C 429/93

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Acces universal la o locuință decentă, durabilă și la un preț accesibil pe termen lung”

(aviz din proprie inițiativă)

(2020/C 429/13)

Raportor: Raymond HENCKS Coraportor: András EDELÉNYI

Decizia Adunării Plenare 20.2.2020 Temeiul juridic Articolul 32 alineatul (2) din Regulamentul de procedură Aviz din proprie inițiativă Secțiunea competentă Secțiunea pentru transporturi, energie, infrastructură și societatea informațională Data adoptării în secțiune 3.9.2020 Data adoptării în sesiunea plenară 16.9.2020 Sesiunea plenară nr. 554 Rezultatul votului (voturi pentru/ voturi împotrivă/abțineri) 216/1/3

1. Concluzii și recomandări

1.1. Criza sanitară, economică și socială cauzată de COVID-19 a evidențiat gravitatea crizei locuințelor la un preț accesibil cu care se confruntă de mulți ani statele membre ( 1 ) , cele mai afectate fiind persoanele fără adăpost, familiile care trăiesc în locuințe supraaglomerate, locuitorii cartierelor populare și lucrătorii sezonieri și imigranți, victime ale unor condiții de locuit care au influențat în mod direct rata contaminărilor la nivelul societății. Chiar dacă politica locuințelor rămâne de competența exclusivă a statelor membre, penuria de locuințe decente și la prețuri accesibile din Uniunea Europeană (UE) necesită un plan de acțiune la nivel european privind locuințele, care să includă un ansamblu, coerent și ușor de înțeles de către cetățeni, de măsuri menite să ajute statele membre, regiunile și orașele europene să relanseze într-un mod durabil oferta de locuințe sociale și la prețuri accesibile și să combată eficient fenomenul lipsei de adăpost.

1.2. UE trebuie, mai întâi de toate, să consacre un drept universal real la locuință, în special prin emiterea unor reglementări sectoriale, conform procedurii legislative ordinare, care să stabilească principiile și condițiile de furnizare, construire și finanțare a locuințelor decente și la prețuri accesibile, în conformitate cu articolul 14 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE).

1.3. Comitetul Economic și Social European (CESE) aprobă, în acest context, inițiativa Comisiei menită să stabilească o legătură între Pilonul european al drepturilor sociale și semestrul european, ceea ce, în domeniul politicii privind locuințele, ar trebui să se traducă printr-o monitorizare mai bună a reformei locuințelor sociale, a accesibilității, a prețului locuințelor și a eficacității alocării acestora. El insistă ca reprezentanții societății civile organizate să fie consultați înaintea adoptării recomandărilor specifice fiecărei țări în materie de politică a locuințelor din cadrul semestrului european. CESE pledează pentru o marjă de manevră mai extinsă, favorabilă investițiilor pe termen lung în infrastructurile sociale și pentru excluderea lor din contabilitatea administrației publice în momentul în care se calculează deficitul public.

1.4. Instituirea unui fond european de investiții în locuințe decente, adecvate și la prețuri accesibile, destinat creării și întreținerii de locuințe la prețuri moderate, ar permite ca acțiunile și politicile UE să devină mai inteligibile și mai coerente pentru cetățenii europeni, în special în cadrul viitorului plan privind clădirile din Pactul verde și al viitorului plan de acțiune din Pilonul european al drepturilor sociale.

1.5. Pe baza raportului pe care statele membre îl vor înainta Comitetului european pentru risc sistemic (CERS) în 2020, referitor la măsurile cu privire la supraevaluarea potențială a prețurilor din sectorul imobiliar și la acțiunile întreprinse în urma recomandărilor CERS sau la justificările ce trebuie prezentate în cazul în care nu se întreprind acțiuni în acest domeniu, este esențial să se identifice încă de la început vulnerabilitățile care ar putea genera crize financiare, economice și sociale și să se reacționeze în consecință.

1.6. Comisia Europeană va trebui să demareze cât mai curând posibil reexaminarea deciziei privind serviciile de interes economic general (SIEG) în legătură cu grupul căruia îi sunt destinate locuințele sociale și să precizeze că politica privind locuințele nu poate să se limiteze doar la obiectivul de a ajuta persoanele al căror nivel de trai se apropie de pragul riscului de sărăcie, ci trebuie să garanteze o locuință decentă, la un preț accesibil pe termen lung oricărui cetățean, în special persoanelor fără adăpost, cuplurilor tinere, familiilor monoparentale sau numeroase, salariaților și, în general, persoanelor din clasa de mijloc a societății, care au de suferit de pe urma crizei europene a locuințelor. În acest context, Comisia va trebui să propună o definiție comună a noțiunii de cost excesiv al locuințelor, o metodologie armonizată de evaluare a cheltuielilor excesive cu locuința, o reglementare care să prevadă norme de combatere a reținerii speculative a clădirilor de locuințe nelocuite și a terenurilor construibile și o încadrare a practicilor de reamenajare a locuințelor la prețuri accesibile în spații de cazare turistică pe termen scurt.

1.7. De asemenea, CESE îi solicită Comisiei să organizeze anual o reuniune europeană la nivel înalt pe tema locuințelor la prețuri accesibile, la care să participe toate părțile implicate, pentru a se analiza punerea în aplicare și monitorizarea acestui plan de acțiune european pentru locuințe la prețuri accesibile, prin intermediul unui raport anual privind starea locuințelor în UE.

2. Observații generale

2.1. Deși accesul la ajutorul pentru locuințe este înscris în Carta drepturilor fundamentale a UE și accesul la locuințele sociale sau la ajutorul pentru locuințe de calitate figurează în Pilonul european al drepturilor sociale, textele UE nu reușesc să asigure o recunoaștere veritabilă a dreptului la locuință decentă, întrucât acest drept nu are un caracter aplicabil real. Dovadă este creșterea puternică a numărului de persoane fără adăpost și care locuiesc în condiții insalubre sau de familii care se confruntă cu un cost excesiv al locuinței. În practică, cetățenii europeni nu se bucură în mod real de dreptul la o locuință decentă la un preț abordabil. Acest drept se limitează la un ajutor pentru locuințe, la o locuință socială sau la o locuință temporară pentru situații de urgență, în cazul în care se consideră că se află în dificultate, conform legilor și practicilor din statele membre și sub rezerva disponibilității unei locuințe convenabile.

2.2. Forțele de pe piața locuințelor nu sunt în măsură să satisfacă toate cerințele. Creșterea continuă a prețurilor locuințelor a dus la creșterea inegalităților pretutindeni în Europa. Astfel, din ce în ce mai multe gospodării își sacrifică peste 40 % din buget pentru locuință, ceea ce reprezintă un cost excesiv; 11 % dintre cetățenii europeni se află în situația în care peste 40 % din venitul personal (după scăderea alocației pentru locuință) este cheltuit pentru a-și asigura o locuință, iar un cetățean din 20 trăiește într-o locuință supraaglomerată, din care lipsesc serviciile de primă necesitate ( 2 )

2.3. Structurile economice și demografice și nivelul prețurilor variază foarte mult de la un stat membru la altul. În plus, există un decalaj semnificativ în ce privește prețurile între capitale, orașele de importanță secundară și celelalte teritorii.

2.4. Piețele locuințelor dintr-un mare număr de metropole europene, orașe mari și regiuni periurbane ale UE cunosc o creștere accentuată a cererii, legată de mobilitatea familiilor în căutare de locuri de muncă, în contextul unei oferte de locuințe limitate de deficitul de terenuri, de creșterea costurilor de construcție și extindere și de practicile speculative ale investitorilor. Terenurile reprezintă o resursă rară, a cărei utilizare este legată de concurența în creștere între diferitele utilizări: locuințe, infrastructuri publice, agricultură, silvicultură, exploatare comercială sau industrială, transport, biodiversitate, terenuri de irigare, divertisment etc, astfel încât prețul terenurilor constituie deseori aspectul cel mai inabordabil al locuințelor. Creșterea prețurilor locuințelor în mediul urban și periurban se traduce prin creșterea fenomenului de excludere de la posibilitatea obținerii unei locuințe, a numărului persoanelor fără adăpost și a locuințelor insalubre, care se extinde în continuare și în rândul tinerilor, al familiilor monoparentale sau numeroase, al salariaților și, la modul mai general, în rândul claselor de mijloc, care părăsesc metropolele europene din cauza cheltuielilor excesive cu locuința și sunt constrânse să se mute în zone rurale. Această delocalizare duce, la rândul său, la o creștere, în grade diferite, a costului locuințelor în zonele rurale, având ca rezultat, printre altele, segregarea socială, apariția unor zone exclusiv rezidențiale (cartiere-dormitoare), creșterea mobilității, schimbarea peisajului, modificarea artificială a solurilor și extinderea infrastructurii și creșterea costurilor pentru populație.

2.5. Statele membre dispun de o marjă largă de apreciere în definirea, organizarea și finanțarea serviciilor sociale de interes general, inclusiv a locuințelor. Această competență nu le scutește însă de respectarea valorilor Uniunii (demnitate umană, egalitate, nediscriminare, drepturile omului etc.) și a normelor europene privind locuințele, printre altele Protocolul nr. 26 privind serviciile de interes general anexat la TFUE, care invită statele membre să asigure „un nivel ridicat de calitate, siguranță și accesibilitate, egalitatea de tratament și promovarea accesului universal și a drepturilor utilizatorilor”. Comisia, în calitate de gardian al tratatelor, are – prin urmare – un rol important de jucat și este invitată să intervină atunci când statele membre nu își îndeplinesc obligațiile. În același timp, în cadrul reglementărilor privind ajutoarele publice, Comisia reduce drastic competențele statelor membre, hotărând că locuințele sociale trebuie să fie rezervate exclusiv celor mai defavorizate familii, în timp ce criza locuințelor afectează o populație mult mai largă. De asemenea, o autoritate publică nu poate vinde terenuri construibile în cadrul unui program de creare de locuințe la prețuri accesibile decât la prețul pieței și numai după ce prețul a fost stabilit printr-o procedură complexă.

2.6. Pe de altă parte, diminuarea puternică a investițiilor publice ale statelor membre în locuințe sociale și la prețuri accesibile, ca urmare a retragerii băncilor comerciale din finanțarea acestor investiții, a crizei economice și bugetare și a Pactului de stabilitate și de creștere, nu a permis satisfacerea acestei cereri în creștere printr-o ofertă de locuințe complementară celei de pe piață, mai ales că privatizarea parcului de locuințe sociale existente se generalizează în anumite state membre.

2.7. Platformele online au contribuit la această tensiune pe piețele locale ale locuințelor, prin concentrarea cererii legată de migrația internațională și dezvoltarea unor platforme globale de cazare turistică, care au determinat, în orașele cele mai atractive, eliminarea de pe piață a locuințelor la prețuri accesibile prin reafectarea ofertei de locuințe în spații de cazare de scurtă durată. Există, de asemenea, strategii ale societăților de capital internațional (fonduri de pensii, societăți de asigurare, fonduri cu capital privat etc.) care, având în vedere nivelul foarte scăzut al veniturilor financiare (rata dobânzii, dividende etc.), investesc masiv în bunuri imobiliare, ceea ce ridică și mai mult prețurile.

2.8. CERS menționează, în recomandările sale din 31 octombrie 2016 ( 3 ) , că crizele financiare anterioare au arătat că evoluțiile nesustenabile ale piețelor imobiliare puteau avea repercusiuni grave asupra stabilității sistemului financiar și asupra economiei în ansamblu. În 2019, CERS a adresat unui număr de nouă state membre un „avertisment privind vulnerabilitățile pe termen mediu ale sectorului imobiliar rezidențial”.

2.9. Pandemia de COVID-19 a paralizat piața imobiliară. Criza din domeniul sănătății, riscă să genereze efecte grave și în sectorul locuințelor. În ceea ce privește oferta, ajutoarele pentru familii și investițiile în locuințele sociale oferite de autorități și organismele publice riscă să se reducă drastic din cauza cheltuielilor economice și sociale angajate în combaterea consecințelor pandemiei, care împovărează puternic viitoarele bugete publice. În ceea ce privește cererea, numărul familiilor care nu mai dispun de veniturile necesare pentru a-și procura o locuință de pe piața imobiliară va crește proporțional cu creșterea șomajului și a sărăciei.

2.10. Planul privind locuințele din cadrul Pactului verde și Pilonul european al drepturilor sociale trebuie să reprezinte ocazia de concretizare a politicilor UE în materie de locuințe, respectându-se politicile și practicile din statele membre, în special prin invitarea tuturor instituțiilor financiare europene (BCE, BEI, FEI) și a dispozitivului „InvestEU” să relanseze investițiile publice și să majoreze substanțial împrumuturile avantajoase pe termen lung și garanțiile pentru investitori și pentru sectorul construcțiilor, în avantajul consumatorului final.

3. Supracostul locuinței

3.1. Este incontestabil că multe familii se confruntă cu costuri excesive pentru locuință, care constituie principala cheltuială de consum și o povară financiară, în detrimentul altor nevoi de primă necesitate, fapt care expune numeroși cetățeni europeni riscului de supraîndatorare, de declasare socială sau de excludere ( 4 )

3.2. Nu există unanimitate la nivelul UE în ceea ce privește definiția costului excesiv al locuințelor și a componentelor sale. Eurostat consideră că cheltuielile pentru locuință care depășesc 40 % din veniturile disponibile reprezintă costuri excesive, deși – în diverse documente ale Comisiei – acest procent este stabilit la o treime din venitul disponibil. În plus, criza din domeniul sănătății constrânge familiile modeste să recurgă la economii pentru a-și plăti chiria, expunându-se, astfel, și mai mult, pericolului de supraîndatorare.

3.3. De asemenea, chiar în interiorul UE, definiția costurilor excesive pentru locuință este adusă regulat în discuțiile de ordin metodologic; nu toate institutele naționale de statistică utilizează aceleași metode de evaluare. La elaborarea axelor comune, trebuie să se țină seama de realitățile socioeconomice.

3.4. Costurile excesive pentru locuință nu mai afectează doar populația cea mai defavorizată, al cărei nivel de trai se apropie de pragul riscului de sărăcie, ci și persoanele care au un venit pe de-o parte prea ridicat pentru a putea beneficia de o locuință socială, însă, pe de altă parte, prea scăzut pentru a-și putea asigura o locuință în condițiile pieței private. Deseori, o locuință decentă într-un oraș sau o periferie apropiată de locul de muncă devine inabordabilă. Aceste persoane sunt silite să se stabilească în zone îndepărtate de locul lor de muncă. Ca urmare, deși beneficiază de un cost mai scăzut al locuinței în afara marilor aglomerări, ele se confruntă, pe de altă parte, cu alte cheltuieli, cu probleme de mobilitate, cu imperative ecologice și cu alte constrângeri suplimentare. Dat fiind că clasa de mijloc este determinată să părăsească centrul orașelor, apar dezechilibre funcționale: creșterea cererii de locuințe, scumpirea chiriilor și creșterea poluării, cauzate de deplasările între domiciliu și locul de muncă.

3.5. Prin urmare, politicile în materie de locuințe ale statelor membre nu se pot limita la obiectivul unic de a ajuta persoanele vulnerabile să aibă „ un acoperiș deasupra capului ”; ele trebuie să se asigure că locuințele sunt adaptate situației familiei, să promoveze calitatea locuințelor, în special prin îmbunătățirea habitatului existent, adică să asigure locuințe decente și la prețuri accesibile pentru toți cetățenii în cazurile în care sunt exprimate nevoi atât cantitative, cât și calitative.

4. Locuințele sociale

4.1. Nu există un model european al locuințelor sociale, din cauza diversității abordărilor și concepțiilor adoptate în statele membre. Totuși, în mare parte dintre acestea, se remarcă tendințe comune: descentralizare în favoarea administrațiilor regionale și locale, reorientare asupra celor mai fragile categorii de populație, reducerea investițiilor publice în oferta de locuințe sociale și valorificarea parcului existent, prin vânzarea spațiilor locative sociale, uneori din cauză că locatorii sociali nu mai pot asigura nici conformitatea cu normele, nici lucrările de renovare.

4.2. În UE, locuința socială sau locuința la un preț accesibil reprezintă materializarea dreptului la locuință, care trebuie să garanteze fiecărei persoane care se confruntă cu dificultăți accesul la o locuință decentă, accesibilă sub aspectul chiriei/prețului și să răspundă astfel obligațiilor impuse statelor membre și UE de o multitudine de convenții, declarații, carte și tratate încheiate atât la nivel european, cât și la nivel internațional.

4.3. În concepția sa privind locuințele sociale, Comisia Europeană, acționând prin decizie în calitate de autoritate europeană în domeniul concurenței, este foarte restrictivă ( 5 ) , statuând că locuințele sociale care beneficiază de exceptare de la obligație de notificare a ajutoarelor de stat trebuie rezervate exclusiv „pentru cetățenii defavorizați sau pentru grupurile dezavantajate din punct de vedere social care, din cauza constrângerilor legate de solvabilitate, nu pot obține locuințe în condiții de piață”. Această definiție restrictivă a locuințelor sociale nu mai corespunde amplorii crizei europene a locuințelor și obligațiilor de serviciu public impuse proprietarilor de locuințe de către statele membre, care variază de la „locuința în primul rând” în cazul persoanelor fără adăpost la locuințe la prețuri accesibile sau intermediare pentru clasele de mijloc din orașele europene.

4.4. Într-o comunicare din 2006 ( 6 ) , Comisia a clasificat locuința socială în rândul serviciilor sociale de interes general cărora li se aplică principiul subsidiarității și care le atribuie (în principiu) statelor membre o largă putere discreționară de a le defini, a le organiza și a le finanța.

4.5. Totuși, în momentul în care își exercită această libertate, statele membre trebuie să țină cont de jurisprudența Curții de Justiție a UE, conform căreia cvasitotalitatea serviciilor prestate în domeniul social (cu excepția regimurilor de securitate socială bazate pe solidaritate) sunt considerate activități economice.

4.6. Drept consecință, în lipsa unui cadru juridic specific pentru locuințele sociale, dispozițiile UE privind serviciile de interes economic general, în special articolul 14 din TFUE și Protocolul 26 anexat la Tratatul de la Lisabona, se vor aplica locuințelor sociale.

4.7. Din aceasta rezultă că Uniunea și statele sale membre, fiecare în limitele competențelor care îi revin și ale domeniului de aplicare a tratatelor, trebuie să vegheze ca furnizarea locuințelor sociale să funcționeze pe baza unor principii și în condiții, în special de natură economică și financiară, care să le permită să își îndeplinească misiunile ce le revin.

4.8. Operatorii din domeniul locuințelor sociale au acces la importante instrumente europene de finanțare, pentru cofinanțarea construirii sau a reabilitării termice a locuințelor sociale și a locuințelor adaptate destinate comunităților marginalizate, în special prin intermediul fondurilor europene ( 7 ) , al BEI, al Băncii de Dezvoltare a Consiliului Europei, al Planului Juncker 2 de investiții strategice, al fondului de investiții ce urmează a fi creat în cadrul Pactului verde pentru Europa și al planului de relansare „NextGeneration EU”, printre altele Fondul pentru o tranziție justă, ReactEU și InvestEU. Astfel, Banca Europeană de Investiții (BEI) și Fondul European de Investiții (FEI) acordă împrumuturi pe termen lung în scopul sprijinirii operatorilor de locuințe sociale, parteneriate public-privat (PPP), structuri de agregare, bănci intermediare și entități cu scop special. În anumite situații, asumarea unui risc de nivel mai ridicat necesită un ajutor în cadrul Fondului european pentru investiții strategice (FEIS). Prin urmare, aceste investiții pe termen lung în infrastructura socială ar trebui să fie la îndemâna cetățenilor europeni.

4.9. Proiectul de plan privind clădirile din cadrul Pactului verde și obiectivul său privind „valul de reabilitări termice” ale clădirilor, în special ale locuințelor sociale și private, va trebui, la rândul său, să se materializeze sub forma unui fond de investiții specific și a unui sprijin pentru structurarea filierelor locale de renovare termică, creatoare de locuri de muncă locale și surse de economii de scară, urmând exemplul proiectului „EnergieSprong” cofinanțat de UE.

4.10. La nivelul statelor membre, există o serie de măsuri de promovare a unui habitat durabil care includ, printre altele, construirea de locuințe cu un cost moderat și ajutoare individuale care contribuie la constituirea capitalului inițial necesar pentru acordarea unui împrumut imobiliar, au scopul de a diminua rata lunară de rambursare a unui împrumut imobiliar și ajută familiile cele mai defavorizate să închirieze o locuință decentă, adecvată, sau încurajează îmbunătățirea eficienței energetice durabile a clădirilor de locuințe și exploatarea energiilor regenerabile. Totuși, la nivelul statelor membre, politicile de stimulare sau politicile fiscale nu sunt coordonate și nu favorizează întotdeauna diversitatea socială a habitatului. În plus, fiecare stat membru ar trebui să ofere un serviciu independent care să furnizeze un maximum de informații și consiliere cu privire la orice tip de informații despre planul privind ajutoarele pentru locuință destinate persoanelor și ajutoarele de stat pentru promotorii de proiecte din sectoarele public și privat în cadrul construirii de locuințe subvenționate.

4.11. Toate aceste inițiative și ajutoare nu vor reuși, totuși, să rezolve penuria de locuințe la prețuri accesibile și decente. Iată de ce CESE consideră că Comisia ar trebui să propună un plan european de acțiune privind locuințele decente și la un preț accesibil, în cadrul punerii în aplicare a principiului nr. 19 al Pilonului european al drepturilor sociale și a viitorului plan privind clădirile din cadrul Pactului verde.

5. Un plan european de acțiune privind locuințele decente și la un preț accesibil: o investiție pe termen lung pentru o Europă mai apropiată de cetățeni și de teritoriile sale

5.1. Chiar dacă politica privind locuințele rămâne de competența statelor membre, penuria de locuințe corespunzătoare cu care se confruntă UE necesită un plan european de acțiune privind locuințele decente și la prețuri accesibile, care să includă un ansamblu coerent și inteligibil de măsuri care să ajute statele membre, regiunile și orașele europene să relanseze într-un mod durabil oferta de locuințe sociale și la un preț accesibil pe piețele locale ale locuințelor, consolidându-le în același timp performanța energetică.

5.2. La nivel european, nu există o definiție universală a unui drept real la o locuință, în măsura în care o persoană sau o familie care se confruntă cu dificultăți deosebite nu are dreptul decât la un ajutor public pentru a avea acces la o locuință decentă în care să poată trăi. În plus, în absența unei oferte de locuințe adecvate, dreptul la locuință, chiar dacă este opozabil, rămâne o noțiune teoretică. Prin urmare, CESE solicită consacrarea unui drept real la locuință în dreptul comunitar.

5.3. Comisia trebuie să se asigure că un astfel de drept este însoțit de o politică proactivă de sprijinire a investițiilor pe termen lung necesare programării publice a unei oferte de locuințe sociale și la prețuri accesibile, în care diversitatea socială și respectarea unor norme minime de calitate să reprezinte regula generală. CESE solicită Parlamentului European și Consiliului Uniunii Europene ca, prin emiterea unor reglementări sectoriale conform procedurii legislative ordinare, să stabilească principiile și condițiile de furnizare, construire și finanțare a unor locuințe la prețuri accesibile, în conformitate cu articolul 14 din TFUE.

5.4. Comisia va trebui să efectueze revizuirea deciziei privind serviciile de interes economic general în cazul persoanelor care beneficiază de dreptul la locuințe sociale și să precizeze că politica privind locuințele nu poate să se limiteze doar la obiectivul de a ajuta persoanele al căror nivel de trai se apropie de pragul riscului de sărăcie, ci trebuie să garanteze o locuință decentă, la un preț accesibil pe termen lung oricărui cetățean, inclusiv persoanelor fără adăpost și celor care au de suferit de pe urma crizei europene a locuințelor. De asemenea, trebuie să se prevadă dispoziții de reglementare a reținerii speculative a locuințelor neocupate și a terenurilor construibile și de încadrare a practicilor de neocupare a spațiilor locative, disociind proprietatea asupra locuinței de utilizarea acesteia, care ține de binele comun și de interesul general și care trebuie să poată fi încadrată specific, astfel încât locuința să devină accesibilă.

5.5. De asemenea, Comisia ar trebui să propună o definiție comună a locuințelor la prețuri accesibile și a costurilor excesive pentru locuințe, precum și o metodologie armonizată de evaluare a cheltuielilor excesive pentru locuință.

5.6. Pe baza raportului pe care statele membre îl vor înainta Comitetului european pentru risc sistemic în 2020, referitor la măsurile cu privire la supraevaluarea potențială a prețurilor din sectorul imobiliar și la acțiunile întreprinse în urma recomandărilor CERS sau la justificările ce trebuie prezentate în cazul în care nu se întreprind acțiuni în acest domeniu, este esențial să se identifice încă de la început vulnerabilitățile care ar putea genera crize financiare. CESE anticipează că respectivul raport va trebui modificat în 2021 prin publicarea unui alt raport, care îl va completa pe primul și va evidenția eventualele consecințe ale crizei COVID-19.

5.7. CESE aprobă, în acest context, inițiativa Comisiei care își propune să stabilească o legătură între Pilonul european al drepturilor sociale și semestrul european, ceea ce – în domeniul politicii privind locuințele – ar trebui să se concretizeze printr-o monitorizare mai bună a reformei locuințelor sociale, a accesibilității, a prețului locuințelor și a eficacității alocării acestora, însă insistă ca reprezentanții societății civile organizate să fie consultați înaintea adoptării recomandărilor specifice fiecărei țări din cadrul semestrului european în materie de politică a locuințelor.

5.8. Propunerea de revizuire a politicii de coeziune europeană pentru perioada 2021-2027, aflată în curs de dezbatere în cadrul Consiliului Uniunii Europene și al Parlamentului European, urmărește majorarea bugetului pentru locuințele sociale de la 2,2 la 4 miliarde EUR. CESE pledează pentru o marjă de manevră mai extinsă, favorabilă investițiilor pe termen lung în infrastructurile sociale și pentru excluderea lor din contabilitatea administrației publice în momentul în care se calculează deficitul public. UE nu poate, pe de o parte, să îndemne statele membre să asigure nivelul necesar de reinvestiții în infrastructurile sociale și, pe de altă parte, să plafoneze aceste investiții în temeiul Pactului de stabilitate și de creștere.

5.9. Instituirea unui fond european de investiții în locuințe la prețuri accesibile, destinat creării și întreținerii de locuințe, ar permite ca acțiunile și politicile UE să devină mai inteligibile și mai coerente pentru cetățenii europeni, în special în cadrul viitorului plan privind clădirile din Pactul verde și al viitorului plan de acțiune din Pilonul european al drepturilor sociale.

5.10. CESE îi solicită Comisiei să organizeze anual o reuniune europeană la nivel înalt pe tema locuințelor la prețuri accesibile, la care să participe toate părțile implicate, cu scopul de a se analiza punerea în aplicare și monitorizarea acestui plan de acțiune european pentru locuințe la prețuri accesibile, prin intermediul unui raport anual privind situația locuințelor în UE.

5.11. De asemenea, CESE consideră că locuința socială este deseori ținta prejudecăților dacă nu se înscrie într-o misiune de interes general, având ca principii diversitatea și incluziunea socială; dorește să reamintească contribuția pe care o aduc investițiile în locuințele sociale la dezvoltarea inserției profesionale și a tranziției ecologice.

Bruxelles, 16 septembrie 2020. Președintele Comitetului Economic și Social European Luca JAHIER

(1) Cf. raportul Housing Europe: „State of Housing in the EU 2019” (Situația locuințelor în UE în 2019).

(2) Eurostat housing cost/martie 2017.

(3) CERS/2016/14.

(4) Eurostat (housing cost/martie 2017).

(5) Decizia Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din TFUE în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le-a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general.

(6) COM(2006) 177 final privind punerea în aplicare a programului comunitar de la Lisabona – serviciile sociale de interes general în Uniunea Europeană.

(7) FEDR, FSE, Interreg.