[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 21.12.2010

COM(2010) 781 final

2010/0377 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

privind controlul pericolelor de accidente majore care implică substanțe periculoase SEC(2010) 1590 finalSEC(2010) 1591 final

EXPUNERE DE MOTIVE

CONTEXTUL PROPUNERII

Motivele și obiectivele propunerii

Directiva 96/82/CE privind controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase (denumită în continuare Directiva Seveso II) are drept scop prevenirea accidentelor majore care implică substanțe periculoase (sau amestecuri ale acestora) în cantități mari, enumerate în anexa I a sa, și limitarea consecințelor unor astfel de accidente pentru om și mediu. Există o abordare graduală a nivelului de control: cu cât cantitățile de substanțe sunt mai mari, cu atât normele sunt mai stricte.

Directiva trebuie să fie modificată ca urmare a schimbărilor din sistemul UE de clasificare a substanțelor periculoase, la care directiva face trimitere. În acest context, s-a decis în 2008 să se lanseze o reexaminare mai amplă, întrucât structura de bază a directivei și cerințele sale principale au rămas, în esență, neschimbate de la adoptarea acesteia. Deși reexaminarea a arătat că, în general, dispozițiile în vigoare sunt adecvate scopului și că nu sunt necesare schimbări majore, au fost identificate o serie de domenii în care ar fi oportune modificări limitate, pentru a se clarifica și actualiza anumite dispoziții și pentru a se îmbunătăți punerea în aplicare și forța executorie, asigurându-se, totodată, menținerea sau ușoara creștere a nivelului de protecție a sănătății și a mediului.

Propunerea este menită să abordeze aceste probleme.

Contextul general

Accidentele industriale care implică substanțe periculoase au adesea consecințe foarte grave. Unele accidente grave, binecunoscute, cum ar fi Seveso, Bhopal, Schweizerhalle, Enschede, Toulouse și Buncefield au cauzat pierderi însemnate de vieți omenești și/sau distrugerea mediului, precum și costuri de miliarde de euro. În urma acestor accidente, nivelul de conștientizare la nivel politic în ceea ce privește recunoașterea riscurilor și inițierea de măsuri de precauție corespunzătoare pentru protejarea cetățenilor și a comunităților a crescut semnificativ.

Directiva Seveso II, care acoperă aproximativ 10 000 de entități din Uniunea Europeană, a avut un rol esențial în reducerea probabilității producerii accidentelor chimice și a consecințelor acestora. Cu toate acestea, este necesar, în permanență, să se asigure menținerea nivelurilor ridicate de protecție existente și, dacă este posibil, această protecție să fie îmbunătățită în continuare.

Dispoziții în vigoare în domeniul propunerii

Dispozițiile actuale sunt cele stabilite de Directiva Seveso II. Scopul este de a se revizui aceste dispoziții.

Coerența cu alte politici și obiective ale Uniunii

Principalul motiv de revizuire a Directivei Seveso II este de a alinia anexa I a sa la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008 privind clasificarea, etichetarea și ambalarea substanțelor și a amestecurilor periculoase (denumit în continuare „Regulamentul CLP”), care modifică și abrogă Directivele 67/548/CEE și 1999/45/CE la care Directiva Seveso II face trimitere în prezent. Normele CLP devin definitive începând cu 1 iunie 2015.

CONSULTAREA PĂRȚILOR INTERESATE ȘI ANALIZA DE IMPACT

Consultarea părților interesate

În timpul procesului de reexaminare din ultimii doi ani, părțile interesate (întreprinderi, asociații industriale, ONG-uri, autorități competente ale statelor membre) au fost consultate pe numeroase căi, inclusiv prin chestionare postate pe internet puse la dispoziția tuturor părților interesate, prin consultarea autorităților competente ale statelor membre prin reuniuni periodice ale comitetului autorităților competente (CAC) și prin seminarii în domeniu, pentru alinierea anexei I, printr-un grup tehnic de lucru alcătuit din mai multe părți interesate - experți din statele membre, ONG-uri din industrie și din domeniul mediului (raportul tehnic al acestui grup se află pe site-ul internet al DG Mediu), precum și printr-o reuniune de consultare a părților interesate, desfășurată în data de 9 noiembrie 2009 în Bruxelles și la care au participat aproximativ 60 de reprezentanți ai sectorului industrial la nivel național și european și ai ONG-urilor din domeniul mediului, precum și întreprinderi, în urma acesteia fiind primite aproximativ cincizeci de contribuții/observații formulate în scris.

A existat un consens general că nu sunt necesare modificări majore ale directivei. Clarificarea și actualizarea în continuare a dispozițiilor s-a bucurat de un larg sprijin, în principiu, deși punctele de vedere au fost diferite în ceea ce a privește aspectele specifice.

Mai multe detalii pot fi găsite în analiza de impact și pe site-ul DG Mediu la adresa http://ec.europa.eu/environment/seveso/review.htm).

Obținerea și utilizarea expertizei

Ca parte a procesului de reexaminare, au fost efectuate mai multe studii de către contractanți externi. Acestea au inclus două studii de evaluare a eficacității directivei și două studii care vin în sprijinul analizei de impact din punct de vedere economic, social și de mediu, al diferitelor opțiuni de politică.

Concluziile rapoartelor trianuale ale statelor membre privind punerea în aplicare au fost, de asemenea, luate în considerare.

Mai multe detalii pot fi găsite în analiza de impact și pe site-ul DG Mediu la adresa http://ec.europa.eu/environment/seveso/review.htm).

Analiza de impact

Principalele probleme abordate în analiza de impact au fost legate de alinierea anexei I la Regulamentul CLP și de impactul asupra domeniului de aplicare al directivei, care a constituit aspectul-cheie. Chestiunile legate de acest aspect au fost: posibile alte modificări de ordin tehnic la anexa I și procedurile de adaptare a anexei I în viitor. Alte aspecte au fost legate de informarea publicului, de sistemele de gestionare a informațiilor și de amenajarea teritoriului, domenii în care experiența de punere în aplicare de până în prezent indică faptul că ar putea exista unele oportunități pentru îmbunătățiri sau pentru cerințe noi, precum și de alte dispoziții detaliate care ar putea fi clarificate sau actualizate în mod util, în unele cazuri pentru a reflecta mai fidel practicile existente.

Analiza de impact a examinat o serie de opțiuni de politică, cu scopul de a se identifica un pachet de măsuri cu un bun raport costuri-eficacitate, pentru soluționarea acestor chestiuni. Analiza a condus la propunerea de către Comisie a unei serii de modificări, dintre care cele principale sunt după cum urmează.

În ceea ce privește alinierea anexei I, nu este posibilă o simplă schimbare a trimiterii sau o translatare „unu câte unu” din fostul sistem de clasificare în Regulamentul CLP, în principal pentru că, din punct de vedere al pericolelor pentru sănătate, categoriile „toxic” și „foarte toxic” din fosta clasificare a pericolelor nu corespund noilor categorii din CLP „toxicitate acută” de la 1 la 3, care, mai mult, sunt împărțite în funcție de diferitele căi de expunere (prin ingestie, dermică și prin inhalare). O dificultate suplimentară este aceea că, întrucât substanțele sunt clasificate sau reclasificate în temeiul Regulamentul CLP în timp, acest lucru va avea un impact automat asupra domeniului de aplicare al legislației Seveso. Comisia propune opțiunea prin care, în plus față de un impact foarte limitat asupra domeniului de aplicare, impact pe care îl au și alte opțiuni, se menține un nivel ridicat de protecție, care ține seama de căile de expunere cele mai probabile și relevante în eventualitatea unui accident major. Pentru a face față situațiilor care apar în timp ca urmare a alinierii, în care sunt incluse/excluse, în temeiul directivei, substanțe care prezintă/nu prezintă pericol de accident major, se propune un pachet de mecanisme de corecție pentru adaptarea anexei I prin intermediul actelor delegate.

În ceea ce privește informațiile destinate publicului etc., se propune să se îmbunătățească nivelul și calitatea informațiilor și modul în care acestea sunt colectate, gestionate, puse la dispoziție, actualizate și distribuite, cu eficiență și în mod raționalizat. Acest lucru va asigura o mai bună aliniere a directivei la Convenția de la Aarhus privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, și va asigura actualizarea procedurilor pentru a se ține seama de progresele în domeniul sistemelor de gestionare a informațiilor, cum ar fi internetul și de eforturile în curs de îmbunătățire a eficienței unor astfel de sisteme, cum ar fi inițiativa privind sistemul partajat de informații referitoare la mediu (SPIM) și Directiva INSPIRE (2007/2/CE).

Restul modificărilor propuse sunt adaptări tehnice, relativ minore, la dispozițiile existente.

În ansamblu, modificările potențiale avute în vedere reprezintă o adaptare moderată a directivei și nu ar afecta în mod semnificativ nivelul de protecție sau costurile pe care le implică directiva. În general, costurile pe care le implică aceste modificări sunt reduse în comparație cu costurile totale corespunzătoare aplicării directivei.

Analiza de impact este prezentată împreună cu această propunere.

ELEMENTE JURIDICE ALE PROPUNERII

Rezumatul acțiunii propuse

Scopul propunerii este de a se revizui directiva pentru a o alinia la Regulamentul CLP și, de asemenea, de a se clarifica, îmbunătăți sau adăuga anumite dispoziții pentru a se asigura o punere în aplicare și respectare a legislației mai bune, mai coerente, în vederea atingerii unui nivel ridicat de protecție, alături de simplificarea legislației și reducerea sarcinilor administrative, acolo unde este posibil.

Temeiul juridic

Principalul obiectiv al directivei este protecția mediului. Prezenta propunere se bazează, așadar, pe articolul 192 alineatul (1) din TFUE.

Principiul subsidiarității

Principiul subsidiarității se aplică în măsura în care propunerea nu intră în sfera competenței exclusive a Uniunii.

Obiectivele propunerii nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre, întrucât Directiva Seveso II stabilește scopuri și obiective pentru prevenirea și controlul accidentelor majore în întreaga Uniune Europeană. Acest principiu este menținut în propunerea actuală. În plus, multe accidente majore pot avea efecte transfrontaliere. Toate statele membre ar putea fi afectate de astfel de accidente și, prin urmare, trebuie să se ia măsuri pentru a se putea reduce riscurile pentru populație și pentru mediu, în fiecare stat membru.

Acțiunea la nivelul UE va atinge mai bine obiectivele propunerii, având în vedere necesitatea de a se evita niveluri semnificativ diferite de protecție în statele membre, în special ținând cont de denaturările posibile ale concurenței care ar putea rezulta. Propunerea lasă la latitudinea autorităților corespunzătoare stabilirea în detaliu a mijloacelor de punere în aplicare, respectare și asigurare a respectării normelor relevante.

Prin urmare, propunerea respectă principiul subsidiarității.

Principiul proporționalității

Propunerea respectă principiul proporționalității din următoarele motive. Aceasta urmează abordarea Directivei Seveso II, de stabilire a unor obiective, acordând suficientă flexibilitate statelor membre pentru a stabili modul de îndeplinire a obiectivelor prevăzute. Noile dispoziții nu depășesc ceea ce este necesar și se păstrează abordarea curentă proporțională, în care nivelul controalelor este în funcție de cantitățile de substanțe periculoase prezente în cadrul entităților.

.

Alegerea instrumentului

Instrumentul propus este o directivă. Având în vedere faptul că legislația existentă stabilește obiective la nivelul UE, lăsând la latitudinea statelor membre alegerea măsurilor în vederea conformării, cel mai bun instrument este directiva. Având în vedere natura și amploarea modificărilor față de directiva actuală, nu ar fi potrivită o revizuire a acesteia sub forma unei directive de modificare sau a unei reformări. Prin urmare, se propune o nouă directivă.

IMPLICAȚII BUGETARE

Propunerea nu are implicații asupra bugetului UE.

5. INFORMAȚII SUPLIMENTARE

Simplificarea

Unele elemente ale propunerii ar trebui să contribuie la reducerea sarcinilor administrative inutile, în special prin încurajarea, la nivelul statelor membre, a unor inspecții coordonate, a unei mai bune integrări a cerințelor de informare și procedurale, precum și prin simplificarea și raționalizarea cerințelor de raportare privind punerea în aplicare, prin eforturi în vederea trecerii la un sistem extins de schimb informații. Clarificările cu privire la dispozițiile existente vor îmbunătăți, de asemenea, înțelegerea textului și vor asigura o mai mare securitate juridică.

Abrogarea legislației în vigoare

Adoptarea propunerii va conduce la abrogarea directivei existente.

Tabelul de corespondență

Statele membre sunt obligate să comunice Comisiei textele dispozițiilor interne care transpun directiva, precum și un tabel de corespondență între acestea și prezenta directivă.

Spațiul Economic European

Actul propus vizează un aspect ce ține de SEE și, prin urmare, domeniul său de aplicare trebuie extins la Spațiul Economic European.

Explicarea detaliată a propunerii

În cele ce urmează se furnizează informații despre articolele specifice. Cu excepția cazurilor în care se indică altfel, esența dispozițiilor rămâne aceeași cu a celor prevăzute în Directiva 96/82/CE.

Articolul 1

Acest articol prezintă scopul și obiectivele directivei.

Articolul 2

Articolul 2 definește domeniul de aplicare al directivei, care se aplică entităților în care substanțele periculoase enumerate în anexa I sunt prezente în cantități care depășesc valori limită prevăzute. Dispozițiile de la articolul 2 sunt, în esență, neschimbate față de cele din Directiva 96/82/CE. Cu toate acestea, ordinea părților 1 și 2 din anexa I a fost inversată, astfel încât în partea 1 din anexa I sunt enumerate categoriile de substanțe periculoase în funcție de clasificarea lor generică de pericol (în conformitate cu Regulamentul CLP), iar în partea 2 sunt enumerate denumirile unor substanțe periculoase sau grupuri de substanțe pentru care, fără a se contrazice clasificarea lor generică de pericol, se justifică includerea pe o listă specifică.

Principalele diferențe în ceea ce privește conținutul anexei sunt după cum urmează.

Principala modificare se referă la pericolele pentru sănătate. Fosta categorie „foarte toxice” a fost aliniată la categoria din CLP „toxicitate acută 1”, iar categoria „toxice” la „toxicitate acută 2” (toate căile de expunere) și „toxicitate acută 3” (căi de expunere - dermică și prin inhalare).

Mai multe categorii CLP mai specifice pentru pericolele fizice, care nu au existat înainte, înlocuiesc fostele categorii mai generale pentru pericolele de oxidare, explozie, și aprindere. Acestea, împreună cu categoriile de pericol pentru mediu, reprezintă o transpunere directă și mențin cât mai aproape posibil domeniul de aplicare actual în ceea ce privește astfel de pericole. Pentru noua categorie de aerosoli inflamabili, valorile-limită au fost adaptate în mod proporțional la cele care se aplică în prezent pe baza proprietăților și componentelor lor inflamabile, iar din motive de coerență, grupul de substanțe piroforice a fost completat prin includerea de solide piroforice.

Partea 2 din noua anexa I păstrează, în mare parte, neschimbată fosta parte 1. Singurele modificări sunt o trimitere actualizată la Regulamentul CLP referitoare la gazele lichefiate inflamabile, includerea amoniacului anhidru, a trifluorurii de bor și a acidului sulfhidric în lista substanțelor, acoperite anterior prin includerea în categoriile de pericol corespunzătoare, pentru a păstra neschimbate valorile lor limită, includerea păcurii grele la rubrica produse petroliere, clarificarea notelor privind nitratul de amoniu și actualizarea factorilor de echivalență toxică pentru dioxine.

În plus, excluderile din domeniul de aplicare al directivei care figura anterior la articolul 4 din Directiva 96/82/CE sunt enumerate în acest articol. Aceste excluderi sunt păstrate, cu condiția efectuării următoarelor modificări:

- pentru a se elimina orice dubiu posibil, exceptarea de la excluderea din domeniul de aplicare a activităților de exploatare a minereurilor din mine și cariere sau foraje este modificată pentru a se include depozitarea subterană a gazelor;

- posibilitatea de a exclude anumite substanțe din lista substanțelor periculoase în sensul directivei, deoarece nu prezintă un pericol de accident major (a se vedea articolul 4).

Printre domeniile excluse se numără explorarea și exploatarea în largul mării a mineralelor, inclusiv a hidrocarburilor. După cum a anunțat în comunicarea sa recentă „Facing the challenge of the safety of offshore oil and gas operations” având în vedere accidentul de pe platforma petrolieră din Golful Mexic, Comisia va evalua modalitatea potrivită de a consolida legislația de mediu cu dispoziții care ar putea fi necesare pentru completarea celei existente în ceea ce privește controlul poluării, inspecția și prevenirea și gestionarea accidentelor în cazul instalațiilor din largul mării, precum și asigurarea unui nivel înalt de protecție a mediului în astfel de activități. Propunerile legislative corespunzătoare vor include fie extinderea domeniului de aplicare al legislației în vigoare la instalațiile petroliere și gaziere din largul mării fie o inițiativă de sine stătătoare pentru astfel de operațiuni.

Articolul 3

Acest articol definește termenii de bază folosiți în directivă. Comparativ cu Directiva 96/82/CE, ar trebui subliniate următoarele modificări:

- definițiile pentru „entitate” și „operator” au fost clarificate, cea din urmă corespunzând mai bine definiției din directiva privind emisiile industriale;

- trimiterea la „prezența substanțelor periculoase” din articolul 2 din Directiva 96/82/CE este mutată în acest articol;

- sunt adăugate definiții pentru diferite tipuri de entități care intră în domeniul de aplicare a directivei și pentru „inspecții”. Sunt de asemenea incluse definiții pentru „publicul” și „publicul vizat”, în conformitate cu legislația UE de punere în aplicare a Convenției de la Aarhus;

- definiția pentru „instalație” este clarificată pentru a deveni mai evident faptul că sunt incluse instalațiile subterane.

Articolul 4

Acest nou articol prevede mecanisme de corecție pentru a se adapta anexa I, dacă este cazul, prin intermediul actelor delegate. Acest lucru este necesar, în special, pentru a răspunde efectelor nedorite provenite din alinierea anexei I la Regulamentul CLP și din adaptările ulterioare la respectivul regulament, care ar putea conduce la includerea sau excluderea automată din directivă a unor substanțe și a unor amestecuri, eventual, indiferent dacă acestea prezintă sau nu un pericol de accident major. Mecanismele ar lua forma unor derogări la nivelul UE privind unele substanțe și a unor derogări specifice privind unele entități la nivelul statelor membre, pe baza unor criterii armonizate pentru substanțe/amestecuri care sunt înscrise, dar care ar trebui să fie excluse, iar, în schimb, ar trebui prevăzută o dispoziție de salvgardare care să permită includerea pericolelor care nu au fost prevăzute. Criteriile pentru derogări s-ar baza pe cele stabilite în Decizia Comisiei 98/433/CE și ar fi stabilite prin acte delegate până la 30 iunie 2013.

Articolul 5

Acest articol repetă cerințele existente prevăzute la articolul 5 din Directiva 96/82/CE, care stabilește obligațiile generale care revin operatorilor.

Articolul 6

Acest articol extinde obligațiile de informare cu privire la notificări prevăzute la articolul 6 din Directiva 96/82/CE pentru a include informații despre entitățile vecine etc., indiferent dacă acestea intră sau nu sub incidența directivei, informații necesare în scopul articolului 8 referitor la efectele în lanț. În plus, operatorii vor trebui să-și actualizeze notificările cel puțin o dată la cinci ani. Toate acestea vor ajuta autoritățile competente să gestioneze cu mai multă eficacitate punerea în aplicare a directivei.

Articolul 7

Articolul 7 din Directiva 96/82/CE se modifică pentru a face clarifica faptul că toate entitățile trebuie să aibă o politică de prevenire a accidentelor majore (PPAM) proporțională cu pericolele. Domeniul de aplicare al PPAM și relația sa cu sistemele de management al siguranței (SMS) în temeiul articolului 9 și al anexei III sunt, de asemenea, clarificate, prin eliminarea trimiterii la acestea din urmă.

Se introduc noi dispoziții care impun ca PPAM să fie disponibilă în scris și să fie trimisă autorității competente, precum și actualizată cel puțin o dată la cinci ani, în conformitate cu frecvența propusă la articolul 6 pentru actualizarea notificărilor.

Articolul 8

Acest articol se referă la așa-numitele efecte în lanț. Se menține obligația care revine autorităților competente de a identifica acele entități care sunt atât de apropiate încât consecințele unui accident major cresc. Cu toate acestea, textul este reformulat pentru a face să fie clar faptul că dispozițiile se aplică atât entităților de nivel superior, cât și celor de nivel inferior și că obiectivul-cheie este de a se asigura că operatorii fac schimb de informații cu entitățile vecine, inclusiv cu cele care nu intră în domeniul de aplicare al directivei.

Articolul 9

Acest articol menține cerința de bază pentru entitățile de nivel superior de a pregăti un raport de securitate, prevăzută anterior la articolul 9 din Directiva 96/82/CE. Principala modificare constă în clarificarea relației cu PPAM și SMS, în special în ceea ce privește obligațiile legate de SMS care revin entităților de nivel inferior. Nevoia unei abordări proporționale este, de asemenea, evidențiată.

Conținutul raportului de securitate este detaliat în anexa II și rămâne în mare parte neschimbat (a se vedea mai jos). Este, de asemenea, subliniată necesitatea ca raportul să demonstreze că au fost luate în considerare scenarii posibile de accidente majore .

În ceea ce privește sistemele de management al siguranței (SMS), sunt introduse modificări în anexa III (a se vedea mai jos) pentru a se elimina trimiterile la PPAM, pe care trebuie să o aibă entitățile de nivel inferior. În același timp, se subliniază faptul că SMS, în special pentru o entitate de nivel inferior, dacă un stat membru impune acest lucru, ar trebui să fie proporțional cu pericolele și riscurile.

Dispozițiile privind actualizarea periodică a raportului de securitate sunt menținute, dar cu cerința expresă ca astfel de rapoarte actualizate să fie comunicate fără întârziere autorităților competente.

Articolul 10

Acest articol le impune operatorilor să își actualizeze sistemele și procedurile de gestionare și, în special, PPAM și raportul de securitate în eventualitatea unei schimbări importante în cadrul entității lor. Sunt introduse modificări minore în conformitate cu cele efectuate asupra dispozițiilor aferente.

Articolul 11

Articolul 11 menține cerințele referitoare la planurile de urgență pentru entitățile de nivel superior prevăzute anterior la articolul 11 din Directiva 96/82/CE, sub rezerva a două modificări minore: să se solicite ca, în ceea ce privește consultarea publică privind planurile de urgență externe, aceasta să fie în conformitate cu principiile dispozițiilor relevante din Directiva 2003/35/CE de punere în aplicare a Convenției de la Aarhus și să fie mai clară separarea responsabilităților între operatori și autoritățile competente în ceea ce privește reexaminarea, testarea și actualizarea planurilor de urgență interne și externe. În plus, pentru a se evita întârzieri semnificative în finalizarea planurilor, care sunt un element esențial în termeni de pregătire adecvată și de răspuns în caz de accidente, autorității competente îi revine o obligație nouă, aceea de a întocmi planul de urgență extern în termen de 12 luni de la primirea informațiilor necesare de la operator.

Anexa IV prezintă în detaliu informațiile care trebuie incluse în planuri și preia cerințele din anexa corespunzătoare la Directiva 96/82/CE, cu anumite modificări (a se vedea mai jos).

Articolul 12

Acest articol conține dispoziții referitoare la amenajarea teritoriului. În esență nu se modifică față de cel din Directiva 96/82/CE, cu excepția unor modificări minore cum ar fi clarificarea faptului că scopul este de a se proteja atât mediul, cât și sănătatea umană și că se aplică tuturor entităților; prevederea unor măsuri, altele decât distanțele de siguranță (care s-ar putea să nu fie adecvate) pentru a se proteja zonele deosebit de vulnerabile sau de interes natural deosebit; asigurarea, acolo unde este posibil, a integrării procedurilor de amenajare a teritoriului cu cele prevăzute în directiva privind analiza de impact asupra mediului și în legislațiile similare, precum și oferirea, pentru autoritățile competente, a posibilității de a impune entităților de nivel inferior să furnizeze suficiente informații privind riscurile, în scopul amenajării teritoriului. Datorită acestor modificări textul va fi într-o mai bună concordanță cu obiectivele sale și va reflecta mai fidel practica existentă.

Articolul 13

Acest articol menține cerințele actuale potrivit cărora informațiile ar trebui să fie puse, în mod activ, la dispoziția persoanelor care ar putea fi afectate de un accident major și, de asemenea, să fie disponibile în permanență. Problema identității responsabilului pentru furnizarea acestor informații rămâne deschisă. Principalele modificări constau în extinderea informațiilor pentru a include informațiile de bază pentru toate entitățile (nume, adresă și activități), care sunt furnizate Comisiei în temeiul articolului 19 din actuala directivă, dar care nu sunt puse la dispoziția publicului, iar pentru entitățile de nivel superior, pentru a include un rezumat al scenariilor în caz de accident major și informații-cheie din planul de urgență extern și, fără a se exclude alte forme de comunicare, cerința ca aceste informații să fie în permanență la dispoziția publicului, on-line, și să fie transmise la o bază centrală de date, la nivelul Uniunii, în conformitate cu dispozițiile de la articolul 20.

Confidențialitatea informațiilor este asigurată, acolo unde este necesar și adecvat, de articolul 21.

Aceste modificări vor facilita accesul publicului la informațiile relevante și vor permite o mai bună informare a acestuia în eventualitatea unui accident. Acestea vor facilita, de asemenea, sarcina autorităților competente de a monitoriza disponibilitatea și actualitatea informațiilor.

Articolul 14

Acesta este un articol nou care se bazează pe articolul 13 alineatul (5) din actuala directivă și extinde cerințele acestuia care impun ca publicul să își exprima punctul de vedere în anumite cazuri legate de amenajarea teritoriului, modificări ale entităților existente, ale planurilor de urgență externe etc. Dispozițiile se bazează în mare parte pe Directiva 2003/35/CE, cu scopul de a alinia mai bine Directiva Seveso II la dispozițiile corespunzătoare din Convenția de la Aarhus.

Articolele 15 și 16

Aceste două articole se referă la raportarea accidentelor majore de către operatori și, respectiv, de către autoritățile competente. Principala modificare o constituie stabilirea unui termen de 12 luni pentru prezentarea de rapoarte, pentru a se evita întârzierile prelungite în raportarea accidentelor de către statele membre. Acest lucru, precum și o modificare a valorilor-limită ale cantităților, prevăzute în anexa VI, care stabilește criteriile pe baza cărora pot fi raportate accidentele (a se vedea mai jos), vor contribui la prevenirea viitoarelor accidente prin faptul că va permite raportarea și analizarea din timp a accidentelor survenite și a celor evitate la limită care implică unele cantități semnificativ ridicate de substanțe periculoase, astfel încât informațiile și concluziile experiențelor să poată fi făcute cunoscute.

Articolele 17,18,19 și 27

Aceste articole păstrează și dezvoltă dispozițiile existente cu privire la rolul și responsabilitățile autorităților competente, cu scopul de a asigura o punere în aplicare și o respectare a aplicării mai eficace.

Articolul 17 introduce o cerință pentru statele membre care au mai mult de o autoritate competentă, și anume să o desemneze pe cea care asigură coordonarea activităților. De asemenea, stabilește modalitățile de cooperare între autoritățile competente și Comisie în activitățile de sprijinire a punerii în aplicare, prin utilizarea comitetului existent al autorităților competente („forumul”) și a grupurilor tehnice de lucru aferente, cum ar fi dezvoltarea unor orientări, schimburi de bune practici și analizarea notificărilor efectuate în temeiul articolului 4.

Articolul 19 consolidează cerințele existente în ceea ce privește inspecțiile. Noile dispoziții se bazează în mare parte pe Recomandarea 2001/331/CEE de stabilire a unor criterii minime pentru inspecțiile de mediu în statele membre și pe directiva privind emisiile industriale. Este subliniată importanța disponibilității unor resurse suficiente pentru inspecții, precum și necesitatea de a se încuraja schimbul de informații, de exemplu la nivelul Uniunii prin programul actual de vizite comune reciproce pentru inspecții.

Articolele 18 și 27 (care este nou) au stabilit măsurile care trebuie luate în eventualitatea nerespectării, care includ interdicții de utilizare și alte sancțiuni.

Articolul 20

Acest articol se referă la disponibilitatea informațiilor, deținute de către Comisie, privind entitățile și accidentele majore. Principala modificare constă în îmbunătățirea și consolidarea dispozițiilor directivei actuale prin extinderea bazei de date a sistemului actual de obținere de informații referitoare la instalațiile Seveso (SPIRS) pentru a se include informațiile pentru public menționate la articolul 13 și anexa V și pentru a face deschide baza de date pentru public. Accesul s-ar putea efectua, fie prin intermediul unor linkuri la documente încărcate direct în sistem, fie prin linkuri către site-urile internet ale statelor membre și/sau ale operatorilor. Acest schimb de informații ar contribui la asigurarea furnizării către public a informațiilor necesare și ar permite operatorilor și autorităților competente să învețe din cele mai bune practici ale celorlalți.

Baza de date ar fi, de asemenea, utilizată în scopul raportării cu privire la punerea în aplicare de către statele membre, fapt care ar raționaliza și simplifica regimul actual.

Articolul 21

Acesta stabilește noi norme privind confidențialitatea, care se bazează pe Directiva 2003/4/CE de punere în aplicare a dispozițiilor Convenției de la Aarhus privind accesul publicului la informațiile despre mediu, care acordă o importanță mai mare deschiderii și transparenței, asigurând în același timp nedivulgarea de informații în cazuri temeinic justificate în care este necesară păstrarea confidențialității, cum ar fi din motive de securitate.

Articolul 22

Acest articol este o dispoziție nouă, care aliniază mai bine directiva la Convenția de la Aarhus, prin faptul că impune statelor membre să se asigure că publicul interesat, inclusiv ONG-uri din domeniul mediului interesate, are acces la proceduri administrative sau juridice pentru a contesta orice acte sau omisiuni care le-ar putea încălca drepturile legate de accesul la informații de care beneficiază în temeiul articolelor 13 și 21 alineatul (1) sau legate de consultarea și participarea la procesul decizional în ceea ce privește cazurile, de care beneficiază în temeiul articolului 14.

Articolele 23 - 26

Articolul 23 prevede că anexele I-VII vor fi adaptate la progresul tehnic prin acte delegate (care vor fi, de asemenea, utilizate la stabilirea criteriilor de derogare în temeiul articolului 4 alineatul (4), precum și la acordarea de derogări pentru substanțele care urmează să fie enumerate în partea 3 din anexa I). Celelalte articole sunt dispoziții standard referitoare la delegarea unor astfel de competențe de executare, precum și la procedurile de revocare și de formulare de obiecții.

Articolele 28 - 31

Aceste articole se referă la transpunerea de către statele membre, la intrarea în vigoare a noii directive și la abrogarea Directivei 96/82/CE. Data la care statele membre aplică directiva, 1 iunie 2015, este data la care Regulamentul CLP devine definitiv.

Alte anexe

Anexa II conține elementele de care trebuie să se țină seama în raportul de securitate prevăzut la articolul 9. Conținutul diferitelor părți ale anexei este, în mare măsură, neschimbat față de cel al anexei II la Directiva 96/82/CE. Principalele modificări constau în cerințe suplimentare în legătură cu informațiile cu privire la entitățile vecine, în special avându-se în vedere posibilele efecte în lanț și alte riscuri externe și pericole, cum ar fi riscurile și pericolele pentru mediu (punctul C din partea 1 și punctul A din partea 4), precum și cu privire la fructificarea experienței unor accidente din trecut (punctul C din partea 4) și la echipamentele necesare limitării consecințelor unor accidente majore (punctul A din partea 5).

Anexa III se referă la informațiile privind sistemele de gestionare și factorii organizaționali care urmează să fie incluși în raportul de securitate. Principalele modificări sunt eliminarea trimiterilor la PPAM, pentru a se clarifica faptul că sistemul de management al siguranței ar trebui să fie proporțional și că sistemele recunoscute la nivel internațional, cum ar fi ISO și OSHAS, ar trebui să fie luate în considerare, precum și pentru a se include trimiteri la cultura în materie de siguranță. O altă schimbare este o trimitere la posibila utilizare a indicatorilor de performanță în materie de siguranță, care poate fi un instrument eficace pentru a se îmbunătăți siguranța, precum și de sprijin în monitorizare, evaluare și asigurarea respectării, precum și la schimbările necesare în urma unui audit și a unei reexaminări a sistemelor de management al siguranței.

Anexa IV conține informațiile care trebuie să fie incluse în planurile de urgență interne și externe care trebuie întocmite în temeiul articolului 11. Aceasta este identică cu anexa IV la Directiva 96/82/CE, cu excepția faptului că domeniul de aplicare al planului de urgență extern este extins pentru a face mai clară necesitatea abordării unor posibile efecte în lanț și a unor acțiuni de soluționare în afara amplasamentului entității, în scenariul unor accidente majore cu impact asupra mediului.

Anexa V enumeră informațiile care trebuie să fie furnizate publicului, în conformitate cu articolul 13. Principalele modificări în lista cerințelor se regăsesc în partea 1, pentru toate entitățile, și prevăd includerea următoarelor elemente: detalii cu privire la informații despre pericolele de accidente majore, astfel cum sunt prevăzute în PPAM sau în raportul de securitate (punctul 5), despre inspecțiile efectuate (punctul 6) și cazurile în care pot fi obținute informații suplimentare (punctul 7), iar în partea 2, pentru entitățile de nivel superior, includerea principalelor tipuri de scenarii de accidente majore (punctul 1), informațiile corespunzătoare din planul de urgență extern (punctul 5) și, după caz, impactul transfrontalier (punctul 6).

Anexa VI este în esență aceeași ca în actuala directivă, enumerând criteriile de raportare a accidentelor. Singura schimbare constă în includerea mai multor accidente în cadrul sistemului de raportare prin reducerea valorilor limită pentru cantități prevăzute în secțiunea 1.1 la 1% din valorile-limită corespunzătoare entităților de nivel superior.

Anexa VII va enumera criteriile acordării de derogări în temeiul articolului 4. În conformitate cu articolul 4 alineatul (4), aceste criterii se adoptă prin acte delegate până la 30 iunie 2013.

2010/0377 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

privind controlul pericolelor de accidente majore care implică substanțe periculoase

(Text cu relevanță pentru SEE)

PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 192 alineatul (1),

având în vedere propunerea Comisiei[1],

după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[2],

având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[3],

hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară,

întrucât:

1. Directiva 96/82/CE a Consiliului din 9 decembrie 2006 privind controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase[4] stabilește norme de prevenire a accidentelor majore care ar putea rezulta din anumite activități industriale, precum și de limitare a consecințelor acestora pentru sănătatea umană și mediu.

2. Accidentele majore au adesea consecințe grave, după cum s-a constatat în accidente precum Seveso, Bhopal, Schweizerhalle, Enschede, Toulouse și Buncefield. În plus, impactul se poate extinde dincolo de granițele naționale. Acest lucru subliniază necesitatea de a asigura luarea de măsuri adecvate de precauție pentru a se garanta un nivel ridicat de protecție pe întreg teritoriul Uniunii pentru cetățeni, comunități și mediu.

3. Directiva 96/82/CE a avut un rol esențial în reducerea probabilității producerii unor astfel de accidente și a consecințelor acestora, conducând astfel la niveluri mai ridicate de protecție în întreaga Uniune. O reexaminare a Directivei a confirmat că, în general dispozițiile existente sunt adecvate scopului și că nu sunt necesare schimbări majore. Cu toate acestea, sistemul instituit prin Directiva 96/82/CE ar trebui să fie adaptat la schimbările din sistemul de clasificare a substanțelor periculoase al Uniunii la care aceasta face trimitere. În plus, o serie de alte dispoziții ar trebui să fie clarificate și actualizate.

4. Prin urmare, este necesar să se înlocuiască Directiva 96/82/CE pentru a se asigura că nivelurile existente de protecție sunt menținute și îmbunătățite în continuare, prin dispoziții mai eficace și mai eficiente, și, dacă este posibil, prin reducerea sarcinii administrative inutile prin raționalizare sau simplificare, fără a se compromite siguranța. În același timp, noile prevederi ar trebui să fie clare, coerente și ușor de înțeles pentru a contribui la îmbunătățirea punerii în aplicare și a forței executorii.

5. Convenția asupra efectelor transfrontaliere ale accidentelor industriale a Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite, care a fost aprobată în numele Uniunii prin Decizia 98/685/CE a Consiliului din 23 martie 1998 privind încheierea Convenției asupra efectelor transfrontaliere ale accidentelor industriale[5], prevede măsuri privind prevenirea, pregătirea și răspunsul la accidentele industriale care pot avea efecte transfrontaliere, precum și măsuri privind cooperarea internațională în acest domeniu. Directiva 96/82/CE transpune convenția în dreptul Uniunii.

6. Accidentele majore pot avea consecințe dincolo de frontiere, iar costul ecologic și economic al unui accident nu este suportat doar de către entitatea afectată, dar și de către statul membru în cauză. Prin urmare, este necesar să se ia măsuri care să asigure un nivel ridicat de protecție în întreaga Uniune.

7. Dispozițiile prezentei directive ar trebui să se aplice fără a se aduce atingere dispozițiilor din dreptul Uniunii referitoare la sănătatea și securitatea la locul de muncă.

8. Anumite activități industriale ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive ca urmare a caracteristicilor lor specifice. Aceste activități sunt reglementate de o altă legislație la nivelul Uniunii sau la nivel național care asigură un nivel echivalent de siguranță. Comisia ar trebui, cu toate acestea, să continue să se asigure că nu există lacune semnificative în cadrul de reglementare existent, în special în ceea ce privește riscurile noi și emergente care provin de la alte activități, și să ia măsurile corespunzătoare în cazul în care este necesar.

9. Anexa I la Directiva 96/82/CE enumeră substanțele periculoase care intră în domeniul său de aplicare, inter alia , prin trimitere la anumite dispoziții din Directiva 67/548/CEE a Consiliului din 27 iunie 1967 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea substanțelor periculoase[6], precum și din Directiva 1999/45/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 mai 1999 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la clasificarea, ambalarea și etichetarea preparatelor periculoase[7]. Directivele respective au fost înlocuite de Regulamentul (CE) nr. 1272/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2008 privind clasificarea, etichetarea și ambalarea substanțelor și a amestecurilor[8], care pune în aplicare, în cadrul Uniunii, Sistemul global armonizat de clasificare și etichetare a produselor chimice (GHS), care a fost adoptat la nivel internațional, în cadrul structurilor Organizației Națiunilor Unite. Regulamentul menționat anterior introduce noi clase și categorii de pericol care corespund doar parțial celor utilizate în cadrul regimului anterior. Anexa I la Directiva 96/82/CE trebuie, prin urmare, să fie modificată pentru a fi aliniată la regulamentul respectiv, menținându-se în același timp nivelurile de protecție existente stabilite în directiva respectivă.

10. Flexibilitatea este necesară pentru a se putea modifica anexa I astfel încât să se evite orice efecte nedorite care provin din alinierea la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008 și din adaptările ulterioare la acest regulament care au un impact asupra clasificării substanțelor periculoase. Pe baza unor criterii armonizate care urmează să fie elaborate, ar putea fi acordate derogări în cazul unor substanțe care nu prezintă un pericol de accident major, fără a se contrazice clasificarea lor în ceea ce privește pericolul. Ar trebui să existe, de asemenea, un mecanism de corecție corespunzător pentru substanțele pentru care este necesară includerea în domeniul de aplicare al prezentei directive, din cauza potențialului lor de pericol de accident major.

11. Operatorilor ar trebui să le revină obligația generală de a lua toate măsurile necesare pentru a preveni accidentele majore și pentru a atenua consecințele acestora. În cazul în care substanțele periculoase sunt prezente în entități în cantități care depășesc anumite valori, operatorul ar trebui să furnizeze autorității competente informații suficiente care să îi permită să identifice entitatea, substanțele periculoase prezente, precum și pericolele potențiale. Operatorul ar trebui, de asemenea, să elaboreze și să trimită autorității competente o strategie de prevenire a accidentelor majore care să precizeze abordarea la nivel general a operatorului și măsurile luate de acesta, inclusiv sistemele corespunzătoare de management al siguranței, pentru controlul pericolelor de accidente majore.

12. În scopul reducerii riscului de efecte în lanț, în cazul în care entitățile sunt amplasate de așa natură sau atât de aproape încât probabilitatea și posibilitatea producerii unor accidente majore să fie ridicate sau să se agraveze consecințele acestora, operatorii ar trebui să coopereze în ceea ce privește schimbul de informații pertinente și informarea publicului, inclusiv a entităților învecinate care ar putea fi afectate.

13. Pentru a demonstra că s-a făcut tot ceea ce este necesar pentru a se preveni accidentele majore, pentru a se pregăti planurile de urgență și măsurile de răspuns, operatorul ar trebui, în cazul entităților în care există substanțe periculoase în cantități considerabile, să furnizeze autorității competente informații sub forma unui raport de securitate care să cuprindă detalii referitoare la entitate, la substanțele periculoase prezente, la instalație sau la suprafețele de depozitare, la posibilele scenarii de accidente majore și la analiza riscurilor, la prevenirea și măsurile de intervenție posibile și la sistemele de gestionare disponibile, pentru a preveni și a reduce riscul de accidente majore și pentru a se permite luarea măsurilor necesare pentru a se limita consecințele acestora.

14. Pentru a face față situațiilor de urgență, în cazul entităților în care există substanțe periculoase în cantități semnificative, este necesar să se stabilească planuri interne și externe de urgență și să se creeze sisteme care să garanteze că aceste planuri sunt testate și revizuite, dacă este necesar, precum și puse în aplicare în eventualitatea unui accident major sau a unei probabilități crescute de producere a acestuia. Personalul entității ar trebui să fie consultat cu privire la planul de urgență intern, iar publicul ar trebui să fie consultat cu privire la planul de urgență extern.

15. Pentru a se asigura o mai bună protecție a zonelor rezidențiale, a zonelor de utilitate publică considerabilă și a mediului, inclusiv a zonelor de interes natural deosebit sau deosebit de vulnerabile, este necesar ca, în cadrul politicilor de amenajare a teritoriului sau de alt tip puse în aplicare în statele membre, să se țină seama de nevoia pe termen lung de a se menține o distanță adecvată între aceste zone și entitățile care prezintă astfel de pericole, iar, acolo unde sunt implicate entități deja existente, să se ia în considerare măsuri tehnice suplimentare, astfel încât să nu crească riscul pentru persoane. La luarea deciziilor ar trebui să se țină seama de suficiente informații despre riscuri și de recomandările tehnice privind aceste riscuri. În cazul în care este posibil, pentru a se reduce sarcinile administrative, procedurile ar trebui să fie integrate în cele efectuate în temeiul altor acte legislative ale Uniunii.

16. În scopul promovării accesului la informații privind mediul, în conformitate cu Convenția de la Aarhus privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, care a fost aprobată, în numele Uniunii, prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 privind încheierea, în numele Comunității Europene, a Convenției privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu[9], nivelul și calitatea informațiilor către public ar trebui să fie îmbunătățite. În special, persoanele pentru care există o probabilitate crescută de a fi afectate de un accident major ar trebui să primească informații suficiente cu privire la acțiunile corespunzătoare care să fie întreprinse în eventualitatea unui accident. În plus față de furnizarea de informații într-un mod activ, fără ca publicul să trebuiască să înainteze o solicitare în acest sens și, fără a se exclude alte forme de diseminare, aceste informații ar trebui să fie, de asemenea, în permanență puse la dispoziție și actualizate pe internet. În același timp, ar trebui să existe garanții corespunzătoare de confidențialitate, pentru a răspunde preocupărilor legate de securitate, printre altele.

17. Modul în care informația este gestionată ar trebui să fie în conformitate cu inițiativa privind sistemul partajat de informații referitoare la mediu (SPIM), introdusă de Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic si Social European si Comitetul Regiunilor - Către un sistem partajat de informații referitoare la mediu (SPIM)[10]. Ar trebui să fie, de asemenea, în conformitate cu Directiva 2007/2/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 martie 2007 de instituire a unei infrastructuri pentru informații spațiale în Comunitatea Europeană (INSPIRE)[11] și cu normele sale de aplicare, menite să permită schimbul de informații spațiale privind mediul între organizațiile din sectorul public și o mai bună facilitare a accesului publicului la informații spațiale în întreaga Uniune. Informațiile ar trebui să se regăsească într-o bază de date la nivelul Uniunii accesibilă publicului, care va facilita, de asemenea, monitorizarea și raportarea privind punerea în aplicare.

18. În conformitate cu Convenția de la Aarhus, participarea efectivă a publicului la luarea deciziilor este necesară pentru a-i permite acestuia să se exprime, iar factorilor de decizie să țină seama de opiniile și de preocupările care ar putea fi relevante pentru deciziile în cauză, conducând astfel la o mai mare responsabilizare și transparență în cadrul procesului de luare a deciziilor și contribuind la sensibilizarea publicului față de problemele de mediu și la susținerea deciziilor adoptate. Cetățenii interesați ar trebui să aibă acces la justiție cu scopul de a contribui la protejarea dreptului de a trăi într-un mediu adecvat pentru sănătatea și bunăstarea personală.

19. Pentru a se asigura luarea unor măsuri corespunzătoare în cazul în care se produce un accident major, operatorul ar trebui să informeze imediat autoritățile competente și să le comunice informațiile necesare pentru ca acestea să poată evalua impactul accidentului respectiv.

20. În scopul asigurării schimbului de informații și prevenirii în viitor a unor accidente de natură similară, statele membre ar trebui să transmită Comisiei informații cu privire la accidentele majore care s-au produs pe teritoriul lor, astfel încât Comisia să poată analiza pericolele implicate și să facă să funcționeze un sistem de difuzare a informațiilor privind, în special, accidentele majore și experiența câștigată din acestea. Acest schimb de informații ar trebui să acopere, de asemenea, „accidentele la limită” pe care statele membre le consideră ca fiind de interes tehnic special pentru prevenirea accidentelor majore și limitarea consecințelor acestora.

21. Statele membre ar trebui să desemneze autoritățile competente responsabile de asigurarea îndeplinirii de către operatori a obligațiilor care le revin. Dacă este necesar, o autoritate ar trebui să conducă coordonarea diferitelor autorități sau a altor organisme implicate. Autoritățile competente și Comisia ar trebui să coopereze în ceea ce privește activitățile de sprijinire a punerii în aplicare, cum ar fi dezvoltarea unor orientări adecvate și schimburile de bune practici. Pentru a se evita sarcinile administrative inutile, dacă este cazul, obligațiile corespunzătoare privind informarea ar trebui să fie integrate celor prevăzute în alte acte legislative relevante ale Uniunii.

22. Statele membre ar trebui să se asigure că autoritățile competente iau măsurile necesare în cazul nerespectării dispozițiilor prezentei directive. Pentru a se asigura cu eficacitate punerea în aplicare și respectarea aplicării, ar trebui să existe un sistem de inspecții, care să includă un program de inspecții de rutină, la intervale regulate și inspecții excepționale. Dacă este cazul, inspecțiile ar trebui să fie coordonate cu cele efectuate în temeiul unor alte acte legislative ale Uniunii. Este important să fie disponibil un număr suficient de inspectori calificați. Autoritățile competente ar trebui să ofere sprijin corespunzător utilizând instrumente și mecanisme pentru schimbul de experiență și consolidarea cunoștințelor, inclusiv la nivelul Uniunii.

23. Comisia ar trebui să fie împuternicită să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 290 din tratat în ceea ce privește adoptarea unor criterii pentru derogări și modificări ale anexelor la prezenta directivă.

24. Statele membre ar trebui să stabilească norme privind sancțiunile aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și să se asigure că acestea sunt puse în aplicare. Sancțiunile ar trebui să fie eficace, proporționale și cu efect de descurajare.

25. Având în vedere că obiectivele directivei, și anume de a asigura un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului, nu pot fi îndeplinite în mod satisfăcător de către statele membre și pot, prin urmare, să fie mai bine realizate la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul menționat anterior, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective,

ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

Articolul 1

Obiectul

Prezenta directivă stabilește norme pentru prevenirea accidentelor majore care implică substanțe periculoase și pentru limitarea consecințelor acestora asupra sănătății umane și asupra mediului, în vederea asigurării unor niveluri ridicate de protecție pe întreg teritoriul Uniunii, într-o manieră consecventă și eficace.

Articolul 2

Domeniul de aplicare

26. Prezenta directivă se aplică entităților în care există substan țe periculoase în cantități egale sau mai mari decât cantitățile enumerate în lista din părțile 1 și 2 din anexa I.

27. Prezenta directivă nu se aplică:

(a) entităților, instalațiilor sau suprafețelor de depozitare militare;

(b) pericolelor create de radiații ionizante;

(c) transportului de substanțe periculoase și depozitării intermediare temporare pe șosele, căi ferate, căi de navigație fluvială interne, căi maritime sau aeriene, în afara entităților care intră sub incidența prezentei directive, inclusiv încărcării, descărcării și transportului la sau de la alte mijloace de transport pe docuri, pontoane sau stații de triaj;

(d) transportului de substanțe periculoase prin conducte, inclusiv stații de pompare, în afara entităților care intră sub incidența prezentei directive;

(e) exploatării (explorarea, extracția și prelucrarea) minereurilor în mine, cariere, sau prin intermediul forajelor, cu excepția depozitării subterane a gazelor în straturi naturale și în mine scoase din uz și operațiunilor de prelucrare chimică și termică și depozitării legate de operațiunile care implică substanțe periculoase, astfel cum sunt definite în anexa I;

(f) explorării și exploatării în largul mării a mineralelor, inclusiv a hidrocarburilor;

(g) rampelor de deșeuri, inclusiv depozitării subterane a deșeurilor, cu excepția instalațiilor funcționale de eliminare a sterilului, inclusiv bazine de decantare sau baraje, care conțin substanțe periculoase, astfel cum sunt definite în anexa I, în special atunci când sunt utilizate în legătură cu prelucrarea chimică și termică a minereurilor;

(h) substanțelor enumerate în partea 3 din anexa I.

Articolul 3

Definiții

În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

28. „entitate” reprezintă întreaga zonă care se află sub controlul unui operator, dacă într-una sau mai multe instalații ale acesteia, inclusiv infrastructurile sau activitățile obișnuite sau conexe, există substanțe periculoase care intră sub incidența prezentei directive;

29. "entitate de nivel inferior" înseamnă o entitate în care substanțele periculoase sunt prezente în cantități egale sau mai mari decât cantitățile menționate în coloana 2 din partea 1 a anexei I și în coloana 2 din partea 2 a anexei I, dar mai mici decât cantitățile enumerate în coloana 3 din partea 1 a anexei I și din coloana 3 din partea 2 a anexei I;

30. „entitate de nivel superior” înseamnă o entitate în care substanțele periculoase sunt prezente în cantități egale sau mai mari decât cantitățile menționate în coloana 3 din partea 1 a anexei I și din coloana 3 din partea 2 a anexei I;

31. „entitate nouă” înseamnă o entitate care este nou construită sau care urmează să intre în exploatare;

32. „entitate existentă” înseamnă o entitate care a intrat în domeniul de aplicare al Directivei 96/82/CE;

33. „entitate ulterioară” înseamnă o entitate care a funcționat înainte de intrarea în vigoare a prezentei directive, dar care nu a intrat sub incidența Directivei 96/82/CE și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al prezentei directive;

34. „instalație” înseamnă o unitate tehnică din cadrul unei entități în care sunt produse, utilizate, manipulate și depozitate substanțe periculoase, inclusiv în subteran, și care cuprinde totalitatea echipamentului, a structurilor, a sistemului de conducte, a utilajelor, a instrumentelor, a liniei ferate proprii de garare, a docurilor, a cheiurilor de încărcare/descărcare care deservesc instalația, a pontoanelor, a depozitelor sau a altor structuri similare, plutitoare sau de altă natură, necesare pentru exploatarea instalației;

35. „operator” reprezintă orice persoană fizică sau juridică care exploatează sau controlează o entitate sau o instalație sau, dacă acest lucru este prevăzut în legislația națională, căreia i-a fost delegată o putere de decizie economică asupra funcționării din punct de vedere tehnic a entității sau instalației;

36. „substanță periculoasă” înseamnă o substanță sau un amestec menționate în partea 1, sau partea 2 din anexa 1 și care există sub formă de materie primă, produs, produs secundar, rezidual sau intermediar, inclusiv acele substanțe despre care se presupune în mod rezonabil că ar putea fi generate în eventualitatea producerii unui accident;

37. „amestec” înseamnă un amestec sau o soluție compusă din două sau mai multe substanțe;

38. „prezența substanțelor periculoase” înseamnă prezența efectivă sau anticipată de substanțe periculoase în entitate sau prezența substanțelor periculoase despre care se consideră că ar putea fi generate în timpul pierderii controlului asupra unui proces chimic industrial, în cantități egale sau mai mari decât valorile limită stabilite în părțile 1 și 2 din anexa I.

39. „accident major” înseamnă un incident, cum ar fi o emisie majoră, incendiu sau o explozie care rezultă din evoluții necontrolate în cursul exploatării oricărei entități care intră sub incidența prezentei directive, și care conduce la pericole grave pentru sănătatea umană, bunuri sau mediu, imediate sau mai târziu, în interiorul sau în exteriorul entității, și care implică una sau mai multe substanțe periculoase;

40. „pericol” înseamnă proprietatea intrinsecă a unei substanțe periculoase sau a unei situații fizice, cu potențial de a afecta sănătatea umană sau mediul;

41. „risc” înseamnă probabilitatea ca un efect specific să se producă într-o anumită perioadă sau în anumite împrejurări;

42. „depozitare” înseamnă prezența unei cantități de substanțe periculoase în scopul înmagazinării, depozitării în condiții de siguranță sau menținerii în stoc;

43. „public” înseamnă una sau mai multe persoane fizice sau juridice și, în conformitate cu dreptul național sau practica la acest nivel, asociațiile, organizațiile sau grupurile acestora;

44. „publicul interesat” înseamnă publicul afectat sau care ar putea fi afectat, sau care are un interes în luarea unei decizii privind oricare dintre aspectele reglementate de articolul 14 alineatul (1), inclusiv organizațiile neguvernamentale care promovează protecția mediului și care îndeplinesc toate cerințele aplicabile în conformitate cu dreptul național;

45. „inspecție” înseamnă toate acțiunile, inclusiv vizite la fața locului, verificări ale unor măsuri interne, sisteme, rapoarte si documente de monitorizare, precum și orice monitorizare necesară, efectuată de către sau în numele autorității competente pentru a verifica și a promova respectarea de către entități a cerințelor prezentei directive.

Articolul 4

Derogări și clauze de salvgardare

46. În cazul în care se demonstrează, pe baza criteriilor menționate la alineatul 4 din prezentul articol, că anumite substanțe menționate în partea 1 sau 2 din anexa I sunt incapabile să creeze un pericol de accident major, în special datorită formei lor fizice, a proprietăților lor, a clasificării, concentrației sau ambalării standard Comisia poate înscrie aceste substanțe pe lista din partea 3 din anexa I prin acte delegate, în conformitate cu articolul 24.

47. În cazul în care un stat membru consideră că o substanță periculoasă prezentă în lista din părțile 1 sau 2 din anexa I nu prezintă nici un pericol de accident major și că este posibil ca aceasta să se califice pentru a fi inclusă în partea 3 din anexa I, în conformitate cu alineatul (1) din prezentul articol, notifică acest lucru Comisiei.

Comisia informează forumul menționat la articolul 17 alineatul (2) cu privire la astfel de notificări.

48. În cazul în care se demonstrează, spre satisfacția unei autorități competente, pe baza criteriilor menționate la alineatul 4 din prezentul articol, că anumite substanțe prezente într-o entitate individuală sau în orice parte a acesteia și care sunt enumerate în partea 1 sau 2 din anexa I sunt incapabile să genereze un pericol de accident major, datorită condițiilor specifice din cadrul entității, cum ar fi natura ambalajului și condițiile de izolare a substanței sau locația și cantitățile în cauză, statul membru al autorității competente poate decide să nu aplice cerințele prevăzute la articolele 7-19 din prezenta directivă pentru entitatea respectivă.

În cazurile menționate în primul paragraf, statul membru în cauză furnizează Comisiei o listă a entităților respective, inclusiv inventarul de substanțe periculoase în cauză. Statul membru respectiv prezintă motivele excluderii.

Comisia transmite anual, spre informare, listele menționate la al doilea paragraf al prezentului alineat forumului menționat la articolul 17 alineatul (2).

49. Până la 30 iunie 2013, Comisia adoptă acte delegate, în conformitate cu articolul 24, pentru a stabili criteriile care urmează să fie utilizate în scopurile prevăzute la alineatele (1) și (3) din prezentul articol și pentru a modifica corespunzător anexa VII.

50. În cazul în care un stat membru consideră că o substanță periculoasă care nu figurează pe listele din partea 1 sau 2 din anexa I prezintă un pericol de accident major, acesta poate lua măsurile corespunzătoare și le notifică Comisiei.

Comisia informează forumul menționat la articolul 17 alineatul (2) cu privire la notificările efectuate în temeiul primului paragraf din prezentul alineat.

Dacă este cazul, Comisia poate include pe listă substanțele menționate în primul paragraf al prezentului alineat în partea 1 sau partea 2 din anexa I, prin acte delegate, în conformitate cu articolul 24.

Articolul 5

Obligațiile generale care revin operatorului

51. Statele membre se asigură că operatorul este obligat să ia toate măsurile necesare pentru a preveni accidentele majore și pentru a limita consecințele acestora pentru sănătatea umană și pentru mediu.

52. Statele membre se asigură că operatorul are obligația de a dovedi autorității competente menționate la articolul 17 (denumită în continuare „autoritatea competentă”), în orice moment, în special în vederea inspecțiilor și a controalelor menționate la articolul 19, că a luat toate măsurile necesare, după cum se specifică în prezenta directivă.

Articolul 6

Notificarea

53. Statele membre solicită operatorului să transmită autorită ții competente o notificare care să conțină următoarele detalii:

(a) numele și denumirea comercială a operatorului și adresa completă a entității în cauză;

(b) sediul social al operatorului, inclusiv adresa completă a acestuia;

(c) numele sau funcția persoanei care răspunde de entitate, dacă aceasta este diferită de cea de la litera (a);

(d) informații suficiente pentru a identifica substanțele periculoase sau categoria de substanțe implicate;

(e) cantitatea și forma fizică sub care se prezintă substanțele periculoase sau substanțele implicate;

(f) activitatea sau activitatea propusă a instalației sau a suprafețelor de depozitare;

(g) imediata vecinătate a entității, elementele care ar putea provoca un accident major sau agrava consecințele acestuia, inclusiv detalii privind entitățile vecine, indiferent dacă acestea intră sau nu sub incidența prezentei directive, precum și alte locații, zone și evenimente care ar putea crește riscul sau agrava consecințele unui accident major și al unor efecte în lanț.

54. Notificarea se trimite autorității competente în următoarele termene:

(a) pentru entitățile nou-înființate, într-un interval rezonabil de timp înainte de începerea construcției sau a exploatării;

(b) pentru entitățile existente, la un an de la data prevăzută la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf;

(c) pentru entitățile înființate ulterior, la un an de la data la care prezenta directivă se aplică entității respective.

55. Alineatele (1) și (2) din prezentul articol nu se aplică entităților existente, în cazul în care operatorul a trimis deja o notificare către autoritatea competentă în conformitate cu cerințele dreptului național la data prevăzută la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf, iar informațiile conținute sunt în conformitate cu alineatul (1) din prezentul articol și rămân neschimbate.

56. Operatorul informează imediat autoritatea competentă cu privire la următoarele evenimente:

(a) orice creștere semnificativă a cantității sau orice schimbare semnificativă a naturii sau a formei fizice a substanței periculoase prezente, după cum se indică în notificarea furnizată de operator în temeiul alineatului (1), sau orice modificare a proceselor în care aceasta este utilizată;

(b) modificarea unei entități sau a unei instalații care ar putea avea repercusiuni semnificative asupra pericolelor de accident major;

(c) închiderea definitivă a instalației.

57. Fără a se aduce atingere alineatului (4), operatorul reexaminează periodic și, dacă este necesar, actualizează notificarea, cel puțin o dată la cinci ani. Operatorul transmite autorității competente notificarea actualizată, fără întârziere.

Articolul 7

Politica de prevenire a accidentelor majore

58. Statele membre impun operatorului obligația de a elabora un document în care să prezinte politica de prevenire a accidentelor majore (denumită în continuare: „PPAM”) și să asigure o punere corespunzătoare în aplicare a acestuia. PPAM se stabilește în scris. Aceasta trebuie să fie menită să garanteze un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului. Trebuie să fie proporțională cu pericolele de accidente majore. Cuprinde obiectivele globale și principiile de acțiune ale operatorului, rolul și responsabilitatea gestionării și abordează cultura în materie de siguranță în ceea ce privește controlul pericolelor de accidente majore.

59. PPAM se trimite autorității competente în următoarele termene:

(a) pentru entitățile nou-înființate, într-un interval rezonabil de timp înainte de începerea construcției sau a exploatării;

(b) pentru entitățile existente, la un an de la data stabilită la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf;

(c) pentru entitățile înființate ulterior, la un an de la data la care prezenta directivă se aplică entității respective.

60. Alineatele (1) și (2) din prezentul articol nu se aplică entităților existente, în cazul în care operatorul a stabilit deja PPAM în scris și a trimis-o către autoritatea competentă în temeiul cerințelor dreptului național, la data prevăzută la al doilea paragraf din articolul 28 alineatul (1), iar informațiile conținute de aceasta respectă dispozițiile de la alineatul (1) și rămân neschimbate.

61. Operatorul reexaminează periodic și, dacă este necesar, actualizează PPAM, cel puțin o dată la cinci ani. PPAM actualizată este înaintată autorității competente, fără întârziere.

Articolul 8

Efectele în lanț

62. Statele membre se asigură că autoritatea competentă, pe baza tuturor informațiilor primite de la operatori în conformitate cu articolele 6 și 9 sau prin inspecții efectuate în temeiul articolului 19, identifică toate entitățile de nivel inferior și de nivel superior sau grupurile de entități în care probabilitatea și posibilitatea sau consecințele unui accident major pot crește din cauza amplasării și a proximității unor astfel de entități, precum și din cauza inventarului lor de substanțe periculoase.

63. Statele membre se asigură că operatorii din entitățile identificate în conformitate cu alineatul (1):

(a) fac schimb de informații pertinente într-un mod corespunzător pentru a le permite acestor entități să țină cont de natura și de nivelul general de pericol de accident major în PPAM-urile lor, în sistemele lor de management al siguranței, în rapoartele lor de securitate și în planurile lor de urgență interne;

(b) cooperează în ceea ce privește informarea publicului și a entităților învecinate care nu intră în domeniul de aplicare al prezentei directive și în ceea ce privește furnizarea de informații autorității responsabile cu pregătirea planurilor de urgență externe.

Articolul 9

Raportul de securitate

64. Statele membre impun operatorului unei unități de nivel superior obligația întocmirii unui raport de securitate cu scopul:

(a) de a demonstra că au fost puse în practică o PPAM și un sistem de management al siguranței pentru punerea în aplicare a acesteia, în conformitate cu informațiile prevăzute în anexa III;

(b) de a demonstra că au fost identificate pericolele de accidente majore și scenarii posibile de accidente majore și că au fost luate măsurile necesare pentru a se preveni astfel de accidente și pentru a se limita consecințele acestora pentru sănătatea umană și pentru mediu;

(c) de a demonstra au fost luate în considerare siguranța și fiabilitatea adecvate în proiectarea, construcția, exploatarea și întreținerea oricărei instalații, suprafețe de depozitare, echipament și infrastructură aferente exploatării, care sunt legate de pericolele de accidente majore în interiorul entității;

(d) de a demonstra că planurile de urgență interne au fost elaborate și de a furniza informații care să permită întocmirea planului de urgență extern;

(e) de a furniza suficiente informații autorităților competente pentru a permite luarea de decizii cu privire la amplasarea sau dezvoltarea de noi activități în jurul entităților existente.

65. Raportul de securitate conține cel puțin datele și informațiile enumerate în anexa II. Acesta indică numele organizațiilor relevante implicate în elaborarea raportului. De asemenea, acesta va include și un inventar actualizat al substanțelor periculoase prezente în cadrul entității.

66. Raportul de securitate se transmite autorității competente în următoarele termene:

(a) pentru entitățile nou-înființate, într-un interval rezonabil de timp înainte de începerea construcției sau a exploatării;

(b) pentru entitățile existente, la un an de la data stabilită la al doilea paragraf din articolul 28 alineatul (1);

(c) pentru unitățile înființate ulterior, la doi ani de la data la care prezenta directivă se aplică entității respective.

67. Alineatele (1), (2) și (3) din prezentul articol nu se aplică entităților existente, în cazul în care operatorul a trimis deja raportul de securitate către autoritatea competentă în temeiul cerințelor dreptului național la data prevăzută la articolul 28 alineatul (1), iar informațiile cuprinse în acesta sunt în conformitate cu alineatele (1) și (2) din prezentul articol și rămân neschimbate.

68. Operatorul reexaminează periodic și, dacă este necesar, actualizează raportul de securitate, cel puțin o dată la cinci ani.

Operatorul reexaminează, de asemenea, și, dacă este necesar, actualizează raportul de securitate în orice alt moment, la inițiativa operatorului sau la cererea autorității competente, în cazul în care acest lucru este justificat de date noi sau de cunoștințe tehnologice noi în domeniul siguranței, inclusiv cunoștințe care decurg din analiza unor accidente sau, pe cât posibil, a accidentelor evitate la limită, precum și de progresele în ceea ce privește cunoștințele privind evaluarea pericolelor.

Raportul de securitate actualizat se trimite autorității competente fără întârziere.

69. Înainte ca operatorul să înceapă construcția sau exploatarea sau în cazurile prevăzute la literele (b) și (c) alineatul (3) și la alineatul (5), autoritatea competentă, într-un interval de timp rezonabil de la primirea raportului:

(a) comunică operatorului concluziile examinării raportului de securitate,

(b) interzice punerea în funcțiune, sau exploatarea în continuare, a entității în cauză, în conformitate cu articolul 18.

70. Statele membre pot solicita entităților de nivel inferior punerea în aplicare a PPAM prin intermediul unui sistem de management al siguranței proporțional cu pericolele de accidente majore și cu gradul de complexitate al organizației sau al activităților desfășurate de entitate.

Articolul 10

Modificarea unei instalații, a unei entități sau a unei suprafețe de depozitare

În cazul în care are loc modificarea unei instalații, a unei entități, a unei suprafețe de depozitare, a unui proces sau a naturii substanțelor periculoase sau a cantității acestora, care ar putea avea repercusiuni semnificative asupra pericolelor de accidente majore, statele membre se asigură că operatorul:

(a) reexaminează și, dacă este necesar, revizuiește PPAM;

(b) reexaminează și, dacă este necesar, revizuiește raportul de securitate și sistemele de management al siguranței și procedurile prevăzute la articolul 9 și informează autoritatea competentă cu privire la detaliile revizuirii înainte ca modificarea să aibă loc.

Articolul 11

Planurile de urgență

71. Statele membre se asigură că, pentru toate unitățile de nivel superior:

(a) operatorul elaborează un plan de urgență intern pentru măsurile care trebuie luate în interiorul entității;

(b) operatorul furnizează informațiile necesare autorităților competente, pentru a permite acestora din urmă să elaboreze planuri de urgență externe;

(c) autoritățile desemnate în acest scop de către statul membru elaborează un plan de urgență extern pentru măsurile care trebuie luate în exteriorul entității în termen de un an de la data primirii informațiilor de la operator, în temeiul dispoziției de la litera (b).

72. Operatorii respectă obligațiile prevăzute la alineatul (1) literele (a) și (b) respectând următoarele termene:

(a) pentru entitățile noi, înainte de începerea exploatării;

(b) pentru entitățile existente, la un an de la data prevăzută la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf, numai dacă planul de urgență intern întocmit în temeiul cerințelor dreptului național la acea dată, și informațiilor conținute în acesta, sunt în conformitate cu prezentul articol și rămân neschimbate.

(c) pentru unitățile înființate ulterior, la un an de la data la care prezenta directivă se aplică entității.

73. Planurile de urgență se stabilesc cu următoarele obiective:

(a) limitarea și controlul incidentelor astfel încât să se minimizeze efectele, și să se limiteze consecințele nocive asupra sănătății umane, mediului și bunurilor;

(b) punerea în aplicare a măsurilor necesare pentru protecția sănătății umane și a mediului împotriva efectelor accidentelor majore;

(c) comunicarea informațiilor necesare către public și către serviciile sau autoritățile implicate din zona respectivă;

(d) asigurarea refacerii și a curățirii mediului în urma unui accident major.

Planurile de urgență cuprind informațiile prevăzute în anexa IV.

74. Fără a aduce atingere obligațiilor autorităților competente, statele membre se asigură că planurile de urgență interne prevăzute în prezenta directivă sunt elaborate prin consultare cu personalul care lucrează în cadrul entității, inclusiv personalul subcontractat pe termen lung relevant, și că publicul este consultat cu privire la planurile de urgență externe atunci când acestea sunt întocmite sau actualizate. Statele membre se asigură că desfășurarea consultării cu publicul este în conformitate cu articolul 14.

75. Statele membre se asigură că planurile de urgență interne și externe sunt reexaminate, testate și, unde este necesar, revizuite și actualizate de către operatori și, respectiv, autoritățile desemnate, la intervale corespunzătoare de cel mult trei ani. Reexaminarea are în vedere modificările care au avut loc în cadrul entităților respective sau în cadrul serviciilor de urgență respective, noile cunoștințe tehnice, precum și cunoștințele privind intervenția în caz de accidente majore.

În ceea ce privește planurile de urgență externe, statele membre iau în considerare necesitatea de a se facilita cooperarea consolidată în ceea ce privește asistența în domeniul protecției civile în caz de urgențe majore.

76. Statele membre se asigură că planurile de urgență sunt puse în aplicare fără întârziere de către operator și, dacă este necesar, de către autoritatea competentă desemnată în acest scop atunci când are loc un accident major sau atunci când se produce un eveniment necontrolat care, prin natura sa, ar putea fi în mod rezonabil de așteptat să ducă la un accident major.

77. Autoritatea competentă poate decide, având în vedere informațiile cuprinse în raportul de securitate, că cerința de a elabora un plan de urgență extern prevăzută la alineatul (1) nu se aplică.

Autoritatea competentă își motivează decizia.

Articolul 12

Amenajarea teritoriului

78. Statele membre se asigură că obiectivele de prevenire a accidentelor majore și de limitare a consecințelor unor astfel de accidente pentru sănătatea umană și pentru mediu sunt luate în considerare în cadrul politicilor lor de amenajare a teritoriului sau al altor politici relevante. Statele membre urmăresc îndeplinirea acestor obiective prin controale privind:

(a) amplasarea de noi entități;

(b) modificări la entitățile existente care intră sub incidența articolului 10;

(c) noi proiecte de dezvoltare, inclusiv legături de transport, locații frecventate de public și zone rezidențiale aflate în vecinătatea entităților existente, unde amplasarea sau dezvoltările pot crește riscul sau agrava consecințele unui accident major.

79. Statele membre se asigură că politicile lor de amenajare a teritoriului sau alte politici relevante, precum și procedurile de punere în aplicare a politicilor în cauză iau în considerare necesitatea, pe termen lung:

(a) de a se menține distanțe de siguranță adecvate între entitățile care intră sub incidența prezentei directive și zonele rezidențiale, clădirile și zonele frecventate de public, căile de transport importante, în măsura în care este posibil, precum și zonele de agrement;

(b) de a se proteja zonele naturale deosebit de vulnerabile sau de interes natural deosebit aflate în apropierea entităților care intră sub incidența prezentei directive, prin distanțe de siguranță adecvate sau alte măsuri corespunzătoare, dacă este necesar;

(c) în cazul entităților existente, de a se lua măsuri tehnice suplimentare, în conformitate cu articolul 5, pentru a nu crește riscurile pentru sănătatea umană și pentru mediu.

80. Statele membre se asigură că toate autoritățile competente și autoritățile responsabile de amenajarea teritoriului care răspund de luarea deciziilor în acest domeniu inițiază proceduri de consultare adecvate pentru a facilita punerea în aplicare a politicilor stabilite la alineatul (1). Procedurile sunt concepute pentru a asigura furnizarea de informații suficiente de către operatori cu privire la riscurile pe care le ridică entitățile, precum și disponibilitatea recomandărilor tehnice cu privire la aceste riscuri, fie de la caz la caz, fie la nivel general, atunci când se iau decizii.

Statele membre se asigură că operatorii entităților de nivel inferior furnizează, la cererea autorității competente, informații suficiente cu privire la riscurile pe care le ridică entitatea, care sunt necesare în scopul amenajării teritoriului.

81. Cerințele de la alineatele (1), (2) și (3) se aplică fără a se aduce atingere dispozițiilor Directivei 85/337/CEE a Consiliului[12] și Directivei 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului[13]. Statele membre, acolo unde este posibil și adecvat, prevăd proceduri coordonate sau comune în scopul îndeplinirii cerințelor din prezentul articol și cerințelor acestor directive, inter alia , pentru a se evita duplicarea evaluării sau consultărilor.

Articolul 13

Informațiile pentru public

82. Statele membre se asigură că informațiile prevăzute în anexa V sunt în permanență la dispoziția publicului, inclusiv în format electronic. Informațiile sunt reexaminate și, dacă este necesar, actualizate cel puțin o dată pe an.

83. Pentru entitățile de nivel superior, statele membre se asigură, de asemenea, că:

(a) toate persoanele care ar putea fi afectate de un accident major primesc, periodic și sub forma cea mai adecvată, fără să trebuiască să solicite acest lucru, informații privind măsurile de securitate și conduita obligatorie în caz de accident;

(b) raportul de securitate este pus la dispoziția publicului la cerere conform articolului 21 alineatul (3); în cazul în care se aplică articolul 21 alineatul (3), se pune la dispoziție un raport modificat sub forma unui rezumat fără caracter tehnic, care include cel puțin informații generale privind pericolele de accidente majore, efectele potențiale și conduita obligatorie în caz de accident;

(c) inventarul substanțelor periculoase este pus la dispoziția publicului interesat, la cerere, în conformitate cu articolul 21 alineatul (3).

Informațiile care urmează să fie furnizate în temeiul literei (a) din prezentul alineat includ cel puțin informațiile menționate în Anexa V. Aceste informații sunt, de asemenea, furnizate tuturor entităților care deservesc publicul, inclusiv școli și spitale, și tuturor entităților învecinate, în cazul entităților care intră sub incidența articolului 8. Statele membre asigură furnizarea informațiilor și reexaminarea și actualizarea periodică a acestora, cel puțin o dată la cinci ani.

84. Cererile de acces la informațiile menționate la alineatul (2) literele (a), (b) și (c) se soluționează în conformitate cu articolele 3 și 5 din Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și al Consiliului[14].

85. În ceea ce privește posibilitatea producerii unui accident major cu efecte transfrontaliere provenind dintr-o entitate care intră sub incidența articolului 9, statele membre furnizează informații suficiente statelor membre care ar putea fi afectate, astfel încât toate dispozițiile relevante cuprinse în articolele 11, 12 și în prezentul articol să poată fi aplicate, după caz, de către statele membre care ar putea fi afectate.

86. În cazurile în care statul membru vizat consideră că o entitate aflată în apropierea teritoriului unui alt stat membru nu poate genera un pericol de accident major în afara frontierelor sale în sensul articolului 11 alineatul (6) și că, prin urmare, nu trebuie să elaboreze un plan de urgență extern așa cum se prevede la articolul 11 alineatul (1), informează celălalt stat membru cu privire la acest lucru.

87. Prezentul articol se aplică sub rezerva dispozițiilor de la articolul 21.

Articolul 14

Consultarea publicului și participarea la procesul decizional

88. Statele membre se asigură că publicul poate să își dea avizul cu privire la următoarele aspecte:

(a) planificarea de noi entități, în temeiul articolului 12;

(b) modificări ale entităților existente în temeiul articolului 10, în cazul în care aceste modificări sunt supuse obligațiilor prevăzute în prezenta directivă în ceea ce privește planificarea;

(c) noi amenajări în apropierea imediată a entităților existente în cazul în care amplasarea sau amenajările pot crește riscul sau consecințele unui accident major în conformitate cu articolul 12;

(d) planuri de urgență externe, întocmite în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (c)

89. Publicul este informat prin anunțuri publice sau prin alte mijloace adecvate, inclusiv prin mijloace electronice, dacă sunt disponibile, cu privire la următoarele aspecte, la începutul procedurii de adoptare a unei decizii sau, cel mai târziu, de îndată ce informațiile pot fi furnizate în mod rezonabil:

(a) chestiunile prevăzute la alineatul (1);

(b) dacă este cazul, faptul că o decizie face obiectul unei analize de impact la nivel național sau transfrontalier asupra mediului sau al consultărilor între statele membre în conformitate cu articolul 13 alineatul (4);

(c) detalii ale autorității competente responsabile cu adoptarea deciziei cu privire la informațiile relevante care pot fi obținute, la observațiile sau întrebările care pot fi adresate, precum și detalii privind termenele de transmitere a observațiilor și întrebărilor.

(d) natura posibilelor decizii sau, în cazul în care există o decizie, proiectul acesteia;

(e) o precizare a orelor și a locurilor în care, sau a mijloacelor prin care, vor fi oferite informațiile relevante;

(g) detalii privind modalitățile de participare a publicului și de consultare, realizate în temeiul alineatului (5).

90. Statele membre se asigură că următoarele elemente sunt puse la dispoziția publicului interesat, în termene rezonabile:

(a) în conformitate cu legislația națională, principalele rapoarte și recomandări adresate autorității sau autorităților competente la momentul în care publicul interesat a fost informat în conformitate cu alineatul (2);

(b) în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/4/CE alte informații decât cele menționate la alineatul (2), relevante pentru decizia în cauză și care devin disponibile numai după ce publicul interesat a fost informat în conformitate cu alineatul (2).

91. Statele membre se asigură că publicul interesat beneficiază de dreptul de a formula observații și opinii autorității competente înainte de adoptarea unei decizii și că rezultatele consultărilor desfășurate în temeiul alineatului (1) sunt luate în considerare în luarea unei decizii.

92. Detaliile privind modalitățile de informare și consultare a publicului interesat se stabilesc de către statele membre.

Se prevăd termene rezonabile pentru diferitele etape trebuie să fie prevăzute, care să permită suficient timp pentru informarea publicului și pentru ca publicul interesat să se pregătească și să participe efectiv la adoptarea deciziilor privind mediul, sub rezerva dispozițiilor prezentului articol.

93. Statele membre se asigură că, atunci când sunt luate deciziile relevante, autoritatea competentă pune la dispoziția publicului:

(a) conținutul deciziei și motivele pe care se bazează, inclusiv orice actualizări ulterioare;

(b) rezultatele consultărilor organizate înainte de luarea deciziei și o explicație a modului în care acestea au fost luate în considerare în decizia respectivă;

Articolul 15

Informațiile care trebuie furnizate de către operator în urma producerii unui accident major

94. Statele membre se asigură că, de îndată ce este posibil din punct de vedere practic după producerea unui accident major, operatorul are obligația ca, prin mijloacele cele mai adecvate:

(a) să informeze autoritățile competente;

(b) să le ofere acestora următoarele informații imediat ce acestea devin disponibile:

(i) circumstanțele accidentului;

(ii) substanțele periculoase implicate;

(iii) datele disponibile pentru evaluarea efectelor accidentului asupra sănătății umane și a mediului;

(iv) măsurile de urgență adoptate;

(c) să le informeze cu privire la măsurile avute în vedere:

(i) pentru a atenua efectele pe termen mediu și lung ale accidentului;

(ii) pentru a preveni repetarea unui astfel de accident;

(d) să actualizeze informațiile furnizate dacă cercetările ulterioare dezvăluie date suplimentare care modifică informațiile inițiale sau concluziile stabilite.

95. Statele membre solicită autorității competente:

(a) să asigure luarea oricăror măsuri urgente pe termen mediu și lung, care s-ar putea dovedi necesare;

(b) să colecteze, prin inspecție, investigație sau orice alte mijloace adecvate, informațiile necesare pentru o analiză completă a aspectelor tehnice, organizaționale și manageriale ale unui accident major;

(c) să întreprindă acțiunile adecvate pentru a se asigura că operatorul ia toate măsurile de remediere necesare; și

(d) să facă recomandări cu privire la măsurile preventive viitoare.

Articolul 16

Informațiile care trebuie furnizate de către statele membre în urma unui accident major

96. În vederea prevenirii și atenuării efectelor accidentelor majore, statele membre informează Comisia, de îndată ce este posibil din punct de vedere practic, cu privire la accidentele majore care îndeplinesc criteriile stabilite în anexa VI care s-au produs pe teritoriile lor. Acestea comunică Comisiei următoarele detalii:

(a) statul membru, numele și adresa autorității responsabile cu elaborarea raportului;

(b) data, momentul și locul accidentului major, inclusiv denumirea completă a operatorului și adresa entității implicate;

(c) o descriere succintă a circumstanțelor accidentului, inclusiv substanțele periculoase implicate, precum și efectele imediate asupra sănătății umane și a mediului;

(d) o descriere succintă a măsurilor de urgență luate și a precauțiilor imediate necesare pentru a se preveni repetarea accidentului.

97. Statele membre informează Comisia cu privire la rezultatul analizelor și recomandărilor lor, de îndată ce este posibil din punct de vedere practic și cel târziu în decurs de un an de la data accidentului, prin utilizarea bazei de date menționate la articolul 20 alineatul (5).

Raportarea de către statele membre a informațiilor menționate la primul paragraf poate fi amânată numai pentru a permite finalizarea procedurilor judiciare în cazul în care o astfel de raportare ar putea afecta acele proceduri.

98. Comisia întocmește un formular de raport, în strânsă cooperare cu statele membre. Statele membre utilizează formularul de raport atunci când furnizează informațiile menționate la alineatele (1) și (2).

99. Statele membre comunică Comisiei numele și adresa oricărui organism care ar putea deține informații relevante privind accidentele majore și care ar putea să consilieze autoritățile competente care trebuie să intervină în cazul producerii unui astfel de accident, din alte state membre .

Articolul 17

Autoritatea competentă

100. Fără a se aduce atingere responsabilităților operatorului, statele membre instituie sau desemnează autoritatea sau autoritățile competente care au responsabilitatea de a îndeplini sarcinile stabilite de prezenta directivă și, dacă este necesar, organismele care să asiste autoritatea sau autoritățile competente la nivel tehnic. Statele membre care instituie sau desemnează mai multe autorități competente numesc o autoritate competentă care își asumă responsabilitatea asigurării coordonării procedurilor pentru îndeplinirea sarcinilor care le revin.

101. Comisia convoacă în mod regulat un forum alcătuit din reprezentanți ai autorităților competente din statele membre. Autoritățile competente și Comisia cooperează în cadrul activităților de sprijinire a punerii în aplicare a prezentei directive.

102. Statele membre se asigură că autoritățile competente acceptă, în scopurile prezentei directive, informații echivalente prezentate de operatori în conformitate cu alte acte legislative ale Uniunii, care îndeplinesc oricare dintre cerințele prezentei directive. În astfel de cazuri, autoritatea competentă asigură respectarea cerințelor prezentei directive.

Articolul 18

Interzicerea utilizării

103. Statele membre interzic utilizarea sau punerea în funcțiune a oricărei entități, instalații sau suprafețe de depozitare sau a oricărei părți din acestea, dacă măsurile luate de operator pentru prevenirea sau soluționarea accidentelor majore prezintă deficiențe grave.

Statele membre pot interzice utilizarea sau punerea în funcțiune a oricărei entități, instalații sau suprafețe de depozitare sau a oricărei părți din acestea, dacă operatorul nu a înaintat notificarea, rapoartele sau alte informații solicitate prin prezenta directivă, în termenul stabilit.

104. Statele membre se asigură că operatorii pot înainta un recurs împotriva unui ordin de interdicție emis de către o autoritate competentă în temeiul alineatului (1), recurs adresat către un organism corespunzător desemnat prin dreptul și procedurile naționale.

Articolul 19

Inspecțiile

105. Statele membre se asigură că autoritățile competente organizează un sistem de inspecții.

106. Inspecțiile sunt adecvate tipului de entitate vizat. Acestea nu depind de primirea raportului de securitate sau de orice alt raport înaintat. Numărul lor este suficient pentru o examinare planificată și sistematică a sistemelor tehnice, organizaționale sau de gestionare utilizate în cadrul entității, astfel încât să se asigure în special că:

(a) operatorul poate demonstra că a luat măsurile adecvate, în legătură cu diversele activități derulate în cadrul entității, pentru a preveni accidentele majore;

(b) operatorul poate demonstra că a asigurat mijloacele adecvate pentru limitarea consecințelor accidentelor majore, în cadrul entității și în afara acesteia;

(c) datele și informațiile cuprinse în raportul de securitate, sau în orice alt raport înaintat, reflectă în mod corespunzător condițiile din entitate;

(d) informațiile sunt puse la dispoziția publicului în temeiul articolului 13 alineatul (1).

107. Statele membre se asigură că toate entitățile sunt incluse într-un plan de inspecții la nivel național, regional sau local și se asigură că acest plan este reexaminat periodic și, dacă este cazul, actualizat.

Fiecare plan de inspecții include următoarele elemente:

(a) o evaluare generală a problemelor de securitate relevante;

(b) zona geografică acoperită de planul de inspecții;

(c) o listă a entităților și a instalațiilor incluse în plan;

(d) o listă a grupurilor de entități, cu posibile efecte în lanț, în temeiul articolului 8, luându-se în considerare entitățile învecinate care nu intră în domeniul de aplicare al prezentei directive;

(e) o listă a entităților în cazul în care anumite riscuri sau surse externe de pericol ar putea crește riscul sau consecințele unui accident major;

(f) procedurile pentru inspecțiile de rutină, inclusiv programele pentru astfel de inspecții în conformitate cu alineatul (4);

(g) procedurile aplicabile inspecțiilor excepționale în conformitate cu alineatul (6);

(h) dispoziții privind cooperarea între diferitele autorități de control.

108. Pe baza planurilor de inspecții menționate la alineatul (3), autoritatea competentă întocmește în mod regulat programe de inspecții de rutină pentru toate entitățile, inclusiv frecvența vizitelor la fața locului pentru diversele tipuri de entități.

Perioada dintre două vizite la fața locului are la bază o evaluare sistematică a pericolelor de accidente majore ale entităților respective și nu depășește un an pentru entitățile de nivel superior și trei ani pentru entitățile de nivel inferior. Dacă o inspecție a identificat un caz important de nerespectare a dispozițiilor prezentei directive, se efectuează o vizită la fața locului suplimentară, în termen de șase luni.

109. Evaluarea sistematică a pericolelor se bazează, cel puțin, pe următoarele criterii:

(a) impactul potențial și cel real al entităților în cauză asupra sănătății umane și a mediului, luându-se în considerare pericolele de accidente majore, vulnerabilitatea mediului local și riscul de accidente;

(b) măsura în care cerințele prezentei directive au fost respectate până în prezent;

(c) participarea operatorului la sistemul de management de mediu și audit al Uniunii (EMAS), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1221/2009 al Parlamentului European și al Consiliului[15].

Dacă este cazul, se iau, de asemenea, în considerare constatările relevante ale inspecțiilor efectuate în temeiul altor acte legislative ale Uniunii.

110. Inspecțiile excepționale se desfășoară cât mai curând posibil pentru a investiga plângerile grave, accidentele grave și accidentele la limită, incidentele sau cazurile de nerespectare.

111. În termen de două luni de la fiecare vizită la fața locului, autoritatea competentă comunică operatorului concluziile vizitei, precum și toate acțiunile necesare identificate. Autoritatea competentă se asigură că operatorul întreprinde toate aceste acțiuni necesare într-un termen rezonabil de la primirea comunicării.

112. Ori de câte ori este posibil, inspecțiile se coordonează și combină cu alte inspecții efectuate în temeiul altor acte legislative ale Uniunii, acolo unde este cazul.

113. Statele membre se asigură că sunt disponibile efective suficiente de personal, având capacitățile și calificările necesare pentru a efectua inspecții eficace. Statele membre încurajează autoritățile competente să furnizeze mecanisme și instrumente pentru schimbul de experiență și pentru consolidarea cunoștințelor, și să participe la astfel de mecanisme la nivelul Uniunii, dacă este cazul.

114. Statele membre se asigură că operatorii furnizează autorităților competente întreaga asistență necesară pentru a permite autorităților respective să efectueze toate vizitele la fața locului și pentru a obține toate informațiile necesare pentru îndeplinirea sarcinilor lor, în scopurile prezentei directive, în special pentru a permite autorității o evaluare completă a posibilității producerii unui accident major și determinarea sferei unei probabilități mai mari de producere a unor accidente majore sau de agravare a acestora, pregătirea unui plan de urgență extern și luarea în considerare a substanțelor care, datorită caracteristicilor lor fizice, a condițiilor speciale și a amplasării, ar putea impune o atenție suplimentară.

Articolul 20

Sistemul și schimburile de informații

115. Statele membre și Comisia efectuează schimb de informații cu privire la experiența acumulată în domeniul prevenirii accidentelor majore și al limitării consecințelor acestora. Aceste informații vizează în special aplicarea măsurilor prevăzute în prezenta directivă.

116. Statele membre se asigură că informațiile menționate în anexa V, sau un rezumat al acestora în cazul informațiilor menționate în partea 2 din anexa V, sunt puse la dispoziția Comisiei, în format electronic, și sunt actualizate în mod constant.

117. Comisia instituie și actualizează o bază de date electronică care conține informațiile furnizate de către statele membre în temeiul alineatului (2).

Comisia, în strânsă cooperare cu statele membre, instituie un sistem de schimb automat de date și un formular de raportare care urmează să fie utilizate pentru comunicarea informațiilor menționate la alineatul (2) până la 1 ianuarie 2015.

118. Statele membre furnizează Comisiei un raport trianual privind punerea în aplicare a prezentei directive. Acestea furnizează, de asemenea, un rezumat al informațiilor menționate la alineatul (2), în format electronic, sau identifică bazele de date unde pot fi accesate aceste informații.

Comisia pune la dispoziția publicului un rezumat general al acestor rapoarte o dată la trei ani, în format electronic.

119. Comisia dezvoltă și păstrează la dispoziția statelor membre o bază de date care conține, în special, detalii cu privire la accidentele majore care au avut loc pe teritoriul statelor membre, în scopul:

(a) diseminării rapide a informațiilor furnizate de statele membre în temeiul articolul 16 alineatele (1) și (2), între toate autoritățile competente;

(b) distribuirii către autoritățile competente a unei analize a cauzelor accidentelor majore, precum și a experienței acumulate în urma acestora;

(c) furnizarea de informații privind măsurile preventive către autoritățile competente;

(d) Furnizarea de informații privind organizațiile care pot oferi consiliere sau informații relevante asupra producerii, prevenirii și atenuării efectelor accidentelor majore.

120. Baza de date conține, cel puțin:

(a) informațiile furnizate de către statele membre în temeiul articolului 16 alineatele (1) și (2);

(b) o analiză a cauzelor accidentelor;

(c) experiența acumulată în urma accidentelor;

(d) măsurile preventive necesare pentr