(Text cu relevanță pentru SEE)

În plus, aceste modificări specifice vor contribui nu numai la finanțarea redresării, ci și la reziliența sistemului nostru financiar: prin extinderea cadrului STS și la securitizările înscrise în bilanț, se poate preconiza că eticheta STS, cu cerințele sale suplimentare care reduc complexitatea și sporesc transparența, va fi utilizată pentru o parte mai mare a pieței securitizărilor din UE. Astfel, putem oferi stimulente suplimentare pentru ca securitizările să aibă loc în cadrul solid al UE privind securitizarea simplă, transparentă și standardizată și putem ajuta băncile să găsească modalități de partajare a riscurilor cu actorii de pe piața de capital, care este unul dintre obiectivele proiectului uniunii piețelor de capital.

În conformitate cu articolul 45 alineatul (2) din Regulamentul privind securitizarea, Comisia a pregătit un raport privind crearea unui cadru specific pentru securitizările sintetice simple, transparente și standardizate, limitat la securitizările sintetice înscrise în bilanț. Raportul Comisiei însoțește prezenta propunere. Raportul Comisiei este de acord cu analiza efectuată de ABE, care arată că este posibil să se stabilească standarde pentru securitizarea sintetică care să permită atenuarea principalilor factori de structurare a riscului, cum ar fi riscul aferent serviciilor de agent și riscul de model, în același mod ca și în cazul securitizării tradiționale, creându-se astfel o subcategorie de securitizare sintetică comparabilă cu securitizarea STS tradițională. În plus, nu pare să existe nicio dovadă care să sugereze că structura securitizării sintetice duce în mod inerent la pierderi mai mari decât structura securitizării tradiționale. Analiza nu indică nicio consecință negativă semnificativă care ar putea fi generată în mod previzibil prin crearea unui cadru STS specific pentru securitizările sintetice înscrise în bilanț.

3.REZULTATE ALE EVALUĂRILOR EX POST, CONSULTĂRILOR PĂRȚILOR INTERESATE ȘI EVALUĂRII IMPACTULUI

Această acțiune a Uniunii este necesară pentru a îndeplini obiectivul de extindere a capacității instituțiilor de credit și a firmelor de investiții de a acorda împrumuturi corporațiilor și IMM­urilor, precum și pentru a degaja expunerile neperformante din bilanțurile lor, menținând, în același timp, coerența cadrului prudențial în urma crizei provocate de pandemia de COVID-19. Modificările propuse sunt limitate la ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective și se bazează pe normele deja în vigoare, în conformitate cu principiul proporționalității. Modificările propuse nu depășesc abordarea anumitor dispoziții din cadrul Uniunii privind securitizarea pentru instituțiile de credit și firmele de investiții care vizează exclusiv măsuri menite să sprijine redresarea economiei în lunile de după criza imediată provocată de pandemia de COVID-19. În plus, modificările propuse se limitează la aspectele care nu pot fi abordate în limitele marjei discreționare existente prevăzute de normele actuale.

Pentru a ține mai bine seama de caracteristicile lor speciale, securitizările de NPE-uri sunt supuse unui regim special în ceea ce privește îndeplinirea cerinței de reținere a riscului. Mai precis, se propune ca cerința de reținere a riscului să fie calculată pe baza valorii reduse a expunerilor transferate entității special constituite în scopul securitizării. În plus, societatea de administrare din cadrul tranzacției cu NPE-uri este autorizată să preia tranșa de reținere a riscului, având în vedere poziția sa specială în cadrul tranzacției, care asigură alinierea intereselor sale cu cele ale investitorilor.

Prezenta propunere nu are implicații bugetare.

Având în vedere caracterul urgent al propunerii, nu s-a efectuat o evaluare a impactului. Cu toate acestea, principalele costuri și beneficii care rezultă din modificări au fost analizate într­un document de lucru separat al serviciilor Comisiei. În plus, prezenta propunere se bazează pe cele două documente ale ABE menționate mai sus, raportul privind STS sintetice și avizul privind NPE, care analizează în detaliu adecvarea modificărilor propuse și au făcut obiectul unor discuții ample cu părțile interesate.

În cazul Regulamentului privind securitizarea, constrângerile referitoare la securitizările de NPE-uri rezultă din anumite elemente ale cerințelor privind reținerea riscului și standardele de acordare a creditelor. Utilizarea valorilor nominale pentru reținerea riscului depășește efectele urmărite prin impunerea cerințelor, deoarece nu ia în considerare reducerea de preț care este aplicată la transferul activelor-suport și care reprezintă pierderea reală cauzată de risc pentru investitori. În plus, textul nu permite ca cerința de reținere a riscului să fie îndeplinită de societatea de administrare specială, care, de obicei, are un interes mai semnificativ decât inițiatorul în ceea ce privește restructurarea activelor și recuperarea valorii și, prin urmare, interesele sale sunt aliniate mai bine la cele ale investitorilor. În fine, cerința existentă privind standardele de acordare a creditelor de la articolul 9 din Regulamentul privind securitizarea nu vizează nici ea securitizările de NPE-uri. Propunerea clarifică obligațiile de verificare ale inițiatorilor în cazul securitizării unor expuneri neperformante. De fapt, cerințele trebuie să ia în considerare circumstanțele specifice ale cumpărării activelor și tipul securitizării. În aceste cazuri, s-ar putea să nu fie posibil să se afle cu certitudine circumstanțele în care au fost create activele, dar este totuși posibil să se îndeplinească obligația de diligență cu privire la calitatea și performanța activelor pentru a lua o decizie de investiție judicioasă și în cunoștință de cauză.

(1)Pandemia de COVID-19 afectează grav populația, întreprinderile, sistemele de sănătate și economiile statelor membre. În Comunicarea sa către Parlamentul European, Consiliul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor din 27 martie 2020, intitulată „Acum este momentul Europei: să reparăm prejudiciile aduse de criză și să pregătim viitorul pentru noua generație”, Comisia a subliniat faptul că lichiditatea și accesul la finanțare vor reprezenta o provocare continuă în lunile următoare. Prin urmare, este esențial să se sprijine redresarea în urma șocului economic grav cauzat de pandemia de COVID-19 prin introducerea unor modificări specifice ale actelor legislative existente din domeniul financiar. Acest pachet de măsuri este adoptat sub denumirea „Pachetul de redresare privind piețele de capital”.

(Text cu relevanță pentru SEE)

(5)Astfel cum a subliniat Autoritatea Bancară Europeană („ABE”) în Avizul său privind tratamentul normativ al securitizărilor de expuneri neperformante, riscurile asociate activelor-suport ale securitizărilor de active neperformante (NPE) sunt distincte din punct de vedere economic de cele aferente securitizărilor de active performante. NPE sunt securitizate sub valoarea lor nominală sau neachitată și reflectă evaluarea de către piață, printre altele, a probabilității ca procesul de restructurare a datoriilor să genereze fluxuri de numerar și recuperări de active suficiente. Prin urmare, riscul pentru investitori este ca în urma procesului de restructurare a datoriilor aplicat activelor să nu se recupereze un cuantum suficient pentru a acoperi valoarea netă la care au fost achiziționate respectivele NPE. Prin urmare, pierderea reală cauzată de risc pentru investitori nu reprezintă valoarea nominală a portofoliului, ci valoarea redusă, după deducerea reducerii de preț, la care sunt transferate activele-suport. În consecință, în cazul securitizărilor de NPE, este oportun să se calculeze valoarea reținerii riscului pe baza respectivei valori reduse.

(6)Cerința de reținere a riscului aliniază interesele emitenților și ale investitorilor în ceea ce privește performanța activelor-suport. În mod normal, în cazul securitizărilor de active performante, interesul predominant pe partea de vânzare este cel al inițiatorului, care este adesea și creditorul inițial. Cu toate acestea, în cazul securitizărilor de NPE, inițiatorii încearcă să elimine activele în stare de nerambursare din bilanțurile lor, deoarece este posibil ca aceștia să nu mai dorească să fie asociați în niciun fel cu respectivele active în stare de nerambursare. În aceste cazuri, societatea de administrare specială a activelor are un interes mai mare în restructurarea activelor și recuperarea valorii.

(7)Înainte de criza financiară, unele activități de securitizare urmau un model de tip „originate to distribute” („inițiază și distribuie”). În cadrul acestui model, activele de calitate inferioară erau selectate pentru securitizare în detrimentul investitorilor, care se regăseau cu un risc mai mare decât ar fi intenționat, poate, să își asume. Cerința de a verifica standardele de acordare a creditelor utilizate pentru crearea activelor securitizate a fost introdusă pentru a preveni astfel de practici în viitor. Cu toate acestea, în cazul securitizărilor de NPE, verificarea standardelor de acordare a creditelor ar trebui să țină seama de circumstanțele specifice, inclusiv de achiziționarea activelor neperformante respective și de tipul securitizării. Prin urmare, este necesar să se modifice verificarea standardelor de acordare a creditelor cu scopul de a-i permite investitorului să își îndeplinească obligația de diligență în ceea ce privește calitatea și performanța activelor neperformante, pentru a lua o decizie de investiție judicioasă și în cunoștință de cauză.

(8)O securitizare sintetică înscrisă în bilanț implică transferul riscului de credit al unui set de împrumuturi, de obicei împrumuturi mari acordate societăților sau împrumuturi pentru IMM-uri, prin intermediul unui contract de protecție a creditului prin care inițiatorul cumpără protecție a creditului de la investitor. Protecția creditului se realizează prin utilizarea de garanții financiare sau de instrumente derivate de credit, iar proprietatea asupra activelor rămâne la inițiator și nu este transferată unei entități special constituite în scopul securitizării, ca în cazul securitizărilor tradiționale. Inițiatorul, în calitate de cumpărător de protecție, se angajează să plătească o primă de protecție a creditului, care generează randamentul pentru investitori. La rândul său, investitorul, în calitate de vânzător de protecție, se angajează să efectueze o plată specificată pentru protecția creditului în momentul producerii unui eveniment de credit prestabilit.

(9)Ar trebui să se asigure faptul că complexitatea globală a structurilor securitizărilor și a riscurilor asociate este atenuată în mod corespunzător și că nu li se oferă inițiatorilor stimulente normative ca să prefere securitizările sintetice în defavoarea securitizărilor tradiționale. Prin urmare, cerințele pentru securitizările sintetice simple, transparente și standardizate (STS) înscrise în bilanț ar trebui să fie în mare măsură coerente cu criteriile STS pentru securitizările tradiționale de tip „vânzare reală”.

(10)Cu toate acestea, există anumite cerințe pentru securitizările tradiționale STS care nu funcționează în cazul tranzacțiilor de securitizare sintetică STS din cauza diferențelor inerente dintre cele două tipuri de securitizări, în special din cauza faptului că, în cazul securitizărilor sintetice, transferul riscului se realizează prin intermediul unui acord de protecție a creditului în locul unei vânzări a activelor-suport. Prin urmare, criteriile STS ar trebui adaptate, după caz, pentru a ține seama de aceste diferențe. În plus, este necesar să se introducă un set de cerințe noi, specifice securitizărilor sintetice, pentru a se asigura faptul că cadrul privind STS vizează numai securitizările sintetice înscrise în bilanț și că acordul de protecție a creditului este structurat astfel încât să protejeze în mod adecvat atât poziția inițiatorului, cât și pe cea a investitorului. Acest set nou de cerințe ar trebui să vizeze abordarea riscului de credit al contrapărții atât pentru inițiator, cât și pentru investitor.

(11)Ar trebui să facă obiectul transferului riscului de credit expunerile inițiate sau achiziționate de o instituție reglementată din Uniune în cadrul activității sale esențiale de creditare și deținute în bilanțul său sau, în cazul unei structuri de grup, în bilanțul său consolidat la data închiderii. Această cerință ca inițiatorul să dețină expunerile securitizate în bilanț ar trebui să excludă securitizările de arbitraj din domeniul de aplicare al etichetei STS.

(12)Inițiatorul ar trebui să se asigure că nu acoperă același risc de credit de mai multe ori, prin obținerea de protecție a creditului în plus față de protecția creditului furnizată de securitizarea sintetică. Pentru a asigura soliditatea contractului de protecție a creditului, acesta ar trebui să îndeplinească cerințele privind diminuarea riscului de credit prevăzute la articolul 249 din Regulamentul (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, care trebuie să fie îndeplinite de instituțiile care urmăresc transferul unei părți semnificative a riscului printr-o securitizare sintetică.

(13)Pentru a evita conflictele dintre inițiator și investitor și a asigura securitatea juridică în ceea ce privește domeniul de aplicare al protecției creditului achiziționate pentru expunerile-suport, ar trebui ca respectiva protecție a creditului să identifice în mod clar obligațiile de referință care dau naștere expunerilor-suport, precum și entitățile sau debitorii cărora le revin obligațiile respective. Prin urmare, obligațiile de referință pentru care este achiziționată protecția ar trebui să fie identificate în mod clar în orice moment, prin intermediul unui registru de referințe, și ar trebui să fie actualizate. Această cerință ar trebui, de asemenea, să facă parte în mod indirect din criteriul care definește securitizarea înscrisă în bilanț și exclude securitizarea de arbitraj din cadrul privind STS.

(14)Evenimentele de credit care declanșează plățile prevăzute în contractul de protecție a creditului ar trebui să includă cel puțin evenimentele menționate la articolul 178 din Regulamentul (UE) nr. 575/2013. Aceste evenimente sunt binecunoscute și ușor de recunoscut din perspectiva pieței și ar trebui să contribuie la asigurarea coerenței cu cadrul prudențial. Măsurile de restructurare datorată dificultăților financiare, care constau în concesii față de un debitor care se confruntă sau este pe cale să se confrunte cu dificultăți în ceea ce privește îndeplinirea angajamentelor sale financiare, nu ar trebui să împiedice declanșarea evenimentului de protecție a creditului. Restructurarea ar trebui să fie exclusă din rândul evenimentelor de credit în cazul garanțiilor financiare, pentru a se evita ca garanțiile financiare să fie tratate ca instrumente derivate în conformitate cu standardele contabile relevante.

(15)Dreptul inițiatorului, în calitate de cumpărător de protecție, de a primi plăți în timp util pentru pierderile efective ar trebui să fie protejat în mod corespunzător. În consecință, documentele aferente tranzacției ar trebui să prevadă un proces de decontare solid și transparent pentru determinarea pierderilor efective din portofoliul de referință, pentru a se evita ca inițiatorul să nu primească plăți suficiente. Deoarece stabilirea pierderilor poate fi un proces de durată, pentru a se asigura efectuarea la timp a plăților către inițiator, ar trebui să se efectueze plăți intermediare în termen de cel mult șase luni de la producerea unui astfel de eveniment de credit. În plus, ar trebui să existe un mecanism de ajustare finală pentru a se asigura că plățile intermediare acoperă pierderile efective și pentru a se evita ca acestea să depășească nivelul pierderilor efective, în detrimentul investitorilor. Mecanismul de decontare a pierderilor ar trebui, de asemenea, să specifice în mod clar perioada maximă de prelungire care ar trebui să se aplice procesului de restructurare pentru expunerile respective, iar perioada de prelungire nu ar trebui să depășească doi ani. Acest mecanism de decontare a pierderilor ar trebui, prin urmare, să asigure eficacitatea contractului de protecție a creditului din perspectiva inițiatorului și să le ofere investitorilor securitate juridică cu privire la data încetării obligației lor de a efectua plăți, contribuind la realizarea unei piețe funcționale.

(16)Existența unui agent terț de verificare este o practică larg răspândită pe piață, care sporește securitatea juridică în cadrul tranzacției pentru toate părțile implicate, reducând astfel probabilitatea disputelor și a litigiilor care ar putea apărea în legătură cu procesul de alocare a pierderilor. Pentru a consolida soliditatea mecanismului de decontare a pierderilor aferente tranzacției, ar trebui să fie desemnat un agent de verificare terț care să efectueze o analiză factuală a corectitudinii și exactității anumitor aspecte ale protecției creditului în cazul în care s-a declanșat un eveniment de credit.

(17)Primele de protecție a creditului ar trebui să depindă numai de cuantumul neachitat și de riscul de credit ale tranșei protejate. Primele necontingente nu ar trebui să fie permise în securitizările STS înscrise în bilanț, deoarece acestea ar putea fi utilizate pentru a submina transferul efectiv al riscului de la inițiator, în calitate de cumpărător de protecție, către vânzătorii de protecție. Alte mecanisme, cum ar fi plățile în avans ale primelor, mecanismele de reduceri sau structurile de prime prea complexe, ar trebui, de asemenea, să fie interzise în cazul securitizărilor STS înscrise în bilanț.

(18)Pentru a asigura stabilitatea și continuitatea protecției creditului, rezilierea anticipată de către inițiator a unei securitizări sintetice STS înscrise în bilanț ar trebui să fie posibilă numai în anumite circumstanțe bine definite și limitate. Deși inițiatorul ar trebui să aibă dreptul să închidă protecția creditului la începutul producerii anumitor evenimente de reglementare specificate, evenimentele respective ar trebui să constituie modificări efective ale legislației sau ale impozitării cu un efect negativ semnificativ asupra cerințelor de capital ale inițiatorului sau asupra economiei tranzacției față de așteptările părților în momentul inițierii tranzacției și cu condiția ca modificările în cauză să nu fi putut fi anticipate în mod rezonabil la momentul respectiv. Securitizările sintetice STS înscrise în bilanț nu ar trebui să includă opțiuni de stingere complexe pentru inițiator, în special opțiuni de stingere a tranzacțiilor la un anumit moment în timp care pot fi exercitate într-un termen foarte scurt, cu scopul de a modifica temporar reprezentarea poziției de capital de la caz la caz.

(19)Marja sintetică în exces este prezentă pe scară largă în anumite tipuri de tranzacții și este un mecanism util atât pentru investitori, cât și pentru inițiatori, de reducere a costului protecției creditului și, respectiv, a expunerii la risc. În acest sens, marja sintetică în exces este esențială pentru unele clase specifice de active de retail, cum ar fi întreprinderile mici și mijlocii (IMM-uri) și creditele de consum, care prezintă atât un randament mai ridicat, cât și pierderi din credite mai ridicate față de alte clase de active și în cazul cărora expunerile securitizate generează o marjă în exces pentru a acoperi pierderile respective. Cu toate acestea, în cazul în care valoarea marjei sintetice în exces subordonate poziției investitorului este prea ridicată, este posibil ca investitorul în pozițiile din securitizare să nu suporte pierderi în niciun scenariu realist, ceea ce înseamnă că nu se realizează niciun transfer efectiv de risc. Pentru a atenua preocupările în materie de supraveghere și a standardiza și mai multe această caracteristică structurală, este important să se specifice criterii stricte pentru securitizările sintetice STS înscrise în bilanț și să se asigure o informare completă cu privire la utilizarea marjei sintetice în exces.

(20)Numai contractele de protecție a creditului de înaltă calitate ar trebui să fie eligibile pentru securitizările sintetice STS înscrise în bilanț. În cazul protecției nefinanțate a creditului, acest lucru ar trebui să fie asigurat prin restrângerea sferei furnizorilor de protecție eligibili la entitățile care sunt furnizori eligibili în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 575/2013 și care sunt recunoscute drept contrapărți cu o pondere de risc de 0 % în conformitate cu partea a treia titlul II capitolul 2 din regulamentul menționat. În cazul protecției finanțate a creditului, inițiatorul, în calitate de cumpărător de protecție, și investitorii, în calitate de vânzători de protecție, ar trebui să recurgă la garanții reale de înaltă calitate, care ar trebui să se refere la orice formă de garanții reale cărora li se poate atribui o pondere de risc de 0 % în temeiul părții a treia titlul II capitolul 2 din Regulamentul (UE) nr. 575/2013, sub rezerva unor contracte adecvate de depozit sau de custodie. În cazul în care garanția reală furnizată este sub formă de numerar, aceasta ar trebui să fie păstrată fie de o instituție de credit terță, fie într-un depozit la cumpărătorul de protecție, în ambele cazuri sub rezerva unei bonități minime.

(21)Statele membre ar trebui să desemneze autoritățile competente care ar urma să fie responsabile cu supravegherea respectării cerințelor pe care trebuie să le îndeplinească securitizările sintetice înscrise în bilanț pentru a putea fi desemnate ca STS. Autoritatea competentă ar putea fi aceeași cu cea desemnată pentru a supraveghea respectarea de către inițiatori, sponsori și SSPE a cerințelor pe care trebuie să le îndeplinească securitizările tradiționale pentru fi desemnate ca STS. Ca și în cazul securitizărilor tradiționale, această autoritate competentă ar putea fi diferită de autoritatea competentă responsabilă cu supravegherea respectării de către inițiatori, creditorii inițiali, SSPE, sponsori și investitori a obligațiilor prudențiale care le revin în temeiul articolelor 5-9 din Regulamentul (UE) 2017/2402 și a căror respectare, dată fiind dimensiunea prudențială a acestor obligații, a fost încredințată în mod specific autorităților competente responsabile cu supravegherea prudențială a instituțiilor financiare relevante.

(22)Prin urmare, Regulamentul (UE) 2017/2402 ar trebui modificat în consecință.

(23)Întrucât obiectivele prezentului regulament, și anume extinderea cadrului privind securitizările STS la securitizările sintetice înscrise în bilanț și eliminarea obstacolelor normative din calea securitizărilor de NPE-uri pentru a spori și mai mult capacitățile de creditare, fără a relaxa normele prudențiale privind creditarea bancară, nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre, ci, având în vedere amploarea și efectele lor, pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, aceasta poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul respectiv, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor respective,

ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT: