COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Raport semestrial privind funcționarea spațiului Schengen 1 noiembrie 2011 - 30 aprilie 2012 /* COM/2012/0230 final */





COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Raport semestrial privind funcționarea spațiului Schengen 1 noiembrie 2011 - 30 aprilie 2012 1. Introducere Dreptul la libera circulație a persoanelor este un element fundamental al Uniunii Europene, iar spațiul Schengen, în interiorul căruia nu se efectuează controale la frontierele interne, reprezintă una dintre cele mai valoroase realizări ale procesului de integrare al UE. Cooperarea Schengen a fost înființată la inițiativa a cinci țări din UE – Belgia, Franța, Germania, Luxemburg și Țările de Jos – prin intermediul unui acord din 1985 și al unei convenții de punere în aplicare din 1990, ambele semnate în localitatea Schengen din Luxemburg. În 1995, controlul la frontierele interne a fost eliminat, iar în 1997 aceste acorduri au fost integrate în cadrul Uniunii Europene prin Tratatul de la Amsterdam. Spațiul Schengen s-a extins rapid. Astăzi, el cuprinde o zonă de 42 673 km de frontieră externă maritimă și 7 721 km de frontieră externă terestră, în interiorul căreia peste 400 de milioane de cetățeni europeni din 26 de țări europene pot călători fără pașaport. Dreptul de a călători în spațiul Schengen fără a fi supus unui control la frontieră este bazat pe condiția ca fiecare stat participant să își îndeplinească obligațiile care îi revin în conformitate cu acquis-ul Schengen. Prin urmare, este esențial ca instituțiile europene să își păstreze vigilența asupra funcționării spațiului Schengen și să fie pregătite pentru a face față oricăror provocări cu care se confruntă. În acest context, Comisia, în comunicarea sa „Guvernanța Schengen – consolidarea spațiului fără controale la frontierele interne” din 16 septembrie 2011 și-a anunțat intenția de a prezenta instituțiilor Uniunii Europene o revizuire semestrială a funcționării spațiului Schengen. Consiliul, la data de 8 martie 2012, și-a exprimat satisfacția cu privire la intenția Comisiei de a prezenta Parlamentului European și Consiliului rapoarte regulate referitoare la funcționarea cooperării Schengen. Scopul acestor rapoarte este de a oferi bazele unei dezbateri regulate în Parlamentul European și în Consiliu și, astfel, de a contribui la consolidarea orientărilor politice și a cooperării în spațiul Schengen. Acest prim raport vizează perioada 1 noiembrie 2011 - 30 aprilie 2012 și completează măsurile propuse în cadrul propunerilor legislative ale Comisiei privind guvernanța Schengen[1], care sunt în prezent discutate cu Parlamentul European și Consiliul. Raportul se concentrează asupra funcționării spațiului Schengen, lăsând deoparte alte aspecte colaterale legate de libertate, securitate și justiție, dar care nu se referă la aspectele esențiale vizate, precum și asupra unor aspecte care sunt tratate în paralel în alte documente. Aceste aspecte includ propunerea Comisiei privind EUROSUR[2] și propunerea Comisiei de introducere a unei clauze de salvgardare pentru vize[3], precum și chestiunile abordate în comunicarea referitoare la abordarea globală a migrației și mobilității[4] și în raportul anual privind migrația și azilul. Raportul semestrial privind funcționarea cooperării Schengen ar trebui să fie considerat ca parte din acest context mai larg. 2. Situația actuală 2.1. Situația de la frontierele externe ale spațiului Schengen Presiunea de la frontierele externe ale spațiului Schengen se concentrează asupra unui număr limitat de puncte fierbinți. În perioada octombrie - decembrie 2011, numărul de treceri ilegale ale frontierei a crescut în comparație cu anul precedent, la aproape 30 000 de treceri. Aproximativ 75% dintre acestea au fost raportate la nivelul rutei Mediteranei de est, cele mai frecvente naționalități implicate fiind afganii și pakistanezii. Comisia continuă să sprijine statele membre în gestionarea acestor fluxuri mixte de migrație prin intermediul fondurilor UE (mai ales Fondul pentru frontierele externe), al cooperării cu țări terțe relevante și al agențiilor UE (de exemplu, Frontex)[5]. Presiunea de la frontierele externe ale spațiului Schengen este legată de evoluțiile din țări terțe relevante, aspect evident în cursul primăverii arabe din 2011. Comisia observă că situația din Siria poate determina un flux de migrație în viitor în țările vecine, precum și în Uniunea Europeană. În perioada octombrie - decembrie 2011, 578 de sirieni au fost descoperiți în timp ce încercau să treacă frontiera Schengen externă terestră printre punctele de trecere a frontierei oficiale, față de 210 în același trimestru al anului 2010. 82% dintre aceștia au fost descoperiți la frontiera terestră externă a Greciei. O imagine mai detaliată a situației actuale poate fi găsită în analiza Frontex anuală (2012) a riscurilor (http://frontex.europa.eu/assets/Attachment_Featured/Annual_Risk_Analysis_2012.pdf). Comisia va evalua în mod continuu dacă actualul raport dintre măsurile de sprijin (fondurile UE și operațiunile Frontex) destinate actualelor puncte fierbinți și restului frontierei externe este adecvat sau nu sau dacă ar trebui prevăzută o altă ierarhizare a priorităților, ținând cont, pe de o parte, de presiunea de la actualele puncte fierbinți și, pe de altă parte, de posibilele efecte de reorientare ca urmare a controalelor la frontieră intensificate în aceste puncte fierbinți, precum și a noilor fluxuri de migrație determinate de evoluțiile din țările terțe. 2.2. Situația din spațiul Schengen Acquis-ul Schengen permite resortisanților din țări terțe[6] care dețin un permis de ședere sau o viză de lungă ședere eliberate de un stat membru să călătorească în alte state membre pentru o perioadă de până la trei luni în orice perioadă de șase luni. Cu toate acestea, solicitanții de azil care așteaptă o decizie privind statutul lor nu beneficiază de acest drept până la evaluarea finală a cererii lor de protecție. În plus, o mare majoritate a resortisanților țărilor terțe care locuiesc ilegal în spațiul Schengen au intrat legal pe teritoriul acestuia, dar au rămas după perioada permisă (persoanele care depășesc termenul legal de ședere), în timp ce alți au intrat ilegal. Pentru aceste persoane, fie șederea lor este reglementată de statele membre în conformitate cu legislația lor națională, fie ele ar trebui să facă obiectul unei proceduri de returnare. Multe dintre aceste persoane nu rămân în țara de intrare, ci se deplasează într-un alt stat membru. În 2011, 350 944 de resortisanți ai unor țări terțe care nu îndeplinesc condițiile de ședere au fost descoperiți în spațiul Schengen[7], ceea ce reprezintă o scădere cu 9,1% în comparație cu anul precedent. Cei mai mulți resortisanți au fost afgani, tunisieni și marocani. Conform Frontex[8], deplasări secundare, provenind de la frontiera terestră greco-turcă, au fost descoperite la frontierele terestre dintre Balcanii de vest pe de o parte, și Slovenia și Ungaria pe de altă parte, la frontierele maritime ale Italiei sudice și la o serie de aeroporturi europene, în special din Țările de Jos, Belgia și Germania. Există un număr limitat de informații privind numărul de persoane fără drept de ședere în spațiul Schengen care intenționează să se deplaseze într-un alt stat membru. Cu toate acestea, o serie de operațiuni de colectare de date a furnizat cel puțin câteva date statistice de bază. Cea mai recentă dintre acestea, operațiunea DEMETER[9], a fost realizată în perioada 24 - 30 octombrie 2011, în 21 de state membre (Franța, Italia și Grecia nu au participat). În respectiva săptămână, statele membre participante, ca parte din activitatea lor zilnică, au completat un formular de raportare cu privire la fiecare incident de ședere ilegală prezumtivă pe teritoriul lor. Rapoartele au fost apoi trimise poliției de frontieră poloneze, care a compilat și analizat datele. Scopul operațiunii a fost acela de a colecta informații privind fluxurile migratorii în statele membre ale UE, în special în ceea ce privește: – presiunile migratorii în diverse țări, – principalele rute de deplasare a migranților ilegali, – principalele țări de destinație ale migrației, – țările de origine ale migranților ilegali și – locurile de descoperire a migranților ilegali și mijloacele de transport utilizate. În cursul operațiunii au fost prinși 1936 de resortisanți provenind din 104 de țări terțe diferite. Cel mai mare număr de migranți ilegali au fost găsiți în Germania (360 de persoane), Spania (290 de persoane) și Ungaria (260 de persoane). Majoritatea au intrat în spațiul Schengen prin Spania (207 de persoane), Grecia (180 de persoane), Cipru (161 de persoane) și Polonia (121 de persoane). Principalele țări de destinație au fost Spania (288 de persoane), Germania (264 de persoane) și Austria (140 de persoane). Concluziile acestor operațiuni arată necesitatea de încerca în mod contiunuu îmbunătățirea monitorizării și analizării fluxurilor migratorii în spațiul Schengen. Aceasta s-ar putea realiza prin desfășurarea trimestrială a unor operațiuni similare operațiunii DEMETER și prin realizarea unui schimb regulat de informații la nivelul Uniunii Europene. Comisia își exprimă satisfacția cu privire la coordonarea de către președinția daneză a operațiunii Balder, între 16 și 22 aprilie 2012. Pe lângă informațiile fiabile referitoare la resortisanți din țări terțe care locuiesc ilegal în spațiul Schengen, punerea în aplicare a directivei privind sancțiunile și măsurile luate împotriva angajatorilor[10] rămâne un instrument important în lupta împotriva șederii ilegale pe teritoriul acestuia. În plus față de inițiativele actuale și de cele planificate (operațiunea Balder), Comisia va evalua dacă sunt necesare sau nu alte măsuri pentru a oferi mai multe informații privind fluxurile migratorii în interiorul spațiului Schengen. 3. Aplicarea aqcuis-ului Schengen 3.1. Cazuri de reintroducere temporară a controalelor la frontierele interne Articolul 23 din Codul frontierelor Schengen[11] prevede că, în mod excepțional, în cazul în care există o amenințare gravă la adresa ordinii publice sau a siguranței interne, un stat membru poate reintroduce controalele la frontierele interne. Statul membru notifică în consecință, cât mai curând posibil, celelalte state membre și Comisia. În plus, se prezintă un raport Parlamentului European, Consiliului și Comisiei, indicând, în special, funcționarea controalelor și eficacitatea reintroducerii controlului la frontiere. De la intrarea în vigoare, în 2006, a Codului frontierelor Schengen, toate cazurile de controale reintroduse au fost motivate de prevenirea și combaterea unor diverse tipuri de infracțiuni, cu ocazia unor întâlniri la nivel înalt sau a unor evenimente sportive majore. În perioada 1 noiembrie 2011 – 30 aprilie 2012, controlul la frontierele interne a fost reintrodus de doar două ori. La data de 4 octombrie 2011, Franța a notificat Comisia că, cu ocazia reuniunii G-20 a șefilor de stat și de guvern, desfășurată în Cannes în 3 și 4 noiembrie 2011, intenționează să reintroducă controalele la frontiera sa cu Italia în perioada 24 octombrie – 5 noiembrie 2011. Franța a raportat ulterior Comisiei că, în perioada respectivă, au fost verificate 38 620 de persoane la intrare (dintr-un total de 563 158 de persoane care intrau), iar 15 303 de persoane au fost verificate la ieșire (dintr-un total de 605 062 de persoane care ieșeau). Unui număr de 443 persoane li s-a refuzat intrarea, motivul majoritar fiind lipsa posesiei unor documente de călătorie valabile. La data de 20 aprilie 2012, Spania a notificat Comisia că, cu ocazia reuniunii Băncii Centrale Europene în Barcelona în perioada 2 - 4 mai 2012, urma să reintroducă controalele la frontierele terestre interne cu Franța, precum și în aeroporturile Barcelona și Gerona în perioada 28 aprilie - 4 mai 2012. 3.2. Menținerea neaplicării controalelor la frontierele interne Prin articolul 22 din Codul frontierelor Schengen se solicită statelor membre eliminarea oricăror obstacole din calea unui flux de trafic fluid la punctele rutiere de trecere a frontierelor interne, în special orice limitări de viteză care nu se bazează exclusiv pe considerente de siguranță rutieră. În urma acțiunii Comisiei, Franța a eliminat progresiv obstacolele care împiedică un flux de trafic fluid de la o serie de puncte rutiere de trecere a frontierelor interne cu Spania, Belgia și Luxemburg. Aceste măsuri au permis Comisiei să închidă, în ianuarie 2012, procedura aferentă de încălcare a legislației europene inițiată împotriva Franței. Țările de Jos intenționează să instaleze un sistem de supraveghere video (@ migo-boras) în apropiere de frontierele interne, ca sprijin tehnic pentru controalele mobile ale poliției. În noiembrie 2011, Comisia a abordat Țările de Jos cu privire la o potențială încălcare a Codului frontierelor Schengen, a legislației UE privind libera circulație a cetățenilor UE și a dispozițiilor privind protecția datelor din legislația UE. Au fost solicitate explicații în special în ceea ce privește necesitatea și proporționalitatea sistemului, iar Comisia este în prezent în curs de a evalua răspunsurile Țărilor de Jos. Mai mult, în perioada 1 noiembrie 2011 – 30 aprilie 2012, Comisia a solicitat informații cu privire la corectitudinea punerii în aplicare a legislației UE, și anume a acquis-ului Schengen, în trei noi cazuri și a continuat lucrările în privința a opt cazuri existente, care implică, în total, zece state membre (Austria, Belgia, Republica Cehă, Estonia, Germania, Italia, Letonia, Țările de Jos, Slovacia și Suedia). Aceste dosare privesc, în principal, dacă desfășurarea controalelor efectuate de poliție în apropierea frontierelor interne au un efect echivalent sau nu cu cel al verificărilor la frontiere (articolul 21 din Codul frontierelor Schengen), precum și obligația de a elimina obstacolele din calea unui flux de trafic fluid, cum ar fi limitările de viteză, la punctele rutiere de trecere a frontierelor interne (articolul 22 din Codul frontierelor Schengen). În toate cazurile, schimbul de informații cu autoritățile naționale respective este încă în curs de derulare. 3.3. Cazuri de încălcare a legislației UE în curs de soluționare referitoare la acquis-ul Schengen Transpunerea Directivei privind returnarea (2008/115/CE) în legislația națională Termenul pentru punerea în aplicare a Directivei privind returnarea (2008/115/CE) a expirat la data de 24 decembrie 2010. Douăzeci și șase de state membre au adoptat deja noi acte legislative care transpun directiva în legislația lor națională și au adoptat standardele comune. Până în aprilie 2012, doar Lituania, Polonia și Islanda nu au notificat transpunerea integrală. Comisia a lansat proceduri de încălcare a legislației UE împotriva statelor membre care nu și­au respectat obligațiile de transpunere și notificare. Un studiu lansat în 2011 cu scopul de a evalua corectitudinea transpunerii directivei în legislația națională a generat primele rezultate, existând deja disponibile optsprezece rapoarte, restul urmând să apară în cursul anului 2012. Comisia va examina cu minuțiozitate rapoartele privind transpunerea și va urmări aplicarea integrală și corectă de către statele membre a dispozițiilor stabilite în respectiva directivă. Aplicarea Codului frontierelor Schengen În octombrie 2009, aserțiunile privind existența unor dificultăți serioase cu care se confruntă migranții care solicită azil și a unor rele tratamente aplicate de Grecia solicitanților de azil și potențialilor solicitanți de azil, incluzând respingerea persoanelor care ar putea suferi vătămări sau persecuții grave, au determinat Comisia să emită o scrisoare de punere în întârziere împotriva Greciei. Punctul de vedere al Comisiei este acela că orice încălcare a acquis-ului UE privind azilul și a Codului frontierelor Schengen, coroborată cu încălcarea drepturilor fundamentale înscrise în Carta drepturilor fundamentale și a principiilor generale ale legislației UE și ale Convenției europene a drepturilor omului trebuie abordate în regim de urgență. Comisia recunoaște presiunea considerabilă cu care se confruntă Grecia ca urmare a numărului mare de persoane din țări terțe care intră pe teritoriul acesteia. În același timp, Comisia este preocupată de deficiențele serioase ale sistemului de azil din Grecia și de încălcarea drepturilor fundamentale. Recunoscând eforturile Greciei de remediere a situației, Comisia va continua să monitorizeze îndeaproape aceste aspecte și ia măsurile necesare pentru a se asigura că Grecia respectă obligațiile legale care îi revin și beneficiază de sprijinul necesar. 3.4. Punctele slabe identificate în cadrul mecanismului de evaluare a spațiului Schengen Spațiul Schengen se bazează pe încrederea reciprocă între statele membre în capacitatea lor de a pune în aplicare măsurile care permit eliminarea controalelor la frontierele interne, în special în ceea ce privește controlul la frontiera externă. Pentru a câștiga și menține această încredere reciprocă, statele membre ale spațiului Schengen au înființat, în 1998, un mecanism[12] pentru a verifica dacă toate condițiile prealabile pentru aplicarea acquis-ului Schengen (și anume, eliminarea controalelor la frontieră) au fost îndeplinite sau nu de statele membre care doresc să adere la cooperarea Schengen, precum și pentru a verifica corectitudinea aplicării acquis-ului Schengen de către statele membre care îl pun deja în aplicare. Statele membre sunt evaluate în mod regulat de către experți ai statelor membre, secretariatului general al Consiliului și Comisiei. Evaluările se bazează pe răspunsuri la chestionare convenite de Consiliu, precum și pe vizite la fața locului, iar constatările sunt descrise în rapoarte, incluzând comentarii și recomandări de aplicat. În perioada 1 noiembrie 2011 – 30 aprilie 2012 au fost efectuate evaluări ale respectării acquis-ului Schengen referitoare la frontierele aeriene în Ungaria, Malta și Slovenia, la vize în Republica Cehă, Ungaria, Malta și Slovenia, la SIS/Sirene în Finlanda și Suedia, la cooperarea poliției în Malta, Slovenia, Suedia, Islanda și Norvegia și la protecția datelor în Republica Cehă, Ungaria, Polonia, Slovacia și Islanda. Rapoartele sunt încă în curs de elaborare, dar este preconizat să includă unele comentarii pozitive și negative, precum și recomandări privind aspecte precum instruirea, utilizarea analizei riscurilor, schimbul de informații, cooperarea internațională și infrastructura de la punctele de trecere a frontierei și ambasadele/consulatele. Deși, în general, se mai pot aduce îmbunătățiri, niciuna dintre aceste evaluări nu a arătat tipul de deficiențe care ar necesita acțiune imediată din partea Comisiei. În evaluarea respectării acquis-ului Schengen de către Grecia în perioada 2010 - 2011 au fost constatate mai multe deficiențe serioase, în special în ceea ce privește controlul la frontierele externe maritimă și terestră. Având în vedere numărul mare de recomandări, Grecia a întocmit un plan național de acțiune cu privire la modalitățile de remediere a acestor deficiențe. Acesta include, printre altele, o mai bună coordonare a gestionării frontierelor, creșterea numărului personalului și echipamentelor, îmbunătățirea infrastructurii, un nou program de instruire, precum și o revizuire a legislației relevante. În vederea evaluării progreselor realizate până în prezent și pentru a identifica domenii în care statele membre ar putea oferi asistență, pentru perioada 28 mai - 2 iunie 2012 este planificată o misiune de control. Această misiune va merge la aeroportul internațional „Eleftherios Venizelos” al Atenei, în portul Pireu și în regiunea Evros. În timp ce își reafirmă angajamentul de a sprijini eforturile Greciei de a controla frontierele sale externe, Comisia invită Grecia să continue punerea în aplicare a planului său de acțiune în materie de acquis Schengen și să inițieze o identificare cuprinzătoare și sistematică a necesităților, precum și a resurselor disponibile. Pentru un calendar orientativ al evaluărilor acquis-ului Schengen în perioada mai - octombrie 2012, a se vedea anexa I. 3.5. Eliminarea controlului la frontierele interne cu Bulgaria și România Chiar dacă Consiliul, în iunie 2011, a concluzionat că atât România, cât și Bulgaria, au îndeplinit în mod formal criteriile de aplicare integrală a acquis-ului Schengen, el nu a fost în măsură să decidă cu privire la eliminarea controlului la frontierele interne cu aceste țări. La data de 2 martie 2012, Consiliul European a solicitat Consiliului să identifice și să pună în aplicare măsuri care ar contribui la extinderea cu succes a zonei Schengen pentru a include România și Bulgaria și a solicitat Consiliului să reia această chestiune pentru a adopta decizia sa la reuniunea Consiliului JAI din septembrie 2012. Comisia este pregătită să sprijine orice măsură care ar putea fi necesară pentru a asigura că, în septembrie, Consiliul ia o decizie pozitivă. 4. Măsuri conexe 4.1. Utilizarea Sistemului de Informații Schengen Sistemul de Informații Schengen (SIS) este un sistem de informații comun, care permite autorităților competente din statele membre să obțină informații referitoare la alertele referitoare la persoane și obiecte. Aceste informații pot fi utilizate în cooperarea poliției și a organelor judiciare în materie de infracțiuni, precum și pentru controlul persoanelor la frontierele externe ale spațiului Schengen sau pe teritoriul lor național, precum și pentru eliberarea de vize și de permise de ședere. Întrucât SIS este un mare succes și generează zeci de mii de accesări pe an, Comisia conlucrează cu Consiliul pentru a identifica practici de lucru și reguli redundante. Cu toate că statele membre folosesc un temei juridic comun pentru cooperare, punerea în aplicare poate varia datorită dispozițiilor și procedurilor naționale diferite. Aceasta înseamnă că unele state membre, care utilizează SIS, au un succes considerabil în urmărirea deplasărilor propriilor infractori pe teritoriul altor state membre, în timp ce alte state membre fac apel foarte rar la această posibilitate. În plus, în timp ce cooperarea între autoritățile responsabile de schimbul de informații suplimentare (birourile SIRENE) poate fi exemplară, adesea apar întârzieri la nivelul statelor membre. În cazul în care o persoană a fost reținută la frontieră și un birou SIRENE are nevoie urgentă de informații privind persoana respectivă, nu este acceptabil să se aștepte ore sau chiar zile pentru aceste informații esențiale. O astfel de reținere nu poate fi justificată, iar o persoană care a fost reținută dintr-un motiv întemeiat ar putea fi eliberată din cauza lipsei de informații. Nu toate statele membre creează, în mod sistematic, alerte pentru a evidenția că un document de călătorie a fost invalidat de autoritatea emitentă. Aceasta permite unui resortisant al unei țări terțe aflat în posesia documentului să îl utilizeze în mod ilegal pentru a încerca să intre în spațiul Schengen, chiar dacă el a fost exclus ca urmare a unei condamnări penale. Comisia va evalua dacă ar trebui sau nu luate măsuri pentru ca SIS și birourile SIRENE să fie utilizate la capacitatea lor maximă și, în caz afirmativ, dacă ar putea fi sau nu luate în considerare alte măsuri, în plus față de aspectele menționate anterior. 4.2. Utilizarea Sistemului de Informații Schengen Sistemul de Informații privind Vizele (Visa Information System – VIS) este un sistem de schimb de informații cu privire la vizele de scurtă ședere, care permite autorităților competente din statele spațiului Schengen să prelucreze datele referitoare la cererile de viză și la toate tipurile de viză care sunt eliberate, refuzate, anulate, revocate sau prelungite. VIS a fost lansat cu succes la data de 11 octombrie 2011 în ambasadele și consulatele statelor membre din prima regiune în care a fost pus în funcțiune (Algeria, Egipt, Libia, Mauritania, Maroc și Tunisia). Conform planificării actuale, VIS va începe să funcționeze la data de 10 mai 2012 în a doua regiune (Israel, Iordania, Liban și Siria) și la data de 2 octombrie 2012 în cea de-a treia regiune (Afganistan, Bahrain, Iran, Irak, Kuweit, Oman, Qatar, Arabia Saudită, Emiratele Arabe Unite și Yemen). VIS funcționează bine, iar, până la data de 30 aprilie 2012, sistemul a prelucrat 775 489 de cereri, 611 419 de vize eliberate și 99 242 de refuzuri. 4.3. Politica în domeniul vizelor și acordurile de readmisie Mecanismul de monitorizare ulterior liberalizării vizelor pentru țările din Balcanii vestici Ca urmare a creșterii rapide a cererilor de azil din unele state membre după liberalizarea vizelor pentru Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei, Muntenegru și Serbia în decembrie 2009, precum și pentru Albania și Bosnia și Herțegovina în decembrie 2010, Comisia a instituit un mecanism de monitorizare ulterior liberalizării vizelor pentru toate țările din Balcanii vestici care au beneficiat de liberalizarea vizelor. În decembrie 2011, Comisia a prezentat cel de-al doilea raport al său privind această monitorizare[13], descriind recentele acțiuni întreprinse, situația actuală și etapele următoare propuse. Deși numărul total de solicitanți de azil din regiune a scăzut în a doua jumătate a anului 2011 în comparație cu aceeași perioadă a anului 2010, pe seama unui număr mai mic de solicitanți de azil din Serbia și Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei, numărul de solicitanți de azil din Albania și Bosnia și Herțegovina a crescut considerabil. Cele mai multe solicitări de azil (motivate de lipsa asistenței medicale, șomaj și lipsa de școlarizare) sunt considerate nefondate, iar rata de recunoaștere a azilului este foarte mică. Belgia, Germania, Luxemburg și Suedia rămân principalele țări de destinație, parțial din cauza duratei procedurilor de acordare a azilului și durata șederii autorizate aferente. Aceste state membre au luat măsuri pentru a reduce timpul de prelucrare, însă se mai pot aduce îmbunătățiri în ceea ce privește schimbul de informații, anchetarea intermediarilor, întărirea controalelor la frontieră, campaniile de sensibilizare țintite și asistența acordată populațiilor minoritare (în special comunitățile de romi). Pe această bază, Comisia va analiza dacă mecanismul de monitorizare ulterior liberalizării vizelor (inclusiv mecanismul de alerte Frontex) oferă sau nu instrumentele necesare pentru a monitoriza fluxurile de migrație după liberalizarea vizelor pentru țările din Balcanii vestici sau dacă sunt necesare îmbunătățiri ale acestei monitorizări. Acordurile de readmisie Încheierea unor acorduri de readmisie reprezintă un element central al cooperării Uniunii Europene cu țări terțe în materie de migrație și azil. Comisia a finalizat, în noiembrie 2011, negocierile privind un acord de readmisie cu Republica Capul Verde, care deschide calea în vederea inițierii procedurii formale de ratificare. Negocierile tehnice cu Turcia au fost finalizate și se preconizează semnarea acordului de readmisie și lansarea unui dialog privind liberalizarea vizelor. Mai mult, au fost lansate negocieri cu Armenia și Azerbaidjan privind facilitarea acordării vizelor și acordurile de readmisie. 5. Orientări privind funcționarea spațiului Schengen Măsurile întreprinse în cadrul cooperării Schengen decurg din competențe mixte, responsabilitățile revenind atât Uniunii Europene, cât și statelor membre. Buna funcționare a spațiului Schengen nu depinde numai de aplicarea uniformă a acquis-ului UE, ci și de utilizarea competențelor naționale, în conformitate cu spiritul spațiului Schengen. Acest fapt poate fi ilustrat prin două exemple: Poliția statelor membre poate efectua controale pe teritoriul lor, pentru a verifica dreptul de ședere al unei persoane pe teritoriul lor, dar aceste controale nu trebuie să aibă un efect echivalent cu controalele la frontieră. Mai mult, în timp ce este de competența fiecărui stat membru să elibereze documente de călătorie și permise de ședere resortisanților din țări terțe, deciziile lor sunt direct legate de dreptul de a călători în spațiul Schengen și, prin urmare, reprezintă o preocupare și pentru celelalte state membre. În comunicările sale privind migrația[14] și guvernanța spațiului Schengen[15], Comisia s-a angajat să elaboreze orientări pentru a asigura punerea în aplicare și interpretarea coerentă a acquis-ului Schengen. Orientările privind eliberarea permiselor de ședere și a documentelor de călătorie, precum și măsurile polițienești la frontierele interne, care au fost elaborate de Comisie în consultare cu statele membre, sunt prezentate în anexa II. ANEXA I : Calendar orientativ privind evaluările respectării acquis-ului Schengen din mai –octombrie 2012[16] Perioada || State membre || Tema 6 – 12 mai 2012 || Estonia, Letonia, Lituania || Frontierele maritime 28 mai – 2 iunie 2012 || Grecia || Inter pares 17 – 22 iunie 2012 || Ungaria, Slovacia || Cooperarea polițienească 1 – 7 iulie 2012 || Estonia, Letonia, Lituania || Frontierele aeriene 23 – 27 iulie 2012 || Malta, Slovenia || Protecția datelor 9 – 20 septembrie 2012 || Malta, Polonia, Slovenia || Frontierele maritime 23 – 29 septembrie 2012 || Republica Cehă, Polonia || Cooperarea polițienească 7 – 12 octombrie 2012 || Danemarca, Islanda, Norvegia || SIS/Sirene 7 – 13 octombrie 2012 || Letonia Lituania || Vize 14 – 20 octombrie 2012 || Estonia, Letonia, Lituania || Protecția datelor Anexa II: Orientări pentru a asigura punerea în aplicare și interpretarea coerentă a acquis-ului Schengen La data de 16 septembrie 2011, Comisia a prezentat propuneri legislative care constau în propuneri privind un mecanism de evaluare a acquis-ului Schengen și o modificare a Codului frontierelor Schengen în vederea consolidării guvernanței Schengen[17]. În plus, Comisia a anunțat[18] că va examina domeniile pentru care elaborarea de orientări ar putea asigura o punere în aplicare mai coerentă a normelor Schengen. Comisia a identificat eliberarea permiselor de ședere și a documentelor de călătorie, precum și măsurile polițienești la frontierele interne, ca fiind teme adecvate pentru astfel de orientări și a organizat două întâlniri cu experți din statele membre, în 20 iulie 2011 și 28 noiembrie 2011, pentru a discuta sfera de cuprindere și conținutul acestor orientări. Eliberarea permiselor de ședere și a documentelor de călătorie au fost, de asemenea, discutate cu statele membre la reuniunea punctelor naționale de contact ale mecanismului de informare reciprocă, care a avut loc la data de 1 decembrie 2011. Orientările prezentate mai jos țin seama de observațiile și sugestiile valoroase prezentate de statele membre în timpul consultărilor. A. Eliberarea de permise de ședere temporară și de documente de călătorie pentru cetățeni din afara UE[19] I. Introducere Acquis-ul Schengen prevede o armonizare a normelor privind scurta ședere (politica comună în materie de vize, inclusiv recunoașterea reciprocă a vizelor de scurtă ședere pe baza unor proceduri și condiții armonizate de eliberare a vizelor stabilite în Codul de vize). Acquis-ul Schengen nu prevede o armonizare a condițiilor de eliberare a vizelor de lungă ședere, a permiselor de ședere și a documentelor de călătorie pentru cetățenii din afara UE. Aceste aspecte sunt reglementate de dreptul intern al statelor membre. Acquis-ul UE în materie de migrație și azil conține dispoziții privind condițiile și procedurile de eliberare a permiselor de ședere pentru anumite categorii de persoane. Astfel, de exemplu, în ceea ce privește solicitanții de azil[20], nu se eliberează permise de ședere în temeiul legislației UE, ci doar o autorizație de a rămâne pe teritoriul statului membru. În ceea ce privește beneficiarii de protecție internațională[21], refugiaților li se eliberează permise de ședere valabile pentru o perioadă de cel puțin 3 ani, reînnoibile, în timp ce beneficiarilor de protecție subsidiară li se eliberează permise de ședere valabile pentru cel puțin un an, reînnoibile. Membrilor de familie ai beneficiarilor de protecție li se eliberează, de asemenea, permise de ședere, însă valabilitatea acestora poate fi mai scurtă. În cazul în care protecția temporară este declarată în conformitate cu Directiva privind protecția temporară, statele membre trebuie să ofere beneficiarilor ei permise de ședere pentru toată durata protecției[22]. Este și situația membrilor lor de familie în cazul unei reîntregiri a familiei în conformitate cu normele directivei[23]. În ceea ce privește celelalte categorii, în special cazurile umanitare sau regularizările, se aplică normele naționale. Rămâne de competența autorităților naționale din statele membre de a acorda o autorizație de ședere și/sau un document de călătorie pentru cetățenii din afara UE a căror situație nu este reglementată în legislația UE. Astfel de decizii sunt luate pe baza reglementărilor naționale. Cu privire la deținătorii de vize de lungă ședere și de permise de ședere, acquis-ul Schengen doar stipulează principiul echivalenței între viza de lungă ședere/permisul de ședere și viza de scurtă ședere[24]: în conformitate cu acest principiu, deținătorul unei vize de lungă ședere sau al unui permis de ședere eliberat de un stat din spațiul Schengen are dreptul să călătorească în alte state din spațiul Schengen în condițiile unei scurte șederi, în cazul în care el îndeplinește condițiile de intrare, și anume, în cazul în care este în posesia unui document de călătorie valabil; justifică scopul și condițiile șederii intenționate și dispune de mijloace suficiente de subzistență; nu este o persoană care face obiectul unei alerte în SIS emisă în scopul de a i se refuza intrarea; și nu este considerat o amenințare la adresa ordinii publice, securității interne, sănătății publice sau relațiilor internaționale ale oricăruia dintre statele membre[25]. Verificarea faptului că persoana în cauză îndeplinește aceste condiții ține de responsabilitatea autorităților competente ale statului membru în care călătorește deținătorul permisului de ședere eliberat de un alt stat membru. Această verificare poate fi efectuată pe teritoriul statelor membre. În cazul în care controalele la frontierele interne au fost reintroduse, în conformitate cu Codul frontierelor Schengen[26] (denumit în continuare „codul”), această verificare poate avea loc la frontierele interne. Aceasta se aplică și unui cetățean din afara UE care deține un permis provizoriu de ședere și un document de călătorie eliberat de un stat din spațiul Schengen[27]. Statele membre au obligația de a notifica Comisiei tipurile de viză de lungă ședere, de permise de ședere și de permise provizorii de ședere pe care le eliberează și care sunt echivalente cu o viză de scurtă ședere, iar Comisia pune aceste informații la dispoziția celorlalte state membre[28]. Alte state membre sunt obligate să accepte faptul că aceste vize de lungă ședere și permise de ședere sunt echivalente cu o viză de scurtă ședere pentru a călători în spațiul Schengen. Cadrul juridic al UE nu definește condițiile de eliberare a documentelor de călătorie pentru cetățenii din afara UE, cu excepția dispozițiilor privind eliberarea de documente de călătorie pentru persoane recunoscute ca având nevoie de protecție internațională. Astfel, trebuie eliberate documente de călătorie refugiaților (obligație care decurge din Convenția de la Geneva) și beneficiarilor de protecție subsidiară (cel puțin pentru cazurile în care au nevoie să călătorească din motive umanitare), cu excepția cazurilor în care există motive serioase de siguranță națională sau de ordine publică[29]. În mod excepțional, documentele de călătorie ar putea fi oferite solicitanților de azil în baza unor motive umanitare serioase[30]. Un permis de liberă trecere ar putea fi eliberat unui solicitant de azil supus unui transfer efectuat în conformitate cu procedura Dublin, cu scopul de a identifica persoana și de a-i permite să intre pe teritoriul statului membru responsabil[31]. În fine, în cazul în care este declarată protecția temporară, statele membre trebuie să utilizeze un anumit tip de permis de liberă trecere pentru transferurile de beneficiari între statele membre[32]. II. Orientări pentru statele membre Evenimentele din 2011 au demonstrat că eliberarea vizelor de lungă ședere, a permiselor de ședere, inclusiv a celor provizorii și a documentelor de călătorie pentru cetățenii din afara UE, în cazul apariției cu rapiditate a unui influx mare de migranți ar putea avea un impact negativ asupra bunei funcționări a spațiului Schengen fără frontiere interne. În cazul în care un stat membru se confruntă brusc cu un influx mare de cetățeni migranți din afara UE și în cazul în care acesta nu declanșează aplicarea directivei privind protecția temporară: 1) Respectivul stat membru ar trebui să informeze în timp util celelalte state membre și Comisia cu privire la deciziile pe care intenționează să le ia în ceea ce privește eliberarea permiselor de ședere, inclusiv a celor provizorii, precum și a documentelor de călătorie pentru cetățenii din afara UE care se află sub incidența mecanismului de informare reciprocă (MIR)[33]. Pe baza informațiilor furnizate, Comisia ar putea iniția dezbateri ad hoc în colaborare cu Președinția Consiliului și în consultare cu statul membru care furnizează informațiile, la un nivel adecvat în cadrul Consiliului. 2) În cazul în care un stat membru decide să elibereze permise de ședere și are posibilitatea de a alege între diferite tipuri de permise de ședere în conformitate cu legislația sa națională, el ar trebui să opteze pentru eliberarea permiselor de ședere sau permiselor provizorii de ședere care nu sunt echivalente cu o viză de scurtă ședere în cazul în care migranții nu îndeplinesc condițiile pentru a călători în spațiul Schengen. 3) Atunci când eliberează permise de ședere sau permise provizorii de ședere care sunt echivalente cu o viză de scurtă ședere, statul membru ar trebui să informeze deținătorii unor astfel de documente într-un mod adecvat și eficient despre condițiile în care aceștia pot (sau nu pot) călători în spațiul Schengen. Statele membre sunt încurajate să furnizeze aceste informații în site-urile lor naționale de internet care sunt conectate la portalul UE privind imigrația. În plus: 1) Pe baza informațiilor deja furnizate de studiul efectuat de Rețeaua europeană de migrație (REM) privind statusurile protecției armonizate ale persoanelor din afara UE[34], care a identificat numeroasele condiții de obținere și numeroasele tipuri de permise de ședere/vize de lungă ședere eliberate în scopuri de protecție, statele membre ar trebui să facă schimburi de informații cu privire la practicile lor naționale actuale în acest domeniu, în cadrul Comitetului pentru imigrare și azil (CIA). 2) Statele membre ar trebui să fie pregătite să contribuie la o viitoare consultare REM ad hoc privind detaliile legislațiilor naționale privind condițiile în care statele membre eliberează documente de identitate sau de călătorie pentru cetățenii din afara UE care nu dețin un document de călătorie eliberat de țara lor de origine și privind practicile actuale în acest domeniu. În ceea ce o privește, Comisia va continua să promoveze schimburile de informații prin intermediul MIR, CIA, REM și prin alte căi. B. Măsurile polițienești în zonele din apropierea frontierelor interne I. Introducere Ar putea surveni situația în care statele membre consideră că, pentru a combate mai eficient criminalitatea transfrontalieră, ele trebuie să pună în aplicare măsuri suplimentare în zonele din apropierea frontierelor lor interne. Deși aceste măsuri nu trebuie să aibă un efect echivalent cu cel al controalelor la frontiere, ele pot avea, totuși, un efect negativ asupra țărilor vecine și asupra liberei circulații a persoanelor, incluzând cetățenii UE și membrii familiilor acestora. Călătorii pot percepe astfel de măsuri ca pe o încălcare a unei realizări fundamentale a Uniunii Europene. Titlul III din Codul frontierelor Schengen prevede că frontierele interne dintre statele Schengen pot fi traversate în orice punct fără ca persoanele să fie controlate, indiferent de naționalitatea lor. Eliminarea controalelor la frontierele interne presupune, de asemenea, eliminarea supravegherii frontierelor. Aceasta nu împiedică statele membre să facă uz de dreptul de a exercita acțiuni polițienești de către autoritățile naționale competente, în conformitate cu dreptul intern, inclusiv în zonele din apropierea frontierelor interne, în măsura în care această exercitare nu are un efect echivalent cu cel al verificărilor la frontiere. Codul conține o listă neexhaustivă a criteriilor de evaluare a echivalenței acțiunilor polițienești cu controalele la frontiere. De exemplu, măsurile polițienești nu sunt considerate a fi echivalente cu controalele la frontiere dacă ele nu au ca obiectiv controlul la frontiere, dacă se bazează pe informațiile și experiența generală a poliției privind posibilele amenințări la adresa siguranței publice și vizează, în special, combaterea criminalității transfrontaliere, sunt concepute și executate într­o manieră net diferită de controalele sistematice ale persoanelor la frontierele externe și sunt efectuate inopinat. În octombrie 2010, Comisia a raportat Parlamentului European și Consiliului cu privire la aplicarea dispozițiilor referitoare la absența controalelor la frontierele interne. În raportul ei[35], Comisia a concluzionat că instituirea unui spațiu fără frontiere interne, în care libera circulație a persoanelor este asigurată, reprezintă una din cele mai substanțiale și tangibile realizări ale Uniunii. Toate restricțiile, cum ar fi verificările efectuate de poliție în apropierea frontierelor interne, sunt percepute de cetățeni ca un obstacol în calea exercitării dreptului lor la liberă circulație. Persoanele nu pot fi controlate pentru simplul motiv că trec o frontieră internă, nici la frontieră, nici în zonele de frontieră. În raport, Comisia și-a exprimat îngrijorarea cu privire la dificultățile semnalate de călători în legătură cu presupuse controale regulate și sistematice efectuate de autoritățile naționale din unele state membre în zonele din apropierea frontierelor interne și s-a angajat să monitorizeze îndeaproape situația din aceste zone pentru a asigura aplicarea corectă a legislației UE. La data de 22 iunie 2010, într-o hotărâre de referință[36], Curtea de Justiție a UE a clarificat faptul că legislația națională care conferă autorităților polițienești dintr-un stat membru competența de a controla identitatea persoanelor prezente exclusiv în interiorul unei zone de 20 de km de la frontiera internă, independent de comportamentul acestora și de orice circumstanțe care ar prezenta o amenințare pentru ordinea publică, în scopul verificării respectării obligației de a deține sau de a purta acte și documente prevăzute de lege, fără a furniza cadrul necesar care să garanteze că punerea în practică a acestei competențe nu are un efect echivalent cu cel al controalelor la frontiere, încalcă dispozițiile articolului 67 alineatul (2) din TFUE, precum și ale articolelor 20 și 21 din cod. Pe baza acestei hotărâri, Comisia a solicitat statelor membre să își adapteze în consecință orice act legislativ intern care conferă competențe specifice autorităților naționale polițienești în zonele din apropierea frontierelor interne. Prin urmare, unele state membre și-au modificat legislația națională astfel încât să limiteze acțiunile polițienești în zonele din apropierea frontierelor interne în ceea ce privește locul, mijloacele specifice de transport și timpul (de exemplu, limitarea zonei din apropierea frontierelor interne în care pot fi efectuate controale în trenurile și vehiculele de transport internațional după trecerea frontierei; definirea unei perioade maxime de timp pe zi, săptămână sau lună, limitarea numărului maxim de vagoane controlate ale unui tren). II. Orientări pentru statele membre 1) În conformitate cu Codul frontierelor Schengen, statele membre pot să desfășoare acțiuni polițienești pe teritoriul lor, inclusiv în zonele din apropierea frontierelor interne, cu scopul de a verifica dreptul de ședere al unei persoane pe teritoriul lor. Totuși, aceste controale trebuie să fie țintite și să se bazeze pe informații actualizate și concrete ale poliției, precum și pe experiența în materie de amenințări la adresa securității publice. Prin urmare, controalele pot fi efectuate doar inopinat, în conformitate cu evaluarea riscurilor. Simpla deplasare a controalelor de la frontieră spre interior, de exemplu dincolo de o linie situată la 800 de m de frontieră, nu ar fi suficientă prin ea însăși pentru a considera că astfel de controale nu sunt echivalente cu controalele la frontieră. 2) În cazul în care apare necesitatea unor controale regulate și sistematice ca reacție la situația securității de pe teritoriul lor, statele membre pot lua în considerare reintroducerea temporară a controalelor la frontierele interne în conformitate cu codul[37]. 3) În conformitate cu declarația Curții la punctele 73 și 74 din hotărârea Melki, legislația referitoare la controalele doar în cazul zonelor din apropierea frontierelor interne trebuie să conțină restricții, în special în ceea ce privește intensitatea și frecvența controalelor. În plus, în cazul în care un control nu depinde de comportamentul persoanei controlate sau de circumstanțe specifice care generează un risc de încălcare a ordinii publice, legislația trebuie să prevadă cadrul necesar pentru a orienta aplicarea în practică. Prin urmare, legislația care conțin obiective precise pentru efectuarea acestor controale și posibilele limitări în timp pot oferi garanțiile necesare, în special în cazul în care acestea sunt bazate pe informațiile și experiența generală ale poliției. 4) Atunci când se evaluează compatibilitatea cu acquis-ul Schengen a controalelor poliției în zonele din apropierea frontierelor interne este necesar să se examineze modul în care aceste controale sunt realizate în practică. Prin urmare, în cazul în care Comisia se confruntă cu acuzații grave în materie de controale la frontiere în zonele din apropierea frontierelor interne, astfel cum se menționează în raportul pe 2010, ea trebuie să obțină informații statistice concrete de la statele membre; prin urmare, Comisia poate cere statului membru în cauză să prezinte informații referitoare la controalele efectuate la frontieră într-o anumită perioadă (data, locul, motivele și autoritatea națională responsabilă), precum și referitoare la modul în care acestea au contribuit la atingerea obiectivelor stabilite în legislația sau în strategiile naționale de combatere a criminalității transfrontaliere. În acest context, existența unei evaluări a riscurilor și faptul că statul membru în cauză adoptă măsuri nu numai la nivelul zonelor din apropierea frontierelor interne, ci și în alte părți ale teritoriului său, vor fi luate în considerare de Comisie. Prin urmare, statele membre sunt încurajate din nou, astfel cum au fost deja încurajate în raportul pe 2010 al Comisiei, să ia, în măsura posibilului, măsurile necesare pentru colectarea acestor informații referitoare la zonele din apropierea frontierelor interne și la restul teritoriului lor. Aceasta va face posibilă, la nevoie, o evaluare corectă a proporționalității cu obiectivele controalelor efectuate în zonele din apropierea frontierelor interne. În plus, aceste statistici, combinate cu evaluările ex post ale rezultatelor controalelor, pot, de asemenea, să se dovedească utile pentru statele membre atunci când evaluează strategiile naționale și planifică alocarea viitoare a resurselor. [1] COM (2011) 561 Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor – Guvernanța Schengen – consolidarea spațiului fără controale la frontierele interne, COM (2011) 559 Propunere modificată de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind instituirea unui mecanism de evaluare și monitorizare în vederea verificării aplicării acquis-ului Schengen și COM (2011) 560 Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de modificare a Regulamentului (CE) nr. 562/2006 pentru instituirea de norme comune privind reintroducerea temporară a controlului la frontierele interne în circumstanțe excepționale. [2] COM (2011) 873 Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a Sistemului european de supraveghere a frontierelor (EUROSUR). [3] Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de modificare a Regulamentului (CE) nr. 539/2001 al Consiliului de stabilire a listei țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și a listei țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație. [4] COM (2011) 743 Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor - Abordarea globală în materie de migrație și mobilitate [5] Analiza Frontex trimestrială a riscurilor, octombrie – decembrie 2011 [6] În sensul prezentului raport, membrii de familie din afara UE ai cetățenilor UE nu sunt considerați resortisanți ai țărilor terțe, ținând cont de privilegiul de care beneficiază în temeiul legislației UE privind libera circulație a persoanelor (Directiva 2011/38/CE) și al acquis-ului Schengen. [7] Analiza Frontex anuală (2012) a riscurilor [8] Analiza Frontex anuală (2012) a riscurilor [9] Raport de sinteză al comandamentului central polonez al poliției de frontieră, noiembrie 2011 [10] Directiva 2009/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a standardelor minime privind sancțiunile și măsurile la adresa angajatorilor de resortisanți din țări terțe aflați în situație de ședere ilegală [11] Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen) [12] SCH/Com-ex (98) 26 def. [13] SEC (2011) 1570 Documentul de lucru al serviciilor Comisiei – Al doilea raport referitor la de monitorizarea ulterioară liberalizării vizelor țările din Balcanii vestici în conformitate cu declarația Comisiei din 8 noiembrie 2010 [14] COM (2011) 248 Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social și Comitetul Regiunilor – Comunicare privind migrația [15] COM (2011) 561 Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor – Guvernanța Schengen – consolidarea spațiului fără controale la frontierele interne [16] Document al Consiliului 5090/2/12 SCH-EVAL 1 COMIX 6 REV 2 [17] COM(559) 2011 și COM (560)2011 [18] COM(2011) 561 [19] În sensul prezentelor orientări, membrii de familie din afara UE ai cetățenilor UE nu sunt considerați resortisanți ai țărilor terțe, ținând cont de privilegiul de care beneficiază în temeiul legislației UE privind libera circulație a persoanelor (Directiva 2004/38/CE) și al acquis-ului Schengen [20] Articolul 6 din Directiva 2003/09/CE privind condițiile de primire [21] Articolul 24 din Directiva 2004/83/CE privind standardele minime [22] Articolul 8 din Directiva 2001/55/CE privind protecția temporară [23] Articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2001/55/CE privind protecția temporară [24] Articolul 21 alineatele (1) și (3) din Convenția Schengen, astfel cum au fost modificate prin Regulamentul (UE) nr. 265/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 martie 2010, JO nr. L85, 31.3.2010, p. [25] Articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen), JO L 105 din 13.4.2006, p.1 [26] Articolul 23 et seq din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane, JO L 105 din 13.4.2006, p.1 [27] Articolul 21 alineatul (2) din Convenția Schengen. [28] A se vedea Anexa 22 a Recomandării Comisiei 6/11/2006 de instituire a unui „Manual practic pentru polițiștii de frontieră (Manualul Schengen)” comun, pentru a fi utilizat de către autoritățile competente ale statelor membre în cadrul efectuării controlului la frontieră asupra persoanelor, C (2006) 5186 final [29] Articolul 25 din Directiva 2004/83/CE privind standardele minime [30] Articolul 6 din Directiva 2003/09/CE privind condițiile de primire [31] Articolul 19 alineatul (3) și articolul 20 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul 343/2003 privind Convenția de la Dublin și articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul 1560/2003 de punere în aplicare a Convenției de la Dublin [32] Articolul 26 alineatul (5) din Directiva 2001/55/CE privind protecția temporară [33] Instituit prin Decizia 2006/688/CE a Consiliului. [34] Disponibil la adresa http://www.emn.europa.eu, în secțiunea „Studii REM” [35] Raport al Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind aplicarea titlului III (frontiere interne) din Codul frontierelor Schengen, COM(2010) 554 final [36] Cauze conexe C–188/10 și C-189/10, Melki și alții [37] Articolul 23 et seq.