·Prevede formularele standard pentru completarea unui ordin european de anchetă (anexa A), confirmarea primirii acestuia (anexa B) și trimiterea unei notificări cu privire la interceptarea telecomunicațiilor pe teritoriul statului membru notificat (anexa C).

3.ASPECTE SPECIFICE EVALUATE

3.1. Autoritățile competente și autoritățile centrale

Articolul 33 alineatul (1) prevede obligația statelor membre de a informa Comisia cu privire la autoritățile competente să emită și să execute ordinul european de anchetă, precum și cu privire la autoritățile centrale, în cazul în care acestea sunt desemnate în conformitate cu articolul 7 alineatul (3). Toate statele membre au trimis notificări Comisiei.

3.1.1.Autoritățile emitente [articolul 2 litera (c)]

Articolul 2 litera (c) prevede că termenul de „autoritate emitentă” include un judecător, o instanță judecătorească, un judecător de instrucție sau un procuror. Termenul include, de asemenea, orice altă autoritate competentă, astfel cum este definită de către statul emitent, care acționează, în cazul respectiv, în calitate de autoritate de anchetă în cadrul procedurilor penale, având competența să dispună strângerea de probe în conformitate cu dreptul intern, cu condiția ca un astfel de ordin european de anchetă să fie validat de un judecător, o instanță judecătorească, un judecător de instrucție sau un procuror.

Curtea de Justiție a hotărât că noțiunile de „autoritate judiciară” și „autoritate emitentă” de la articolul 1 alineatul (1) și de la articolul 2 litera (c) includ parchetul unui stat membru, independent de raportul de subordonare legală care ar putea exista între acesta și puterea executivă a acestui stat membru și de expunerea respectivului parchet la riscul de a fi supus, direct sau indirect, unor ordine sau instrucțiuni individuale din partea acestei puteri în cadrul adoptării unui ordin european de anchetă.

În majoritatea statelor membre, autoritățile competente pentru emiterea ordinelor europene de anchetă sunt parchetele, judecătorii de instrucție sau instanțele judecătorești. Într-un singur stat membru, numai instanțele judecătorești au competența de a emite ordine europene de anchetă, în timp ce un alt stat membru și-a desemnat autoritatea fiscală, care are drepturile și îndeplinește responsabilitățile unui parchet, drept autoritate judiciară emitentă în conformitate cu articolul 2 litera (c) punctul (i). Mai puțin de jumătate dintre statele membre au recurs la posibilitatea de a desemna autorități de anchetă competente, cum ar fi serviciile de poliție, ca autorități emitente în conformitate cu articolul 2 litera (c) punctul (ii). În unele cazuri, autoritățile administrative au fost desemnate autorități emitente în cadrul procedurilor privind contravențiile. Procurorii, judecătorii de instrucție sau instanțele judecătorești au fost numite autorități de validare pentru astfel de ordine europene de anchetă. Într-un singur stat membru nu a fost desemnată nicio autoritate de validare pentru ordinele europene de anchetă emise de o autoritate administrativă în cadrul procedurilor privind contravențiile. Aproape toate statele membre au pus în aplicare în mod corect această dispoziție.

3.1.2.Autoritățile executante [articolul 2 litera (d)]

Marea majoritate a statelor membre au desemnat autoritățile competente să emită ordine europene de anchetă și ca autorități executante. În unele state membre, autoritățile competente să recunoască ordinele europene de anchetă și să asigure executarea acestora sunt, de asemenea, autorități de aplicare a legii sau autorități administrative.

3.1.3.Autoritățile centrale [articolul 7 alineatul (3)]

Articolul 7 alineatul (3) prevede posibilitatea ca statele membre să desemneze una sau mai multe autorități centrale care să sprijine autoritățile competente. Ele pot încredința acestor autorități centrale responsabilitatea transmiterii și primirii administrative a ordinului european de anchetă, precum și a oricărei alte corespondențe oficiale în legătură cu acesta.

Un număr semnificativ de state membre au notificat Comisiei cel puțin o autoritate centrală. În majoritatea cazurilor, ministerele justiției au fost desemnate ca autorități centrale, fiindu-le încredințate diferite sarcini. Câteva dintre aceste autorități centrale pot, de asemenea, să ofere asistență în ceea ce privește transmiterea și primirea administrativă a ordinelor europene de anchetă, și doar un număr mic dintre aceste state membre solicită ca toate ordinele europene de anchetă primite să fie trimise prin intermediul autorităților lor centrale. În câteva cazuri, au fost notificate mai multe autorități centrale. În unele state membre, autoritățile pot oferi asistență, deși nu au fost notificate în mod oficial ca autorități centrale.

Câteva state membre au acordat autorităților lor centrale desemnate competențe suplimentare (de exemplu, responsabilitatea de a efectua verificări preliminare pentru a stabili dacă au fost primite toate documentele necesare sau de a refuza executarea unui ordin european de anchetă în anumite condiții). Aproape toate statele membre au pus în aplicare în mod corect această dispoziție.

3.2.Definiția și domeniul de aplicare al ordinului european de anchetă și tipurile de proceduri pentru care poate fi emis

3.2.1.Definiția ordinului european de anchetă (articolul 1)

Toate statele membre au transpus articolul 1 alineatul (1), care definește ordinul european de anchetă ca fiind o decizie judiciară emisă pentru a pune în aplicare una sau mai multe măsuri de investigare specifice într-un alt stat membru în vederea obținerii de probe. Considerentul 25 precizează că directiva stabilește norme privind punerea în aplicare, în toate etapele procedurilor penale, inclusiv în cea a procesului, a unei măsuri de investigare. Într-un număr mic de state membre, un ordin european de anchetă poate fi emis și în timpul executării unei hotărâri judecătorești sau a unei pedepse. Un stat membru a precizat că ordinul european de anchetă poate fi emis și pentru măsuri procedurale suplimentare.

Unele state membre nu au făcut referire în mod explicit în dispozițiile lor de transpunere la dreptul persoanelor suspectate sau acuzate, ori ale unui avocat în numele acestora, de a solicita emiterea unui ordin european de anchetă [articolul 1 alineatul (3)], dar acest lucru se poate explica prin faptul că procedurile penale naționale acordă deja acest drept.

Marea majoritate a statelor membre nu au făcut trimitere în mod explicit la drepturile fundamentale și la principiile juridice [articolul 1 alineatul (4)] în dispozițiile lor de transpunere. Totuși, un număr mic de state membre au făcut trimitere la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, la constituțiile naționale sau la Convenția europeană a drepturilor omului. Cu toate acestea, pentru majoritatea statelor membre, condiția generală a respectării drepturilor fundamentale reprezintă în mod explicit un motiv de refuz în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (f) în caz de încălcare.

3.2.2.Domeniul de aplicare (articolul 3)

Articolul 3 din directivă prevede că domeniul de aplicare al ordinului european de anchetă acoperă orice măsură de investigare, cu excepția constituirii unei echipe comune de anchetă și a strângerii de probe în cadrul unei astfel de echipe. Considerentele 9 și 34 clarifică faptul că directiva nu ar trebui să se aplice supravegherii transfrontaliere menționate în Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen și măsurilor provizorii în vederea confiscării.