[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 17.10.2007

COM(2007) 604 final

COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL EUROPEAN ŞI COMITETUL REGIUNILOR

Practici de pescuit distructive în marea liberă şi protecţia ecosistemelor de adâncime vulnerabile

{SEC(2007) 1314}

COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL EUROPEAN ŞI COMITETUL REGIUNILOR

Practici de pescuit distructive în marea liberă şi protecţia ecosistemelor de adâncime vulnerabile

1. INTRODUCERE

1.1. Domeniu de aplicare şi context general

Distrugerea habitatelor marine din marea liberă prin activităţile umane este una dintre catastrofele ecologice „ascunse” ale vremurilor noastre. Deşi aceste ecosisteme nu sunt bine înţelese – de fapt, multe dintre ele încă nu au fost localizate şi identificate – există din ce în ce mai multe informaţii cu privire la prejudiciile care li se pot aduce acestora, în special prin anumite practici de pescuit.

Dovezile ştiinţifice existente arată, de asemenea, că biodiversitatea apelor de adâncime nu este repartizată uniform ci se concentrează în schimb în cadrul sau în jurul anumitor structuri bine definite pe fundul mării, precum munţi submarini, recife de corali şi izvoare hidrotermale. Acestea reprezintă adevărate zone fierbinţi din punct de vedere al biodiversităţii în mijlocul unor vaste întinderi, relativ pustii. Din acest motiv, aceste ecosisteme au, de asemenea, tendinţa de a atrage un număr mare de prădători, inclusiv peşti, constituind astfel principalul centru de interes pentru întreprinderile de pescuit comercial, precum şi pentru alte persoane interesate (precum bioprospectorii sau exploratorii apelor de adâncime). Deşi este incontestabil faptul că aceste activităţi aduc beneficii reale, acestea sunt, de asemenea, susceptibile să antreneze distrugeri incalculabile nu numai din punct de vedere biologic ci şi din punct de vedere economic. Este cunoscut faptul că acest proces, aflat în plină desfăşurare, de distrugere a habitatelor marine din marea liberă compromite realizarea obiectivului global privind reducerea semnificativă a ritmului de epuizare a biodiversităţii până în 2010 stabilit la summit-ul mondial privind dezvoltarea durabilă de la Johannesburg.

La 8 decembrie 2006, Adunarea Generală a Organizaţiei Naţiunilor Unite a adoptat Rezoluţia 61/105 privind pescuitul durabil. Prin aceasta, Naţiunile Unite lansează un apel imperios pentru ca statele şi organismele care au jurisdicţie asupra apelor de adâncime să reglementeze pescuitul în ecosistemele marine vulnerabile astfel încât să le protejeze împotriva degradării. Comisia Europeană a jucat un rol crucial în adoptarea acestei rezoluţii şi, imediat după adoptarea acesteia, a anunţat că va propune fără întârziere o strategie pentru concretizarea acestui apel.

1.2. Mecanisme de guvernare aflate în vigoare în prezent

În zonele de coastă, statele costiere au jurisdicţia de a lua măsuri pentru protejarea ecosistemelor vulnerabile împotriva impactului pe care îl are pescuitul de fund. Multe dintre acestea, inclusiv Uniunea Europeană şi statele membre ale acesteia, au luat deja unele iniţiative în acest sens. În apele internaţionale responsabilitatea generală privind protecţia mediului marin revine convenţiilor maritime regionale, acolo unde acestea există, în vreme ce organizaţiile regionale de gestionare a pescuitului (ORGP) adoptă măsuri privind conservarea şi gestionarea resurselor marine vii şi reglementează impactul pescuitului asupra ecosistemelor vulnerabile. Deşi unele voci au criticat procedurile acestora şi au contestat eficacitatea lor, ORGP au un avantaj inestimabil în comparaţie cu acordurile concurente: au autoritatea necesară conform dreptului marii de a lua măsuri concrete şi cu putere de constrângere şi de a le susţine printr-un sistem de control şi punere în aplicare. Uniunea Europeană este, prin urmare, un puternic susţinător al ORGP, deşi nu în mod necondiţionat şi este angajată în susţinerea abilitării acestora. De fapt, majoritatea măsurilor regionale de protecţie a ecosistemelor de adâncime adoptate de către ORGP la nivel mondial s-au bazat pe propuneri prezentate de către Uniunea Europeană.

Faptul că există în continuare zone din marea liberă pentru care nu există încă niciun organism de reglementare reprezintă, totuşi, o lacună majoră a sistemului internaţional de guvernare maritimă. Aceasta reprezintă practic o invitaţie deschisă privind continuarea şi chiar intensificarea practicilor de pescuit distructive, în special având în vedere riscul deplasării efortului odată ce aceste practici au fost efectiv interzise într-o altă zonă. Prin Rezoluţia 61/105 Naţiunile Unite solicită clar tuturor statelor accelerarea înfiinţării de ORGP în aceste zone şi implementarea unor măsuri provizorii de protecţie a ecosistemelor vulnerabile, în ceea ce priveşte navele proprii. Uniunea Europeană intenţionează deci să fie precursorul acestei iniţiative, atât în ce priveşte continuarea procesului de creare a ORGP în toate zonele în care operează navele sale (în special în Atlanticul de Sud-Vest) şi care nu sunt în prezent reglementate, cât şi pentru adoptarea fără întârziere a unor restricţii spaţiale provizorii pentru protejarea biodiversităţii marine în aceste zone până la înfiinţarea acestor organisme de reglementare. O hartă cuprinzând acoperirea actuală a oceanelor globului de către ORGP este prezentată în anexă.

1.3. Obiective şi provocări

Această comunicare revizuieşte şi analizează principiile care au fost puse recent în evidenţă de dezbaterea internaţională privind practicile de pescuit distructive în apele de adâncime. De asemenea, comunicarea prezintă lacunele situaţiei actuale şi expune o abordare ambiţioasă care ia în calcul perspectivele multilaterale şi regionale, precum şi de zonele din marea liberă pentru concretizarea angajamentelor internaţionale ale Comunităţii.

2. PRACTICILE DE PESCUIT DISTRUCTIVE ÎN MAREA LIBERă: O AMENINţARE PENTRU ECOSISTEMELE DE ADÂNCIME

La summit-ul mondial de la Johannesburg din 2002, comunitatea internaţională a inclus “ eliminarea practicilor de pescuit distructive ” printre cerinţele fundamentale ale oricărei strategii de dezvoltare durabilă importante.

Angajamentul luat la summit-ul de la Johannesburg plasează problema practicilor de pescuit distructive într-un context global şi îl transformă într-o provocare împărtăşită de către toate naţiunile lumii. Pescuitul nu mai trebuie abordat în mod izolat ci trebuie integrat în totalitate într-o perspectivă mai largă a durabilităţii oceanelor lumii. Comisia a adoptat formal această abordare globală în cadrul recentei sale propuneri pentru o politică maritimă integrată[1].

Natura globală a provocării cu care ne confruntăm este evidentă, în special în ceea ce priveşte marea liberă. Principiile fundamentale care guvernează drepturile şi obligaţiile în zonele din marea liberă, astfel cum au fost stabilite în Convenţia Naţiunilor Unite asupra dreptului mării (UNCLOS), impun adoptarea unor măsuri convenite la nivel internaţional pentru conservarea resurselor marine vii în apele aflate în afara jurisdicţiei naţionale.

Pe de altă parte, în ceea ce priveşte marea liberă se pune accentul pe importanţa ecosistemelor marine unice aflate în apele de adâncime, deoarece spaţiul maritim situat în afara jurisdicţiei naţionale a statelor costiere este constituit în majoritate din ape de adâncime. Alte practici de pescuit considerate distructive, precum utilizarea de explozibili sau de cianuri, sunt în principiu limitate la zonele costiere mai puţin adânci şi au fost deja interzise de către Uniunea Europeană.

Mai sunt încă multe lucruri de învăţat despre ecosistemele de adâncime şi se fac cercetări specifice cu privire la acestea, inclusiv importante iniţiative sub egida Uniunii Europene[2]. Avem suficiente cunoştinţe pentru a putea spune că anumite ecosisteme de adâncime pot constitui adevărate zone fierbinţi din punct de vedere al biodiversităţii. Ştim, de asemenea, că aceste ecosisteme sunt extrem de vulnerabile datorită ritmului scăzut de creştere ce caracterizează viaţa la mare adâncime. Această fragilitate este evidentă în special în cazul organismelor care oferă suport structural habitatului, precum coralii de apă rece, coloniile de bureţi şi comunităţile de nevertebrate care se dezvoltă în jurul izvoarelor hidrotermale. Pescuitul cu unelte de fund poate prejudicia grav integritatea acestor ecosisteme, astfel cum demonstrează un număr din ce în ce mai mare de studii ştiinţifice. Printre sursele de degradare constatate şi potenţiale se află traulele de fund, dragele, fileurile de fund, paragatele de fund, vintirele şi capcanele. Efectele acestora pot fi cu uşurinţă agravate în combinaţie cu impactul altor activităţi decât cele de pescuit, precum prospecţia hidrocarburilor, montarea de cabluri submarine sau depozitarea deşeurilor. Degradarea recifelor de corali de adâncime a fost în prezent evidenţiată în Atlanticul de Nord-Est, în Atlanticul de Vest în Marea Tasmaniei şi în alte zone. Odată distruse aceste recife, procesul lor de regenerare, în caz că se produce, este extrem de lent. Acest tip de studii furnizează dovada irefutabilă a gravităţii problemei şi a necesităţii de a adopta cât mai urgent măsuri de protecţie decisive.

3. REACţIA INTERNAţIONALă şI ROLUL UNIUNII EUROPENE

Încă din 2004, în Rezoluţia 59/25 Adunarea Generală a Organizaţiei Naţiunilor Unite a lansat un apel explicit în favoarea adoptării de măsuri urgente pentru eliminarea practicilor de pescuit distructive din marea liberă şi s-a angajat să examineze în 2006 măsurile adoptate de către statele membre şi ORGP ca răspuns la apelul său. Uniunea Europeană a contribuit substanţial la acest studiu, în special prin raportul său din aprilie 2006[3] privind măsurile adoptate ca răspuns la apelul Naţiunilor Unite, atât pe planul cooperării internaţionale cât şi în ceea ce priveşte apele europene.

În urma acestei evaluări, Adunarea Generală a adoptat la 8 decembrie 2006 Rezoluţia 61/105. Paragrafele 80-95 oferă statelor şi ORGP orientare în ceea ce priveşte elementele esenţiale care trebuie avute în vedere în cadrul adoptării măsurilor pentru eliminarea practicilor de pescuit distructive care pun în pericol ecosistemele marine vulnerabile.

Trebuie, de asemenea, menţionate în acest context lucrările din cadrul Convenţiei Naţiunilor Unite privind diversitatea biologică (CBD). În 2004, părţile la CDB recunoşteau deja, în Deciziile Conferinţei părţilor VII/5 şi VIII/21, pericolele majore pentru biodiversitate existente în zonele marine situate în afara jurisdicţiei naţionale şi evidenţiau necesitatea de a acţiona rapid pentru a putea face faţă acestor ameninţări, în special în zonele cu munţi submarini, cu izvoare hidrotermale sau corali de apă rece. De asemenea, convenţiile maritime regionale au convenit să înregistreze aceste habitate de adâncime în vederea luării măsurilor adecvate pentru protecţia acestora în cadrul sferei lor de competenţă.

În final, Organizaţia pentru Alimentaţie şi Agricultură (FAO) a participat, de asemenea la elaborarea orientărilor tehnice pentru pescuitul de adâncime în cadrul codului de conduită pentru un pescuit responsabil. Un program de lucru detaliat a fost adoptat în acest sens în martie 2007.

În toate aceste organizaţii, Uniunea Europeană a jucat un rol crucial, având o contribuţie activă şi constructivă la o dezbatere foarte complexă şi uneori controversată. Este normal să se întâmple astfel. Uniunea Europeană desfăşoară activităţi de pescuit în marea majoritate a mărilor lumii. Această implicare extinsă conferă Comunităţii o responsabilitate specială, atât prin stimularea acţiunilor internaţionale, cât şi prin indicarea unui exemplu pozitiv prin disciplina pe care o impune propriilor flote internaţionale. Uniunea Europeană şi-a folosit, de asemenea, influenţa în scopuri benefice. Consensul internaţional existent în prezent reflectă abordarea echilibrată promovată de către Uniune. Această abordare se bazează pe o acţiune decisivă în toate apele, indiferent de statutul lor juridic (în cadrul sau în afara jurisdicţiei naţionale) dar fără a penaliza pescarii ale căror activităţi pot fi considerate o exploatare ecologică a oceanului.

Rezoluţia Naţiunilor Unite 61/105 se bazează pe aceste diverse iniţiative internaţionale şi, prin urmare, oferă comunităţii internaţionale o excelentă bază de lucru. Este foarte promiţător faptul că recomandările cuprinse în rezoluţie au determinat obţinerea unui consens, în pofida negocierilor dificile. Unele măsuri susţinute de către Uniunea Europeană, precum îngheţarea imediată a „amprentei” (întinderea spaţială) activităţilor actuale din cadrul pescuitului de adâncime, nu au fost luate în calcul. Cu toate acestea, elementele consensuale rămase au o importanţă reală şi vor fi suficient de puternice pentru a determina modificări radicale ale modului de gestionare a pescuitului de fund şi, în special, ale modului în care principiul precauţiei va fi transpus în practică de acum înainte.

Cea mai importantă provocare este în prezent implementarea acestor măsuri.

4. RECOMANDăRILE ADUNăRII GENERALE: O ABORDARE EFICACE şI ECHILIBRATă

Prin Rezoluţia 61/105, ORGP şi statele sunt invitate „să adopte şi să implementeze cu prioritate măsuri, în conformitate cu principiul precauţiei, cu abordările ecosistemice şi cu dreptul internaţional (…) ” , în conformitate cu o serie de elemente cheie care constituie un regim riguros de gestionare a pescuitului de fund în marea liberă. Adunarea Generală solicită adoptarea şi implementarea acestor măsuri până la 31 decembrie 2008 (31 decembrie 2007 în cazul dispoziţiilor provizorii, a se vedea punctul 5.3).

Textul complet al rezoluţiei poate fi descărcat de la adresa: http://www.un.org/Depts/los/general_assembly/general_assembly_resolutions.htm.

În această secţiune sunt analizate diverse elemente în vederea definirii măsurilor pentru punerea lor practică în aplicare.

4.1. Evaluarea prealabilă a impactului pescuitului: o inovaţie majoră în domeniul gestionării pescuitului

Obligaţia de efectuare a unei evaluări a impactului asupra mediului ca o condiţie pentru autorizarea diferitelor activităţi de pescuit constituie primul element şi de fapt elementul de bază al seriei de recomandări formulate de către Adunarea Generală . Aceasta reprezintă un principiu total novator în domeniul gestionării pescuitului. În raport cu alte activităţi de exploatare a resurselor efectuate în mări şi oceane (precum instalarea de platforme petroliere sau de gaz în mare), în care de regulă se cere realizarea evaluării prealabile a impactului, efectele pescuitului asupra habitatelor marine nu sunt în general evaluate decât a posteriori , în caz că sunt efectuate. Recomandările Adunării Generale vor contribui, prin urmare, la aducerea gestionării pescuitului de fund în zonele sensibile la standardele de mediu aplicabile altor activităţi maritime.

În practică, operatorii din sectorul pescuitului vor trebui să transmită planuri de pescuit care definesc cu o anumită precizie zonele de pescuit în care intenţionează să îşi desfăşoare activitatea. Pe această bază, autorităţile statului de pavilion vor trebui, în acest caz, să examineze acoperirea spaţială a activităţilor prevăzute şi să evalueze, în lumina recomandărilor ştiinţifice şi a datelor de care dispun, potenţialele riscuri pentru ecosistemele marine vulnerabile a căror prezenţă este cunoscută sau probabilă în zonele de pescuit vizate.

4.2. Identificarea ecosistemelor marine vulnerabile prin consolidarea cercetării şi colectării datelor

Pentru ca autorităţile competente să poată efectua evaluări ale impactului adecvate, vor trebui să îmbunătăţească informaţiile şi analizele la care au acces. Identificarea ecosistemelor marine vulnerabile înseamnă nu numai determinarea locaţiei lor, ci şi cunoaşterea mai aprofundată a compoziţiei, a caracteristicilor ecologice ale acestora şi a dinamicii constrângerilor de mediu care rezultă din acestea şi deci, a reacţiilor probabile a acestora la diferite impacturi. O atenţie specială trebuie acordată elaborării tehnicilor de modelare, care pot ajuta la localizarea coralilor de adâncime şi a altor ecosisteme marine vulnerabile.

Un alt aspect important al recomandării este necesitatea reglementarii pescuitului nou şi de explorare astfel încât să fie implementate programe de cercetare şi de colectare de date corespunzătoare, care să contribuie la efortul de identificare.

4.3. Închiderea zonelor vulnerabile pentru pescuitul de adâncime

În final, din recomandările Adunării Generale rezultă clar că principalul instrument de protecţie a ecosistemelor marine vulnerabile este adoptarea de măsuri de închidere geografice sau definirea unor zone de gestiune speciale. Aceste închideri pot fi adoptate şi aplicate în urma unei decizii colective a statelor în cadrul unei ORGP. În ultimii ani, ORGP având competenţă de reglementare a pescuitului de fund (a se vedea anexa) şi-au intensificat considerabil eforturile pentru implementarea închiderii zonelor. Acestea vor trebui să evalueze cu rigurozitate eficacitatea acestor măsuri şi să determine dacă cele care au fost adoptate până în prezent sunt cu adevărat suficiente ca număr şi ca amploare pentru a realiza obiectivele stabilite. Această sarcină este, de asemenea, foarte importantă pentru pescari, deoarece va contribui la eliminarea incertitudinilor actuale privind zonele de pescuit fără riscuri. Prin transformarea protecţiei habitatelor împotriva practicilor de pescuit distructive o componentă fundamentală a regimului de bună gestionare a pescuitului, ORGP vor extinde semnificativ limitele mandatului lor şi îşi vor actualiza standardele pentru a satisface aşteptările actuale ale societăţii. Uniunea Europeană susţine fără rezerve această evoluţie şi va face tot ceea ce îi stă în putinţă pentru a o încuraja.

În ceea ce priveşte zonele din afara jurisdicţiei naţionale şi care nu sunt reglementate în prezent de către o ORGP, în absenţa unei autorităţi internaţionale colective care să poată decide închiderile, este de competenţa fiecărui stat, în conformitate cu articolul 117 din UNCLOS, să aplice restricţii spaţiale cu privire la navele care arborează pavilionul lor, prin condiţionarea valabilităţii permiselor de pescuit de respectarea acestor restricţii. Având în vedere că nu există mecanisme specifice de control al conformităţii similare celor din cadrul ORGP, Adunarea Generală a cerut FAO să asigure transparenţa măsurilor adoptate de către statele de pavilion, prin păstrarea unei baze de date globale privind locaţia ecosistemelor marine vulnerabile. Statele vor putea să utilizeze astfel aceste informaţii privind locaţia acelor ecosisteme pe care le împart cu alte state de pavilion în cadrul unei zone date şi vor putea, de asemenea, să evalueze reciproc măsurile adoptate de către alte state pentru a impune restricţii, dacă este cazul, flotelor proprii.

5. CUM AR TREBUI Să SE IMPLEMENTEZE RECOMMANDăRILE ADUNăRII GENERALE

5.1. Uniunea Europeană trebuie să stimuleze în continuare dezbaterea internaţională

- În cursul următorilor doi ani, voinţa şi capacitatea politică a statelor vor fi puse la încercare, deoarece, în cadrul procesului de examinare care se va desfăşura în 2009, răspunsul pe care îl vor da la apelul la acţiune lansat de către Naţiunile Unite va fi minuţios analizat. Uniunea Europeană trebuie să se folosească de influenţa oferită de rolul major pe care îl joacă la nivel mondial în domeniul pescuitului pentru a garanta realizarea unei examinări riguroase şi oneste conform aşteptărilor legitime ale cetăţenilor.

- Transparenţa şi evaluarea reciprocă a măsurilor adoptate de către state şi ORGP vor fi decisive pentru garantarea unui răspuns stabil şi constant cererilor formulate de către Adunarea Generală. Adunarea Generală a Naţiunilor Unite a subliniat importanţa acestor aspecte şi a rolului pe care FAO trebuie să îl aibă în elaborarea orientărilor tehnice şi în colectarea şi diseminarea informaţiilor. Uniunea Europeană trebuie să sprijine şi să faciliteze aceste procese, începând cu asigurarea accesului în bune condiţii la informaţii privind iniţiativele şi măsurile proprii.

- Uniunea Europeană trebuie să îşi aducă în continuare sprijinul şi să participe activ la lucrările convenţiei privind diversitatea biologică (CBD) şi la convenţiile maritime regionale privind stabilirea zonelor marine protejate în apele aflate în afara jurisdicţiei naţionale.

Acţiuni:

- Prezentarea, la începutul anului 2009, a unui raport adresat Secretarului General al Naţiunilor Unite a unui raport privind punctul de vedere al Uniunii Europene asupra progresului înregistrat în lupta împotriva practicilor de pescuit distructive şi propunerea de soluţii şi mijloace pentru continuarea progreselor. În cadrul lucrărilor preparatorii se va realiza consultarea părţilor interesate şi a societăţii civile.

- Sprijinirea FAO în eforturile sale de colectare şi diseminare a informaţiilor privind măsurile adoptate de către state, de stabilire a bazelor de date privind zonele protejate sau închiderea zonelor şi de elaborare a orientărilor tehnice privind pescuitul de adâncime.

- Sprijinirea CBD şi a convenţiilor maritime regionale în eforturile lor de identificare a habitatelor marine de importanţă ecologică sau biologică care necesită protecţie în apele oceanice şi în habitatele de adâncime.

- Organizarea de consultări şi de iniţiative cu responsabilii din cadrul Naţiunilor Unite în vederea promovării unui proces riguros de evaluare în 2009.

5.2. Implementarea la nivelul ORGP

Majoritatea măsurilor regionale de protecţie a ecosistemelor adoptate până în prezent de ORGP se bazează pe propuneri prezentate de către Uniunea Europeană. Această atitudine proactivă trebuie menţinută şi în continuare. Cu toate acestea, Adunarea Generală a cerut în mod clar comunităţii internaţionale să depăşească acest tip special de acţiune. ORGP ar trebui să ia în considerare dezvoltarea de programe pentru facilitarea încorporării evaluărilor impactului asupra mediului în sistemele lor de reglementare. Acestea ar trebui să îşi intensifice eforturile comune în domeniul cercetării ştiinţifice pentru stabilirea în mod progresiv a unei baze fiabile pentru gestionarea spaţială. Orice activitate de pescuit nouă sau de explorare ar trebui să fie supusă unei reglementari stricte, cu cerinţe ştiinţifice, de colectare de date şi de monitorizare riguroase. Se va putea afirma că s-au înregistrat progrese până în 2009 dacă se constată că abordarea ORGP privind gestionarea riscurilor de mediu în aria lor de competenţă încorporează principiile şi obiectivele identificate de Adunarea Generală ca parte integrantă a unui sistem de reglementare satisfăcător. Uniunea Europeană trebuie să contribuie la realizarea acestor schimbări.

Este important de subliniat faptul că membrii ORGP pot alege să aplice reguli mai exigente vaselor şi operatorilor lor dacă doresc acest lucru. Obiectivul Uniunii Europene ar trebui să fie garantarea faptului că măsurile ORGP ating un grad înalt de protecţie şi eficacitate în prevenirea impactului practicilor de pescuit distructive. Cu toate acestea, Uniunea Europeană trebuie să îşi rezerve dreptul de a adopta reguli mai exigente dacă consideră că măsurile ORGP sunt insuficiente.

Acţiuni:

Acţiunile indicate mai jos ar trebui să devină parte integrantă a unei politici stabile pentru Uniunea Europeană în cursul următorilor ani, sub rezerva unei prime evaluări în 2009:

- Implementarea unui program de lucru consecvent în toate ORGP la care Uniunea Europeană participă în scopul garantării implementării unei abordări ecosistemice în domeniul gestionării pescuitului. Elementele cheie în acest sens vor fi a) consolidarea mecanismelor pentru furnizarea recomandărilor ştiinţifice pentru a include considerentele de mediu şi măsurile specifice de protecţie a ecosistemelor şi b) introducerea conceptului de evaluare de mediu în cadrul gestionarii pescuitului de fund.

- Promovarea îndeplinirii unor proceduri pentru verificarea performanţelor ORGP şi pentru identificarea ecosistemelor marine vulnerabile situate în fiecare zonă de reglementare, în vederea protejării acestora.

5.3. Dispoziţii provizorii

În ultimii ani, au fost înregistrate progrese semnificative către realizarea acoperirii globale a oceanelor lumii de către ORGP cu competenţă de reglementare a pescuitului de fund. Acest progres a fost marcat de fondarea Organizaţiei de Pescuit în Atlanticul de Sud-Est (SEAFO) care este deja operaţională în zona sa, de adoptarea Acordului privind pescuitul în sudul Oceanului Indian (SIOFA), şi de procesul în curs de desfăşurare pentru înfiinţarea unei noi ORGP în Pacificul de Sud şi de Nord.

Având în vedere durata procedurilor legale necesare pentru intrarea în vigoare a acordurilor internaţionale, statele nu trebuie să întârzie în realizarea sarcinilor lor şi ar trebui să colaboreze cu titlu provizoriu pentru conservare şi gestionarea zonelor relevante. Uniunea Europeană a promovat cu toată convingerea acest concept, la care Adunarea Generală a subscris în totalitate.

Măsurile provizorii adoptate recent (aprilie 2007) în cadru tratativelor pentru crearea ORGP a Pacificului de Sud demonstrează cu câtă uşurinţă poate fi pusă în practică această abordare. Aceste măsuri au fost stabilite de către participanţi după ce au luat la cunoştinţă şi au acceptat recomandările Adunării Generale. Uniunea Europeană trebuie să contribuie în continuare activ la elaborarea acordurilor provizorii în Oceanul Indian. Trebuie apoi să se angajeze în procesul de implementare în legislaţia comunitară a măsurilor convenite în aceste contexte, indiferent de natura lor facultativă. În paralel, Uniunea Europeană trebuie să promoveze în mod activ realizarea procedurilor oficiale necesare pentru ca aceste organizaţii să poată deveni operaţionale în cel mai scurt timp posibil.

Acţiuni:

- Transpunerea, până la sfârşitul anului 2007, în legislaţia comunitară a măsurilor provizorii adoptate pentru Pacificul de Sud.

- Negocierea măsurilor provizorii pentru Oceanul Indian de Sud în aşteptarea intrării în vigoare a Acordului SIOFA, la sfârşitul anului 2007/începutul anului 2008. Încheierea acordului în 2008. Iniţierea demersurilor pentru promovarea participării la acest instrument şi accelerarea intrării sale în vigoare.

- Reînnoirea demersurilor exploratorii cu potenţiale ţări terţe interesate în vederea elaborării de acorduri regionale în zonele în care nu a fost încă înfiinţata nicio ORGP.

5.4. Nave europene care practică pescuitul de fund în zone din marea liberă care nu sunt reglementate de nicio ORGP

5.4.1. Definirea problemei

Flotele Uniunii Europene care vizează stocurile de specii de adâncime din marea liberă sunt în esenţă localizate în Atlanticul de Nord-Est, cu anumite operaţiuni extinse către sud pană în zona central-estică a Atlanticului. Aceste activităţi de pescuit sunt supuse unui regim comunitar de gestionare a stocurilor de specii de adâncime care include stabilirea capturilor totale admisibile (TAC), restricţionări ale efortului de pescuit, măsuri tehnice şi dispoziţii specifice de control şi de aplicare[4]. Aceste activităţi de pescuit sunt astfel larg reglementate şi eficacitatea regimului de gestionare face în prezent obiectul unei evaluări[5]. În ceea ce priveşte impactul asupra medului al acestor activităţi de pescuit, se aplică diverse măsuri comunitare, incluzând, în special, acele măsuri care impun închiderea zonelor şi alte reglementări tehnice care au fost adoptate de către NEAFC începând din 2004.

În afara acestor zone, activitatea flotelor Uniunii Europene privind speciile de adâncime din marea liberă este relativ limitată şi are loc în zonele în care este înfiinţata o ORGP competentă (SEAFO şi CCAMLR).

Cu toate acestea, Uniunea Europeană are efectiv un număr mare de traule de fund în Atlanticul de Sud-Vest. Disputa îndelungată între Marea Britanie şi Argentina privind insulele Falkland Malvine a făcut imposibil un acord privind stabilirea unui regim regional de gestionare a stocurilor de peşti anadromi în această zonă şi este puţin probabil ca aceste dificultăţi să poată fi depăşite în viitorul apropiat.

Există riscul potenţial să existe corali de adâncime şi colonii de bureţi pe marginile exterioare ale pantei continentale unde vasele comunitare care operează în această regiune îşi instalează uneltele de fund. Astfel cum s-a arătat la punctul 1. 2, aceasta este o zonă în care sistemul de gestionare internaţională este slab şi de aceea este necesară luarea unor măsuri stricte de către statele de pavilion pentru a preveni aceste riscuri în aşteptarea înfiinţării unei ORGP sau a instituirii unui acord. De aceea Uniunea Europeană trebuie să răspundă chemării Naţiunilor Unite prin adoptarea de dispoziţii în privinţa flotelor sale.

5.4.2. Propunere strategică

Uniunea Europeană trebuie să garanteze că regimul de conservare şi gestionare fondat în temeiul politicii comune în domeniul pescuitului se aplică tuturor activităţilor de pescuit ale navelor sale care au loc în marea liberă şi care nu sunt reglementate de o ORGP sau unde ORGP nu a stabilit acţiuni de gestionare semnificative. În acest scop, Comisia propune un regulament al Consiliului care să implementeze, în privinţa acestor nave, principiile stabilite de Adunarea Generala, pe baza cerinţelor generale ale PCP şi să stabilească dispoziţii corespunzătoare de autorizare, de monitorizare şi de supraveghere.

În special, regulamentul va pune în aplicare în mod strict recomandările Adunării Generale privind elementul crucial al stabilirii obligaţiei de realizare a unei evaluări prealabile a impactului asupra mediului drept condiţie pentru primirea autorizaţiei de pescuit. Acesta va stabili, de asemenea, cerinţe suplimentare legate în principal de monitorizarea şi controlul activităţilor de pescuit. Comisia considera că cerinţele ar trebui să includă şi prezenţa permanentă la bord a observatorilor, precum şi dispoziţii stricte privind sistemele de monitorizare a navelor. În plus, trebuie stabilită o limită de 1000 de metri adâncime pentru instalarea uneltelor de pescuit de fund în vederea instaurării, ca precauţie, a unei zone protejate pe baza unor criterii de adâncime[6]. Deşi asemenea prescripţii nu se regăsesc printre recomandările Adunării Generale, Comisia consideră că sunt necesare pentru a garanta că masurile comunitare în acest domeniu pot oferi o protecţie eficientă ecosistemelor vulnerabile a căror locaţie exactă nu a fost încă determinată.

Acţiune:

- Adoptarea în cel mai scurt timp posibil, şi în orice caz până în decembrie 2008, a unui regulament al Consiliului pentru implementarea recomandărilor Adunării Generale în privinţa navelor comunitare care îşi desfăşoară activitatea în marea liberă în zonele care nu sunt reglementate de către o ORGP. Această propunere de regulament va fi prezentată de către Comisie cu ocazia adoptării prezentei comunicări.

6. CONCLUZII: PROVOCăRI VIITOARE

Adunarea Generală a Naţiunilor Unite va efectua în 2009 o evaluare a progreselor realizate pentru soluţionarea problemei practicilor de pescuit distructive, ca răspuns la apelul lansat în rezoluţia sa 61/105 în favoarea adoptării măsurilor în cauză. Uniunea Europeană ar trebui să facă acelaşi lucru, analizând aproximativ în aceeaşi perioadă, eficacitatea strategiei şi a măsurilor specifice prezentate în această comunicare. Propunerea de regulamentul al Consiliului menţionată la punctul 5.4.2 va conţine o clauză de reexaminare în acest scop. Prin urmare, Comisia va evalua în 2009 rezultatele acestor diferite măsuri, va comunica constatările sale Consiliului, Parlamentului European, părţilor interesate şi societăţii civile, şi va face propuneri pentru avansarea acestei strategii în lumina constatărilor şi a contribuţiei diferiţilor actori implicaţi în procesul de reexaminare.

Marile declaraţii de intenţie nu vor împiedica distrugerea ecosistemelor marine de adâncime, care sunt fragile şi de o valoare inestimabilă. Consideraţiile expuse în prezenta comunicare au ca obiectiv crearea condiţiilor necesare pentru ca Uniunea Europeană să poată da un impuls decisiv politicii în cauză. În 2009, Uniunea Europeană va avea prilejul şi obligaţia de a demonstra comunităţii internaţionale că îşi poate îndeplini până la final angajamentele asumate şi că poate avea un rol de lider pentru a pune capăt practicilor de pescuit distructive. Singurul mod prin care putem face asta este prin acţiuni concrete, atât în apele noastre proprii, cât şi în marea liberă.

În consecinţă, Comisia cere Consiliului şi Parlamentului European să aprobe orientările strategice şi măsurile specifice expuse în prezenta comunicare. În plus, invită toate instituţiile Europene şi părţile interesate să colaboreze în vederea înfruntării acestei provocări.

Apendice

Acoperirea oceanelor lumii de către organizaţiile regionale de gestionare a pescuitului competente în materie de pescuit de fund (demersal) în marea liberă.

[pic]

Harta de mai sus arată limitele diferitelor ORGM suprapuse peste zonele statistice utilizate de FAO pentru colectarea de date statistice privind pescuitul.

- NAFO: Organizaţia de pescuit în Atlanticul de Nord-Vest

- NEAFC: Comisia pentru pescuit în Atlanticul de Nord-Est

- WECAFC: Comisia pentru pescuit în zona central-vestică a Atlanticului (Consultativă)

- CECAF: Comitetul pentru pescuit în zona central-estică a Atlanticului

- CCAMLR: Comisia pentru conservarea faunei şi florei marine din Antarctica

- SEAFO: Organizaţia de pescuit în Atlanticul de Sud-Est

- SIOFA: Acordul privind pescuitul în sudul Oceanului Indian

[1] Comunicarea Comisiei „O politică maritimă integrată pentru Uniunea Europeană”, COM(2007) 575 din 10 octombrie 2007.

[2] Printre altele, proiectele HERMES (http://www.eu-hermes.net) şi OASIS (http://www1.uni-hamburg.de/OASIS/), finanţate prin de-Al şase-lea Program-cadru de cercetare al CE. A se vedea, de asemenea, lucrările Consiliului Internaţional pentru Explorarea Mării (ICES) http://www.ices.dk.

[3] http://ec.europa.eu/fisheries/publications/factsheets/legal_texts/ec_report59-25paras66to69final.pdf

[4] Regulamentul (CE) nr. 2347/2002 al Consiliului din 16 decembrie 2002 de stabilire a cerinţelor specifice de acces şi a condiţiilor asociate care se aplică pescuitului stocurilor de specii de adâncime, JO L351, 28.12.2002.

[5] Comunicarea Comisiei către Consiliu şi Parlamentul European - Revizuirea gestionării stocurilor de specii de adâncime, COM(2007) 30.

[6] A se vedea în acest sens Recomandarea GFCM/29/2005/1 privind gestionarea zonelor de pescuit unde se exploatează specii demersale şi de adâncime.