare ale CESE privind situația refugiaților așa cum este văzută de organizațiile societății civile. Raport de misiune privind Turcia, 9-11 martie 2016, p. 2, disponibil la adresa http://www.eesc.europa.eu/resources/docs/eesc-fact-finding-missions-refugees_turkey_en.pdf

(3) A se vedea nota de subsol 2.

(4) Amnesty International, Europe’s gatekeeper: unlawful detention and deportation of refugees from Turkey [Paznicul Europei: detenția ilegală și deportarea refugiaților din Turcia], p. 14, disponibil la adresa: https://www.amnesty.org/en/documents/document/?indexNumber=eur44%2f3022%2f2015&language=en

(5) A se vedea nota de subsol 2.

(6) Articolul 2 din TUE prevede că „Uniunea se întemeiază pe valorile respectării demnității umane, libertății, democrației, egalității, statului de drept, precum și pe respectarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților”. Aceste valori sunt comune statelor membre într-o societate caracterizată prin pluralism, nediscriminare, toleranță, justiție, solidaritate și egalitate între femei și bărbați”.

(7) Consiliul European, Afaceri Externe și Relații Internaționale, 18.3.2016, http://www.consilium.europa.eu/ro/press/press-releases/2016/03/18-eu-turkey-statement/

(8) Comisia Europeană, Fișă informativă privind Declarația UE-Turcia, 19.3.2016, disponibilă la http://europa.eu/rapid/press-release_MEMO-16-963_en.htm

(9) „Pe ce temei juridic vor fi returnați solicitanții de azil din insulele grecești din Turcia? Cererile persoanelor care solicită azil în Grecia vor fi tratate individual, în conformitate cu cerințele UE, cu dreptul internațional și cu principiul nereturnării. Vor exista interviuri individuale, evaluări individuale și dreptul la căi de atac. Nu vor exista măsuri globale de returnare și returnări automate ale solicitanților de azil. Normele UE în materie de azil permit statelor membre, în anumite circumstanțe clar definite, să declare o cerere «inadmisibilă», adică să respingă cererea fără a examina fondul. Există două posibilități legale care ar putea fi avute în vedere pentru declararea ca fiind inadmisibile a cererilor de azil pentru Turcia: 1. prima țară de azil (articolul 35 din Directiva privind procedurile de azil): în cazul în care persoana a fost deja recunoscută ca refugiat în țara respectivă sau beneficiază, cu alt titlu, de o protecție suficientă acolo; 2. țară terță sigură (articolul 38 din Directiva privind procedurile de azil): în cazul în care persoana nu a primit deja protecție în țara terță, dar țara terță poate garanta persoanei readmise accesul efectiv la protecție.”

(10) „În acest context, Comisia subliniază faptul că noțiunea de țară terță sigură, astfel cum este definită în Directiva privind procedurile de azil, necesită existența posibilității de a beneficia de protecție în conformitate cu Convenția de la Geneva, dar nu implică faptul că țara terță sigură a ratificat această convenție fără nicio rezervă geografică. În plus, în ceea ce privește determinarea unei legături cu țara terță în cauză și a faptului că este rezonabil sau nu ca solicitantul să meargă în țara respectivă, se poate ține seama, de asemenea, de faptul că solicitantul a tranzitat prin țara terță sigură în cauză sau că această țară terță este apropiată din punct de vedere geografic de țara de origine a solicitantului.” Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind stadiul de realizare a acțiunilor prioritare din cadrul Agendei europene privind migrația, 10.2.2016, COM (2016) 85 final.

(11) Avizul Comitetului Economic și Social European de constituire a unei liste comune la nivelul UE a țărilor de origine sigure (JO C 71, 24.2.2016, p. 82), punctele 2.4 și 2.11.

(12) Numărul trecerilor zilnice din Turcia în insulele grecești rămâne scăzut de la ultimul raport al Comisiei, ridicându-se, în medie, la 75 de persoane pe zi. Comisia Europeană Bruxelles, 6.9.2017, COM(2017) 470 final, Raportul Comisiei către Parlamentul European, Consiliul European și Consiliu – Al șaptelea raport privind progresele înregistrate în punerea în aplicare a Declarației UE-Turcia. Disponibil la: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_seventh_report_on_the_progress_in_the_implementation_of_the_eu-turkey_statement_en.pdf

(13) Potrivit celor mai recente date, numărul total de transferuri se ridică la 27 695 (19 244 din Grecia și 8 451 din Italia), iar un număr de 8 834 de sirieni au fost relocați din Turcia în UE, în conformitate cu Declarația UE-Turcia. În ceea ce privește sprijinul financiar acordat prin Instrumentul pentru refugiații din Turcia, din fondurile de 3 miliarde EUR asigurate pentru perioada 2016-2017, au fost deja semnate contracte în valoare de peste 1,66 miliarde EUR, iar plățile efectuate se ridică la 838 de milioane EUR. Numărul de refugiați vulnerabili care au primit sprijin prin intermediul „plasei de siguranță socială de urgență” a crescut de la 600 000 la 860 000, fiind preconizat să se ridice la 1,3 milioane până la sfârșitul anului 2017. Comisia Europeană Bruxelles, 6.9.2017, COM(2017) 465 final, Raportul Comisiei către Parlamentul European, Consiliul European și Consiliu – Al șaptelea raport privind transferul și relocarea. Disponibil la: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_fifteenth_report_on_relocation_and_resettlement_en.pdf

(14) Se susține că mecanismul țării sigure este contrar articolului 31 alineatul (1) din Convenția de la Geneva, din moment ce dreptul internațional nu prevede că cererea trebuie să fie depusă în prima țară în care ar putea fi acordată protecție internațională. În acest sens, a se vedea M. Symes și P. Jorro, Asylum Law and Practice (Legislația și practica în domeniul azilului), LexisNexis UK, 2003, p. 448; G. Goodwin-Gill și J. McAdam, The Refugee in International Law (Statutul de refugiat în dreptul internațional), Oxford University Press, 2007, p. 392. Pentru punctul de vedere opus, a se vedea K. Hailbronner, „The Concept of «Safe Country» and Expeditious Asylum Procedures: A Western European Perspective” (Conceptul de „țară sigură” și procedurile de azil rapide: o perspectivă din Europa occidentală), International Journal of Refugee Law, 1993, 5 (1): pp. 31-65.

(15) Potrivit Uniunii elene pentru drepturile omului, din primele zile de aplicare a acordului UE-Turcia privind refugiații, „expertul EASO a considerat că Turcia este o țară terță sigură în ceea ce privește primele cereri de azil care au fost examinate […]. Acest aviz, un text standard reprodus ca temei pentru toate cererile respinse, în esență, neagă solicitanților evaluarea individuală necesară și, mai rău, plasează sarcina de a dovedi că Turcia nu este o țară terță sigură asupra solicitantului de azil, ceea ce contravine total spiritului directivei. În aceste cazuri inițiale, respingerile sumare sunt nejustificate”. Uniunea elenă pentru drepturile omului, Observații – comentarii critice cu privire la dispozițiile și punerea în aplicare a Legii 4375/2016, 21 aprilie 2016, disponibil la: http://www.hlhr.gr/?MDL=pages&SiteID=1215. La 10 mai 2016, cu toate acestea, a fost luată prima decizie a Greciei în care Turcia nu a fost considerată o țară terță sigură. Mai precis, în urma unui apel formulat de un sirian în Lesbos, căruia inițial nu i s-a acordat azil și care, ulterior, ar fi trebuit returnat în Turcia, Comisia de apel pentru refugiați a stabilit că Turcia nu este o țară terță sigură, ceea ce înseamnă că cererea de azil a trebuit să fie reexaminată mai în detaliu și cu mai multe fapte. „Precedentul” stabilit de prima decizie că Turcia nu poate fi considerată o țară terță sigură a fost urmat de un număr mare de comisii de apel pentru refugiați.

(16) În ceea ce privește principiul nereturnării a se vedea, printre altele, E. Lauterpacht și D. Bethlehem, The scope and content of the principle of non-refoulement: Opinion (Domeniul de aplicare și conținutul principiului nereturnării: un aviz), în E. Feller, V. Tuerk & F. Nicholson (ed.), Refugee Protection in International Law, UNHCR’s Global Consultations on International Protection, Cambridge University Press, Cambridge 2003, pp. 87-177. A se vedea, de asemenea, Avizul consultativ al Înaltului Comisariat al ONU pentru Refugiați privind aplicarea extrateritorială a obligațiilor de nereturnare în conformitate cu Convenția din 1951 privind statutul refugiaților și Protocolul său din 1967, disponibil la adresa: http://www.unhcr.org/refworld/docid/45f17a1a4.html.

(17) Notă cu privire la protecția internațională din 13 septembrie 2001 (A/AC. 96/951, punctul 16). A se vedea, de asemenea, UNHCR, The Principle of Non Refoulement as a Norm of Customary International Law, Response to the Questions Posed to UNHCR by the Federal Constitutional Court of the Federal Republic of Germany (Principiul nereturnării ca normă de drept internațional cutumiar, răspuns la întrebările adresate UNHCR de către Curtea Constituțională Federală a Republicii Federale Germania) în cauzele 2 BvR 1938/93, 2 BvR 1953/93, 2 BvR 1954/93. Tot în acest sens, a se vedea UNHCR, Note on the Principle of Non Refoulement (Notă cu privire la principiul nereturnării) (Seminarul UE privind punerea în aplicare a Rezoluției UE din 1995 cu privire la garanțiile minime pentru procedurile de azil), 1.11.1997. A se vedea, în plus, punctul 4 din preambulul Declarației statelor părți la Convenția din 1951 și/sau Protocolul din 1967 privind statutul refugiaților, adoptate în cadrul reuniunii ministeriale din 12-13 decembrie 2001 HCR/MMSP/2001/09, precum și decizia Curții de Apel din Noua Zeelandă, în cazul Zaoui v. Procurorul General (nr. 2) [2005] 1 NZLR 690, 20.9.2004, punctele 34 și 136.

(18) Concluzia nr. 6 (XXVIII) – 1977 privind principiul nereturnării, litera (c), Concluzia nr. 79 (XLVIII) – 1996 privind protecția internațională, litera (j), Concluzia nr. 81 (XLVIII) – 1997 privind protecția internațională, litera (i).

(19) UNHCR, Global Consultations on International Protection/Third Track: Asylum Processes (Fair and Efficient Asylum Procedures) [Consultări globale privind protecția/A treia pistă: Procese de azil (proceduri eficiente și echitabile de azil)], EC/GC/01/12, 13.5.2001, alineatele (4), (8), (13) și (50) litera (c) și E. Leuterpacht și D. Betleem, nota de subsol 16 de mai sus, punctele 87-99.

(20) Pentru mai multe detalii: http://data.unhcr.org/syrianrefugees/regional.php

(21) A se vedea nota de subsol 2.

(22) Textul legii este disponibil în limba engleză la adresa: http://www.goc.gov.tr/files/files/eng_minikanun_5_son.pdf

(23) A se vedea nota de subsol 2.

(24) Meltem Ineli-Ciger, Implications of the New Turkish Law on Foreigners and International Protection and Regulation No. 29153 on Temporary Protection for Syrians Seeking Protection in Turkey (Implicațiile noii legislații din Turcia privind străinii și protecția internațională și Regulamentul nr. 29153 privind protecția temporară a sirienilor care solicită protecție în Turcia), Oxford Monitor of Forced Migration, 2014, 4(2): pp. 28-36.

(25) A se vedea nota de subsol 2.

(26) A se vedea, printre altele, comunicarea Human Rights Watch din 23 noiembrie 2015, disponibilă la adresa: https://www.hrw.org/news/2015/11/23/turkey-syrians-pushed-back-border

(27) Amnesty International, Η ψευδαίσθηση της „ασφαλούς χώρας” για την Τουρκία καταρρέει (Iluzia că Turcia este „o țară sigură”, spulberată), 23 martie 2016, disponibil doar în limba greacă la adresa: https://www.amnesty.gr/news/press/article/20243/i-pseydaisthisi-tis-asfaloys-horas-gia-tin-toyrkia-katarreei Pentru referințe suplimentare, a se vedea: Ο. Ulusoy, Turkey as a Safe Third Country? (Turcia, o țară sigură?), 29 martie 2016, disponibil la adresa: https://www.law.ox.ac.uk/research-subject-groups/centre-criminology/centreborder-criminologies/blog/2016/03/turkey-safe-third. E. Roman, Th. Baird și T. Radcliffe, Why Turkey is Not a „Safe Country” (De ce Turcia nu este „o țară sigură”), februarie 2016, Statewatch, http://www.statewatch.org/analyses/no-283-why-turkey-is-not-a-safe-country.pdf

(28) Rezoluția 2109 (2016) Versiune provizorie, The situation of refugees and migrants under the EU–Turkey Agreement of 18 March 2016 (Situația refugiaților și a migranților în temeiul Acordului UE-Turcia din 18 martie 2016), autor(i): Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei – dezbaterea Adunării din 20 aprilie 2016 (cea de-a 15-a ședință) [a se vedea doc. 14028, Report of the Committee on Migration, Refugees and Displaced Persons (Raportul Comisiei pentru migrație, refugiați și persoane strămutate), raportor: Tineke Strik]. Text adoptat de Adunare la 20 aprilie 2016 (cea de-a 15-a ședință).

(29) L. Reppeli (2015), Turkey’s track record with the European Court of Human Rights (Antecedentele Turciei la Curtea Europeană a Drepturilor Omului). Turkish Review, 1 ianuarie 2015 (disponibil online la adresa: http://archive.is/XmdO5).