6.

Articolul 22 se înlocuiește cu următorul text: „Articolul 22 Dispoziții diverse (1) Cu toate că principiul general este că timpul de lucru maxim săptămânal în Uniunea Europeană este de 48 de ore și că, în practică, situațiile în care lucrătorii lucrează mai mult timp reprezintă o excepție la nivelul Uniunii, statele membre pot decide să nu aplice dispozițiile articolului 6 cu condiția să ia măsurile necesare pentru a asigura protecția efectivă a siguranței și sănătății lucrătorilor. Cu toate acestea, punerea în aplicare a acestei opțiuni se stabilește prin convențiile colective sau printr-un acord între partenerii sociali la un nivel corespunzător, sau prin legislația națională în urma consultării partenerilor sociali la nivelul corespunzător. (2) În orice caz, statele membre care doresc să recurgă la această posibilitate adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că: (a) niciun angajator nu cere unui lucrător să muncească mai mult de 48 de ore într-o perioadă de șapte zile, calculată ca medie pentru perioada de referință menționată la articolul 16 litera (b), dacă nu a obținut acordul prealabil al lucrătorului de a efectua o asemenea muncă. Acest acord este valabil pentru o perioadă care nu poate depăși un an și poate fi reînnoit; (b) niciun lucrător nu este sancționat de angajator deoarece nu este dispus să-și dea acordul de a efectua o asemenea muncă sau își retrage, din orice motiv, acordul dat; (c) un acord dat: (i) la momentul semnării contractului individual de muncă; sau (ii) în cursul primelor patru săptămâni ale raportului de muncă este nul și neavenit; (d) niciun lucrător care și-a dat acordul în conformitate cu prezentul articol nu va lucra, într-o perioadă de șapte zile, mai mult de: (i) 60 de ore, calculate ca medie pe o perioadă de trei luni, cu excepția cazului în care acest lucru este prevăzut într-o convenție colectivă sau printr-un acord între partenerii sociali; sau (ii) 65 de ore, calculate ca medie pe o perioadă de trei luni, în absența unei convenții colective și atunci când perioada inactivă a timpului de gardă este considerată timp de lucru, în conformitate cu articolul 2a; (e) fiecare lucrător are dreptul să își retragă acordul de a efectua o asemenea muncă, cu efect imediat, în primele șase luni de la semnarea unui acord valabil sau în cursul primelor trei luni de la încheierea perioadei de probă specificate în contractul său, în funcție de care dintre aceste perioade este mai lungă, informându-și în scris angajatorul, în timp util, cu privire la decizia sa. Drept urmare, angajatorul poate solicita lucrătorului să dea un preaviz în scris, care nu poate depăși două luni; (f) angajatorul ține evidențe actualizate ale tuturor lucrătorilor care efectuează o asemenea muncă și evidențe corespunzătoare pentru a se putea constata respectarea dispozițiilor prezentei directive; (g) evidențele sunt puse la dispoziția autorităților competente care pot, din motive legate de siguranța și/sau sănătatea lucrătorilor, să interzică sau să limiteze posibilitatea de depășire a timpului de lucru maxim săptămânal; (h) angajatorul furnizează autorităților competente, la cererea acestora, informații cu privire la cazurile în care lucrătorii și-au dat acordul de a munci mai mult de 48 de ore într-o perioadă de șapte zile calculată ca medie pentru perioada de referință menționată la articolul 16 litera (b), precum și evidențe corespunzătoare pentru a se putea constata respectarea dispozițiilor prezentei directive. (3) Sub rezerva respectării principiilor generale de protecție a sănătății și siguranței lucrătorilor, în cazul în care un lucrător este angajat de același angajator pentru o perioadă sau pentru perioade care nu depășesc în total zece săptămâni în cadrul unei perioade de douăsprezece luni, nu se aplică dispozițiile prevăzute la alineatul (2), litera (c) punctul (ii) și litera (d).”.