RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 311/15

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind „Relocalizarea industriilor în UE în cadrul procesului de reindustrializare”

2014/C 311/03

Raportor: dl Edgardo Maria IOZIA

Coraportor: dl José Custódio LEIRIÃO

La 19 septembrie 2013, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic și Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie inițiativă cu privire la

Relocalizarea industriilor în UE în cadrul procesului de reindustrializare.

Comisia consultativă pentru mutații industriale (CCMI), însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 8 aprilie 2014.

În cea de-a 498-a sesiune plenară, care a avut loc la 29 și 30 aprilie 2014 (ședința din 29 aprilie), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 139 de voturi pentru și 4 abțineri.

1. Concluzii și recomandări

1.1 CESE este convins că, pentru a pune capăt declinului economic al Uniunii, va trebui relansată industria, în special industria prelucrătoare, care reprezintă vectorul structurii de producție. Prin acest aviz din proprie inițiativă, Comitetul își propune să identifice anumite instrumente utile de sprijinire a iniţiativei Comisiei vizând reindustrializarea Uniunii Europene, în al cărei cadru se înscrie tema repatrierii întreprinderilor care și-au transferat activitățile în altă parte. La rândul său, Comisia Europeană a lansat un proces de reflecție pe tema repatrierii. CESE salută faptul că, în contextul elaborării prezentului aviz, Fundaţia Europeană pentru Îmbunătăţirea Condiţiilor de Viaţă şi de Muncă (Eurofound) a fost însărcinată cu pregătirea unui set de date necesare pentru înțelegerea fenomenului repatrierii și a posibilelor soluții.

1.2 CESE sprijină proiectul propus de dl Antonio Tajani, vicepreședinte al Comisiei, de elaborare a unei politici de reindustrializare a Uniunii, astfel încât cota industriei în PIB-ul european, care reprezintă în prezent 15,1 %, să crească la cel puțin 20 %. Comitetul propune extinderea și consolidarea proiectului, obiectivul fiind de a se ajunge la „un pact social european pentru o nouă industrie durabilă și competitivă”. Într-o comunicare recentă (1), Comisia a stabilit anumite priorități, după cum urmează: — aprofundarea integrării competitivităţii industriale, acordând o atenție specială productivităţii în materie de servicii furnizate întreprinderilor pentru creșterea competitivităţii industriei și, în general, a economiei Uniunii; — maximizarea potenţialului pieței interne prin dezvoltarea infrastructurii necesare, punând la dispoziție un cadru legislativ stabil, simplificat și — punerea în aplicare cu fermitate a instrumentelor de dezvoltare regională împreună cu instrumentele naționale și ale UE în sprijinul inovării, al competențelor și al antreprenoriatului.

1.3 CESE cere Uniunii Europene să stabilească un plan european de acțiune pe aceste teme și solicită adoptarea următoarelor măsuri: — conceperea unor politici de accelerare a inovării și de sporire a productivității, în vederea creării unui avantaj competitiv; — identificarea unor noi instrumente bancare pentru înlesnirea accesului la finanțări și pentru accelerarea investițiilor necesare; — promovarea acțiunilor de asigurare a participării industriei prelucrătoare europene la toate fazele lanțului valoric; — reindustrializarea și repatrierea ar trebui integrate într-o politică industrială europeană care să fie durabilă și să se concentreze pe investiții, tehnologii, antreprenoriat, educație, inovare, cercetare, prețurile energiei, infrastructură, comerț etc.; — nevoia unei reglementări coerente, stabile și sigure; — asigurarea funcționării efective a pieței interne; — o legislație de mediu coerentă cu ciclurile de competitivitate și de investiții ale industriei europene; — modernizarea infrastructurii; — finanțarea nevoilor întreprinderilor; — sprijinirea politicii energetice europene; — asigurarea unei mâini de lucru calificate pe piața europeană; — rezolvarea problemei de lipsă a capacităților și a competenţelor în industria prelucrătoare; — instituirea unui sistem de gestionare eficientă a resurselor umane, prin promovarea activității profesionale, a competențelor și a capacității de inovare și, mai ales, prin exploatarea potențialului unor organisme ale societății civile, cum ar fi asociațiile naționale și europene ale oamenilor de știință și ale inginerilor. CESE solicită statelor membre: — construirea de noi zone industriale și echipamente sau revigorarea celor care și-au redus activitatea din cauza delocalizării industriilor prelucrătoare; — actualizarea sau reînnoirea instrumentelor și proceselor de producție, pentru a fi conforme cu noile cerințe ale politicii de dezvoltare durabilă; — instituirea unui sistem mai echilibrat și stabil de taxe, pentru promovarea consumului intern și pentru atragerea de investiții străine directe; — organizarea unor centre speciale de informare pentru procesele de delocalizare și repatriere.

1.4 CESE consideră că este esenţial ca politica industrială să fie integrată și cu obiective mai clare la nivel european, naţional, regional şi local, în măsură să atragă investiții în toate sectoarele industriei prelucrătoare (cu tehnologii de vârf, dar și în cele cu grad scăzut de tehnologizare). Aceste politici ar trebui să se concentreze pe lanțul valoric global și să cuprindă activități de cercetare, inovare și dezvoltare.

1.5 În vederea reindustrializării Europei, CESE nutreşte convingerea că este indispensabilă stabilirea unor obiective ambiţioase și – în același timp – realiste, care trebuie realizate până în 2020. În acest context, politicile de favorizare a repatrierii activităților de producție delocalizate pot contribui la realizarea obiectivelor propuse.

1.6 Principalele forțe motrice ale repatrierii din China în Occident pot fi următoarele: — costuri ale operațiunilor de delocalizare mai mari decât cele estimate; — creșterea productivităţii, reducerea costurilor și îmbunătăţirea competențelor dobândite de multe întreprinderi occidentale de anvergură națională prin participarea la programe de îmbunătățire continuă; — dorința de a localiza producția și proiectarea în perspectiva unei mai bune colaborări la nivel național; — complexitatea crescândă a produselor și necesitatea modificării ambalajelor pentru a răspunde la preferinţele clienţilor; — reducerea costurilor energetice în SUA; — inițiative mai ferme de creștere lansate de guvernul Statelor Unite; — necesitatea supraproducției pentru umplerea containerelor; — așteptare prelungită a produselor din cauza livrării incerte, a calității variabile, a procedurilor vamale; — creșterea costurilor de transport, din cauza încărcării doar parțiale a navelor; — un nivel ridicat al rezervelor, pentru a face față tranzitului de mărfuri, ciclurilor, nevoii de stocuri de siguranță, termenelor de livrare nesigure și controalelor de calitate; — costuri extraordinare mai ridicate; — defecte în număr mai mare în comparație cu sursele locale, inspecții suplimentare ale materialelor și toleranțe, clienți mai nemulțumiți; — reducerea decalajului dintre costurile țării-gazdă și ale țării de origine (costul muncii și al transportului); — elemente operaționale precum: flexibilitate operaţională scăzută, ordine de achiziție, rigiditate în ceea ce privește locul de livrare/a eliberării autorizațiilor, sancțiuni pentru ordinele în întârziere; — comenzi care trebuie să prevadă o cantitate minimă din cauza volumului containerelor; — răspuns limitat la cererea din partea clienților, din cauza distanței fizice dintre locul de producție și centrele de dezvoltare; — producție și livrare; impactul asupra duratei ciclului de viaţă al produsului; — costuri sporite de coordonare a lanțului de aprovizionare; — probleme de calitate (produse de slabă calitate); — disponibilitatea competențelor (lipsa, în țara-gazdă, a specialiștilor cu pregătire solidă și a lucrătorilor calificați); — rate ale șomajului ridicate în țara de origine; — riscuri legate de cursul de schimb.

1.7 Pentru a putea fi competitive pe piețele actuale, industriile prelucrătoare trebuie să dispună de livrări adaptabile și flexibile. Repatrierea producției este una din soluțiile care pot fi adoptate de întreprinderi pentru a răspunde acestor nevoi. CESE consideră că politicile centrale de sprijinire a industriilor prelucrătoare care optează pentru relocalizare și/sau extinderea propriilor activități în Europa trebuie să asigure un mediu adecvat întreprinderilor care investesc, competențe profesionale, costuri energetice competitive, acces la finanțări și la piețe.

1.8 Comisia a relevat faptul că „prețurile cu amănuntul ale energiei electrice pentru industrie au crescut în UE în medie cu 3,5 % pe an, iar prețurile gazului au crescut cu 1 % între 2008 și 2012. Ca urmare, se estimează că prețurile energiei electrice industriale din UE sunt de două ori mai mari decât în SUA și Rusia și cu 20 % mai mari decât în China, conform datelor furnizate de Agenția Internațională a Energiei (2). Decalajul de preț este mai mare în cazul gazului: în UE, gazul este de trei până la patru ori mai scump pentru industria europeană decât pentru concurenții din SUA, Rusia și India, cu 12 % mai scump decât în China, dar mai ieftin decât în Japonia. Cu toate acestea, prețurile plătite efectiv de utilizatorii industriali pot varia de la un stat membru la altul” (3).

1.9 CESE a examinat în amănunt tema industriilor energofage în Europa (4) și a propus o serie de măsuri și recomandări, pentru a le permite să-și mențină capacitățile de producție în Europa. Și cu această ocazie, Comitetul reînnoiește invitațiile adresate instituțiilor europene de a adopta o politică energetică comună și de a aborda problema competitivității capitalului și a energiei ca factori de producție. CESE invită partenerii sociali să coopereze mai strâns în cadrul unui pact pentru dezvoltare care să țină seama de trăsăturile specifice ale modelului social european și să-l protejeze, asigurând astfel realizarea obiectivelor Tratatului de la Lisabona pentru o economie socială de piaţă.

1.10 Corelarea politicilor are implicații importante. Prima este că viitoarea dezvoltare se înscrie în tranziția spre o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon, iar aceasta necesită o anumită corelare între cercetare, reglementare și programe de sprijin. O a doua se referă la dezvoltare durabilă pe plan social și, ca atare, la relația dintre competitivitate și muncă, adică locuri de muncă calificate și incluzive pentru toți, care să permită generarea unei dezvoltări de calitate și – în consecință – a unei valori adăugate în termeni de competitivitate.

1.11 CESE consideră că îmbunătățirea relației dintre întreprinderi și bănci, care trebuie să se concentreze asupra economiei reale, este de natură să contribuie la realizarea unor sinergii fructuoase și la valorificarea avantajelor competitive legate de prezența lor pe piețele externe.

1.12 Înainte de toate, întreprinderile europene ar trebui să fie competitive prin inovare, prin calitatea, fiabilitatea, rezultatele și funcționalitatea propriilor produse, trebuie să-și definească amprenta de mediu și, în sfârșit, să se inspire din responsabilitatea socială a întreprinderilor în ceea ce privește procesele lor de producție. Cu toate acestea, în vederea asigurării competitivității întreprinderilor, este necesar și ca aspectele legate de costuri – în special costurile salariale și cele legate de energie – să fie ținute sub control și să fie luate măsurile necesare în acest sens.

1.13 Tranziția modurilor noastre de producție, a infrastructurii și a economiilor către durabilitate și schimbări demografice, formarea noilor generații și adaptarea mâinii de lucru europene la diviziunea internaţională a muncii sunt tot atâtea aspecte care necesită investiții masive, pentru a fi realizate în mod coerent și coordonat la nivel european.

1.14 Menținerea unei industrii prelucrătoare de bază cuprinzătoare și diverse în Europa este importantă pentru păstrarea competențelor care, odată pierdute, sunt greu de format din nou. În anumite sectoare industriale, competenţele specifice în materie de prelucrare ar putea, într–un context mai larg, să contribuie semnificativ la conceperea unor noi produse.

1.15 Trebuie păstrată și consolidată capacitatea europeană în materie de cercetare și inovare, pentru a asigura o dezvoltare sustenabilă, stabilă și durabilă; în acest sens, este nevoie de reglementări inteligente, eficiente și eficace de promovare a celor mai bune condiții, de îndrumare a întâietății pe plan tehnologic, de realizare a unor lucrări de înaltă calitate în cercetare, inovare și activități de prelucrare, de promovare a securității și durabilității (5).

Întreprinderile care iau în considerare ipoteza delocalizării ar trebui să știe ce caută și cum își pot atinge obiectivele în cadrul UE. Aceste întreprinderi trebuie să poată avea acces la date fiabile, la informații și consiliere, pentru a cunoaște avantajele și neajunsurile, inclusiv costurile reale. Reprezentanțele UE și ale statelor membre în țările importante ar trebui să-și consolideze asistența, ca și autorităţile locale şi regionale. Această abordare ar permite întreprinderilor să verifice dacă același rezultat ar putea fi obținut în interiorul Uniunii.

1.16 Motivele principale care îndeamnă la repatriere sunt prezentate la punctul 1.6.

1.17 CESE salută faptul că Comisia Europeană este pe cale de a include procesul de relocalizare în agenda industrială, ca element de accelerare a activităţii industriale, împreună cu crearea de noi locuri de muncă și cu perspectiva ca sectorul prelucrării să devină motorul viitorului în Europa. Acordul încheiat recent cu Eurofound reprezintă un prim mic pas în direcția corectă.

2. Introducere

2.1 „Nu mai putem să ne uităm nepăsători cum industria noastră părăsește Europa. Indicatorii de care dispunem sunt limpezi ca lumina zilei: industria europeană poate produce creștere și poate crea locuri de muncă. Am prezentat astăzi condițiile necesare pentru reindustrializarea durabilă a Europei, pentru dezvoltarea investițiilor necesare în noi tehnologii și pentru restabilirea unui climat de încredere și favorabil spiritului întreprinzător. Lucrând împreună și restaurând încrederea, puteam readuce industria înapoi în Europa” (6).

2.2 În cursul ultimilor ani am asistat la o delocalizare progresivă a activităţilor de prelucrare ale Europei către țări terțe și la o dezindustrializare treptată care a dus la scăderea semnificativă a contribuției sale la PIB-ul european, trecând în doar câțiva ani de la 20 la 15 %. Din 2008 s-au pierdut 2,8 milioane locuri de muncă în industria prelucrătoare a UE.

2.3 Delocalizarea (off-shoring), adică decizia de a transfera propriile procese de producție în țări străine, a reprezentat, cel puțin începând cu anii '70, una dintre strategiile cele mai răspândite pentru întreprinderile din sectorul prelucrării din principalele țări industrializate occidentale. Deseori, această opțiune managerială a fost însoțită de externalizarea activităţilor manufacturiere (outsourcing), contribuind astfel la apariția unor fenomene economice precum întreprinderea globală (global factory), lanțul internațional de aprovizionare (international supply chain) și lanțurile globale de produse (global commodity chains), acestea din urmă fiind ulterior definite ca lanțuri valorice globale (global value chains) (7).

2.4 Procesul de „deplasare a bogăției” din țările OCDE către țări mari și foarte populate, cu venituri intermediare, a fost lansat în primul rând de China și India, însă și alte țări participă la acesta, precum Brazilia și Africa de Sud. La nivel internațional, principalii 20 de producători din Statele Unite și UE (Germania, Italia, Franţa, Regatul Unit, Spania și Țările de Jos) au înregistrat după 1990 o scădere considerabilă a activităților industriei prelucrătoare. În Statele Unite, ocuparea forței de muncă private în industria prelucrătoare a scăzut după 1987 de la 21 % la mai puțin de 11 % (8).

2.5 „Politicile anti-criză ale țărilor din zona euro trebuie revizuite, pentru că riscă să complice și mai mult situația”. „Dacă rădăcinile acestei crize rezidă în decalajele crescânde dintre diversele economii ale zonei euro, trebuie să ne corectăm politica de austeritate. Această politică nu poate rezolva singură problema lipsei de competitivitate europeană, ci – dimpotrivă – riscă să agraveze situația” (9).

2.6 Persistența crizei economice și a datoriei suverane în unele țări cu industrie prelucrătoare puternică a determinat reducerea suplimentară a activităților industriale secundare. Prețul ridicat al energiei, în special în sectoarele mari consumatoare de energie (oțelăriile, de exemplu) a descurajat investițiile și a dus în unele cazuri la delocalizare.

2.7 Uniunea Europeană ar trebui să mizeze pe utilizarea tehnologiilor generice esențiale (TGE) și pe automatizare. Alți factori – precum producția ecologică și avansată, investițiile în rețele inteligente, ca și eficienţa energetică și mobilitatea durabilă – joacă un rol important în viitoarea industrie europeană, cum ar fi posibilitatea creării unor noi locuri de muncă pe termen scurt.

3. Politica industrială europeană și reindustrializarea

3.1 Obiectivul actualei politici industriale a Uniunii Europene este îmbunătățirea cadrului legislativ în vigoare și consolidarea competitivității întreprinderilor, astfel încât acestea să își poată păstra rolul de forță motrice a creșterii durabile și a ocupării forţei de muncă în Europa. Articolul 173 din Tratat (TFUE) reprezintă temeiul juridic al politicii industriale a UE.

Prin reindustrializare se înțelege o serie de inițiative și programe de sprijinire a dezvoltării economico-productive în regiuni afectate de crize industriale, socioeconomice și de mediu. Mai mult ca oricând, Europa are nevoie acum ca economia sa reală să susțină reluarea creșterii și a ocupării forţei de muncă, printr-o nouă fază de reindustrializare. Industria are un efect multiplicator important. Se estimează că o sută de locuri de muncă create în acest sector vor duce la apariția altor o sută, în alte sectoare ale economiei (10). În comunicarea sa intitulată „Pentru o renaștere industrială europeană”, adoptată la 22 ianuarie 2014, Comisia Europeană invită statele membre să recunoască importanţa crucială a industriei pentru crearea de locuri de muncă și pentru creștere și le cere să introducă într-un mod mai sistematic temele legate de competitivitate în toate domeniile politice (11).

3.2 În 2012, Comisia a lansat o strategie de reindustrializare a Europei, al cărei obiectiv este de a spori cota sectorului de prelucrare în economia europeană de la 15 % la 20 % din PIB, până în 2020. Această inițiativă se bazează pe patru piloni: sporirea investițiilor în inovare, o formare profesională strâns legată de nevoile întreprinderilor și îmbunătățirea accesului la finanțări și la piețe (12).

3.3 CESE consideră că Uniunea trebuie să elaboreze o strategie unitară: o politica industrială europeană care să stabilească sectoarele strategice pentru consolidarea întregului lanț de activități de prelucrare, atât pentru produsele finite, cât și pentru cele semifinite. CESE a elaborat un aviz (13) referitor la comunicarea Comisiei privind planul de acțiune pentru industria siderurgică (14), în care stabilește măsurile concrete și urgente de sprijinire a unuia din pilonii industriei prelucrătoare: produsele de bază de calitate superioară, care reprezintă o veritabilă valoare adăugată pentru industriile din aval, în special mecanica, electronica și ingineria, mecanica fină, industria constructoare de automobile, industria construcţiilor și cea a construcțiilor navale, pentru a nu le aminti decât pe cele mai importante.

3.4 În numeroasele sale avize consacrate mutațiilor industriale, CESE a propus soluții și a identificat abordări pentru relocalizarea industriei europene, astfel încât aceasta să ocupe poziția care îi revine. CESE este absolut convins că relansarea industriei este fundamentală pentru dezvoltarea economică, pentru creştere și prosperitate, elementele care stau la baza modelului social european.

3.5 „Industria prelucrătoare rămâne motorul creșterii economice: în regiunile în care a crescut ponderea relativă a industriei, PIB-ul a sporit și mai mult. Aceasta se explică prin faptul că inovarea introdusă în produse și procese din industria prelucrătoare generează sporuri de productivitate și pentru alte sectoare industriale: informatizarea serviciilor nu ar fi avut loc în lipsa produsului prelucrat care este calculatorul. Cu atât mai mult cu cât sectorul prelucrării este cel în care se concretizează cercetarea și dezvoltarea care stau la baza inovării” (15) (16).

3.6 Au fost sporite mijloacele financiare europene puse la dispoziție. Bugetul programului de cercetare, dezvoltare și inovare Orizont 2020 a sporit de la 54 la 80 de miliarde EUR. La dispoziția statelor membre se află fonduri structurale și de investiții europene (fondurile SIE) în valoare de cel puțin 100 de miliarde EUR pentru finanțarea investiţiilor în inovare, în conformitate cu priorităţile politicii industriale. Programul european COSME pentru competitivitatea întreprinderilor și IMM-urilor pentru perioada 2014-2020 dispune de un buget propriu de 2,3 miliarde EUR. Programul SPIRE (Sustainable Process Industry through Resource and Energy Efficiency) și noul parteneriat public-privat (PPP) semnat în decembrie 2013 ca parte a programului Orizont 2020 dispun de un buget european total de 900 de milioane EUR pentru următorii șapte ani (17).

3.7 „Nanotehnologia, micro- și nanoelectronica, în special în domeniul semiconductorilor, materialele avansate biotehnologiile și fotonica, robotizarea și imprimarea tridimensională sunt tot atâtea sectoare care cunosc o creștere spectaculoasă în Uniune. Stăpânirea acestor tehnologii permite gestionarea tranziției spre o economie bazată pe cunoaștere și caracterizată de emisii scăzute de dioxid de carbon” (18).

3.8 În proiectul de raport al Parlamentului European privind reindustrializarea, care urmărește promovarea competitivității și durabilității (19), se „subliniază faptul că forța industrială viitoare a Europei se bazează pe o strategie de renaștere a industriei pentru o Europă durabilă (RISE), care să continue inovarea tehnologică, economică și socială către o a treia revoluție industrială, inclusiv printr-o «ofensivă» de modernizare caracterizată prin emisii scăzute de dioxid de carbon”.

3.9 Viitorul comun este cel al Europei ca regiune cu o industrie modernă, dar, pentru a se ajunge aici, este nevoie de o veritabilă ofensivă de modernizare în cel puțin cinci domenii: consolidarea inovării tehnologice și a productivității, prin investiții în cercetare și competitivitate; reducerea întârzierilor, a opacității și birocrației din administrația publică; facilitarea activității IMM-urilor; relansarea infrastructurii informatice și rutiere adecvate (Mecanismul pentru interconectarea Europei, TEN-T, TEN-E și Agenda digitală); o circulație a capitalurilor care să fie accesibile reprezintă o pârghie pentru a solicita și atrage resurse private și a viza astfel obiective în materie de investiții pe termen mediu.

4. Repatrierea

4.1 Repatrierea (reshoring) este o strategie voluntară de întreprindere care privește relocalizarea parțială sau totală a unei delocalizări anterioare (in-sourced sau out-sourced) a producției în țara de origine (back-shoring) sau în regiunea respectivă din țara de origine (20). Offshoring este delocalizarea producției – sau a unei părți a acesteia – de către o întreprindere, dintr-o țară europeană către o țară străină.

4.2 În ultimii ani, foarte multe întreprinderi au decis să delocalizeze o parte a lanțului lor de producție în afara Uniunii, inițial din dorința de a se afla mai aproape de piețele emergente, iar mai târziu fiind atrase, în majoritatea cazurilor, de costurile mai reduse ale mâinii de lucru și de proximitatea resurselor. Această tendință ne-a adus în situația ca, în prezent, într-o Uniune cu 500 de milioane de locuitori, piața europeană să fie mare consumatoare de produse industriale provenite din afara Europei. Care ar fi factorii care ar putea influența aceste întreprinderi în sensul repatrierii? La nivel național și european, repatrierea unei părți a acestor întreprinderi ar genera beneficii ce nu trebuie subestimate, cum ar fi crearea de noi locuri de muncă, reducerea pierderilor de expertiză și consolidarea brandului „fabricat în UE”. Având în vedere numărul ridicat al dinamicilor și factorilor-cheie ce influențează opțiunile pentru delocalizare și/sau repatriere, se cuvine făcută o analiză amănunțită a avantajelor și dezavantajelor, atât la nivel naţional, cât și la nivelul fiecărei întreprinderi.

4.3 Procesul de delocalizare continuă dinspre Europa spre Asia. În perioada 2007-2009, aproximativ 40 % din întreprinderile care aveau mai mult de 50 de angajați și-au transferat producțiile în procente diverse, în special pe cele cu un consum energetic ridicat. Există însă și un anumit număr de țări din Europa Centrală și de Est care, dimpotrivă, și-au menținut un procent semnificativ de activităţi de prelucrare.

4.4 Din cauza crizei persistente, întreprinderile europene sunt foarte prudente și evită programarea unor investiții suplimentare și schimbarea furnizorilor actuali.

4.5 În Uniunea Europeană, diverși factori au o influență negativă asupra procesului de repatriere, cum ar fi: — o monedă euro foarte puternică; — productivitatea redusă; — costuri sociale mai ridicate decât în alte țări în care costurile forței de muncă sunt mult mai scăzute și nu există protecție socială; — costuri energetice în creștere; — lipsa unor soluții pozitive; Una dintre posibilități ar fi crearea unor inițiative specifice pentru repatrierea în regiuni foarte defavorizate.

4.6 Tendința de relocalizare în Statele Unite

4.6.1 Întreprinderile americane sunt pe cale să-și relocalizeze treptat producția. Evoluția este o dovadă a faptului că China își pierde avantajul competitiv de centru de producție la costuri scăzute după ani de creștere rapidă a salariilor și ca urmare a unei multitudini de alți factori. Printre elementele care au încurajat repatrierea se numără și reducerea prețurilor la energie în Statele Unite.

4.6.2 În China, această tendință recentă se explică printr-o creștere a costului muncii, a prețurilor energiei, a impactului asupra inovării, prin furtul proprietății intelectuale și utilizarea sporită a tehnicii de analiză a costului total, care ia în considerare ansamblul costurilor și riscurilor. Prin utilizarea metodei CTD (costurile totale asociate deținerii – Total Cost of Ownership), societățile de analiză contribuie la determinarea costului total efectiv al delocalizării.

4.6.3 Sectoarele industriale implicate în repatriere sunt producătorii de utilaje și autovehicule, metalurgia de bază, construcțiile de mașini, produsele metalice, robotica, instrumentele medicale și științifice, sănătatea, informatica și electronica, produsele chimice, produsele din plastic, industria ambalajelor etc.

4.6.4 Logica repatrierii se aplică deciziilor tuturor întreprinderilor din industria prelucrătoare. Dat fiind că întreprinderile adoptă o analiză a costului total mai globală, se descoperă că prin sporirea costului muncii, adăugată „costurilor mascate” ale delocalizării, se neutralizează avantajul competitiv.

4.6.5 Există o mișcare în cadrul căreia guvernul Statelor Unite și diverse asociații participă la crearea noii etichete „Made in America, Again”, al cărei obiectiv este de a-i stimula pe clienți să cumpere produse și echipamente americane. „Reshore now” este o altă inițiativă la nivel național ce urmărește repatrierea întreprinderilor pe teritoriul american (21).

4.6.6 Întreprinderile relocalizate reușesc de obicei să-și reducă stocurile cu 50 %, în anumite cazuri această reducere comportând factori de trei și șase. Stocurile pot fi reduse din următoarele motive: condiții de plată mai bune, cantitate mai mică de stocuri, termene de livrare mai scurte și mai sigure.

4.6.7 În sondajul MIT li s-a cerut întreprinderilor să menționeze măsurile guvernamentale care ar putea face diferența. Primele cinci măsuri, în ordinea importanței, pe care guvernul Statelor Unite le-ar putea lua pentru a încuraja relocalizarea întreprinderilor americane sunt următoarele: 1. reducerea taxelor (68,3 %); 2. acordarea de credite fiscale (65,9 %); 3. acordarea de sprijin pentru cercetare-dezvoltare (60,0 %); 4. oferirea unei mai bune educații/formări în legătură cu competențele necesare (43,8 %); 5. îmbunătățirea infrastructurii (38,0 %).

4.6.8 Conform datelor oferite de Boston Consulting Group, primii trei factori care influențează decizia de relocalizare sunt: (i) costul muncii, (ii) apropierea de clienţi, (iii) calitatea produsului. Alți factori se referă la: accesul la mâna de lucru calificată, costurile de transport, termenele de livrare, facilitățile comerciale. De asemenea, indicatorii arată că Statele Unite sunt pe cale să devină producătorul cu costuri reduse al lumii, iar atractivitatea acestei țări crește tot mai mult.

4.7 Care sunt rezultatele studiilor sau anchetelor desfășurate cu privire la procesul de relocalizare în UE? Există puține studii sau anchete referitoare la procesul de relocalizare în Uniunea Europeană. Conform unui studiu privind delocalizarea întreprinderilor germane, o șesime până la un sfert din aceste întreprinderi au fost repatriate într-o perioadă de 4 ani. Întreprinderile franceze din sectorul digital care și-au delocalizat componentele IT s-au plâns de costuri neprevăzute, de calitate și de probleme de logistică. Un studiu referitor la întreprinderile prelucrătoare din Regatul Unit care și-au delocalizat producția în perioada 2008-2009 menționează că 14 % din acestea și-au repatriat activitățile (22). În comunicarea sa [COM(2010) 614], intitulată „O politică industrială integrată pentru era globalizării – Atribuirea celui mai important rol competitivității și viabilității”, Comisia Europeană a menționat ideea, dar nu a folosit noțiunea explicită de relocalizare (reshoring).

5. Rezultatele audierii publice: Bruxelles și Bergamo

5.1 În cursul audierilor publice organizate de CESE la Bruxelles și Bergamo, au fost prezentate experiențe de delocalizare și de repatriere, precum și scenarii posibile în viitor în diversele sectoare ale industriei prelucrătoare în contextul procesului de reindustrializare din Europa.

5.2 Economia mondială este guvernată în principal de forțe ale pieței care influențează semnificativ decizia unei întreprinderi de a-și delocaliza și/sau repatria activitățile de producție.

5.3 Studiul desfășurat în Regatul Unit arată că delocalizarea spre țări în care mâna de lucru este ieftină nu reprezintă totdeauna cheia succesului. Structura lanțului valoric și a lanțului de aprovizionare reprezintă părți integrante ale acestei reușite. Chiar dacă cheltuielile rămân aspectul-cheie, acestea nu sunt determinate doar de costul muncii, ci și de costurile logisticii și de gestionare. Studiul confirmă că primele trei motive care au încurajat întreprinderile să revină sunt faptul că economiile realizate în ceea ce privește costurile au fost mai mici decât cele scontate (50 %), problemele de calitate (43 %) și apropierea de piețe (36 %). Printre celelalte motive se numără capacitatea de a respecta termenele stricte de livrare, vizibilitatea și stabilitatea furnizorilor, precum și protecţia proprietăţii intelectuale.

5.4 Accesul la piață și la clienţi reprezintă – și va rămâne – unul din factorii-cheie în luarea deciziei. În unele sectoare există obstacole geografice atunci când se dorește deservirea unor piețe externe, între care condițiile locale, ceea ce impune adoptarea unei strategii de delocalizare a propriei producții și prezența pe piața locală.

5.5 Accesul la infrastructuri, la energie și transporturi este crucial pentru întreprinderi. Anumite țări dispun astăzi de infrastructuri moderne și accesibile, capabile să concureze cu cele europene. Este nevoie ca atare să fie luată în considerare în mod serios efectuarea de investiții în acest sector.

5.6 Educația și formarea profesională îndeplinesc un rol foarte important, care nu trebuie subestimat. Țările în curs de dezvoltare au investit mult – și continuă să investească – în educația tinerilor lor, ceea ce a dat naștere unei competiții cu tinerii noștri. Aceștia din urmă, din cauza lipsei posibilităților de a găsi locuri calificate de muncă în Europa, se expatriază. CESE are în lucru în prezent un aviz privind raportul dintre educație, formare profesională și întreprindere.

5.7 La 7 noiembrie 2013, Confederația Europeană a Sindicatelor (CES) a adoptat Planul de investiții pentru locuri de muncă de calitate și un viitor durabil, al cărui obiectiv este de a relansa creşterea pe continent, de a crea până la 11 milioane de locuri de muncă și de a stimula întreprinderile multinaţionale să delocalizeze în Europa, datorită dinamismului cererii.

5.8 IMM-urile au fost afectate indirect de delocalizarea marilor întreprinderi, dat fiind că s-au redus comenzile pentru producția de piese componente. De pildă, sectorul construcției de automobile și-a transferat producția în țări emergente în principal din cauza cererii crescânde din aceste țări. Sectorul construcției de automobile preconizează o reducere de aproximativ 70 000-85 000 de locuri de muncă.

5.9 Sectorul metalurgic preconizează o cerere puternică, care – până în 2025 – va fi reprezentată în proporție de circa două treimi de țările emergente. Din acest motiv, acest sector va trebui să realizeze o rețea de contacte la nivel mondial și să-și asigure prezența pe piață. Industria metalurgică europeană și ingineria delocalizează spre piețe aflate în curs de dezvoltare nu doar din cauza costurilor, ci și pentru a răspunde cererii – aplicând strategia in country for country (a produce în cadrul unei piețe ceea ce se cumpără pe acea piață) – și pentru a asigura livrarea produselor și serviciilor către întreprinderile prelucrătoare și consumatorii locali.

5.10 În contextul audierii publice de la Bergamo s-a ajuns la următoarele concluzii (23): — delocalizarea nu a încetat; — relocalizarea în țara de origine sau în apropierea acesteia constituie două posibilități, dar nu sunt singurele; — activitățile repatriate nu coincid întotdeauna cu cele care au fost delocalizate (diferă ca număr și profiluri ocupaționale); — întreprinzătorii trebuie să ia în considerare „costurile totale ale externalizării”, nu numai costul muncii (investiții în capitalul de muncă, revizuirea aspectelor defectuoase); — sindicatele trebuie să ia în considerare „costul unitar al muncii”, și nu „costul muncii pentru orele lucrate” (inovarea produsului/procesului, organizarea muncii); — responsabilii politici trebuie să țină seama de toate elementele care au o influență în „a face afaceri”.

Bruxelles, 29 aprilie 2014. Președintele Comitetului Economic și Social European Henri MALOSSE

(1) COM(2014) 14 final.

(2) Aceste prețuri nu sunt corectate cu diferențele de calitate, deoarece, în UE, aprovizionarea cu energie electrică este mai sigură și cu mai puține întreruperi decât în țările respective.

(3) COM(2014) 14 final.

(4) ces1857-2011_ac_ro.do.

(5) INT 451/Cercetarea şi dezvoltarea: un sprijin pentru competitivitate. JO C 277, 17.11.2009, p.1

(6) Comisarul Antonio Tajani, Industrial revolution brings industry back to Europe (Revoluția industrială readuce industria înapoi în Europa), 10 decembrie 2012.

(7) Raportul Centrului european de cercetări pe tema internaţionalizării, nr. 3/2013, p. 57.

(8) The Mechanics Behind Manufacturing Job Losses, William T. Gavin, în Economic Synopses, 2013, nr. 20.

(9) Lectio Magistralis, London School of Economics, 3 decembrie 2013.

(10) http://www.labanconota.it/finanza/globalizzazione-delocalizzazione-reindustrializzazione.html

(11) http://ec.europa.eu/enterprise/initiatives/mission-growth/index_en.htm

(12) O industrie europeană mai puternică pentru creșterea și redresarea economiei. Actualizarea comunicării privind politica industrială [COM(2012) 582 final], 10 octombrie 2012.

(13) În curs de adoptare. CCMI/117 Plan de acțiune pentru industria siderurgică europeană.

(14) COM(2013) 407 final.

(15) Industria – motorul bogăţiei? Răspunsul pozitiv al regiunilor europene (Scenarii industriale – Centrul de studii al Confindustria, iunie 2011).

(16) Capitolul 4: Un imperativ al industriei prelucrătoare din UE: rolul politicii industriale. Raportul pe 2013 privind competitivitatea europeană: Pentru o reindustrializare bazată pe cunoaștere

(17) http://ec.europa.eu/research/press/2013/pdf/ppp/spire_factsheet.pdf

(18) Capitolul 5. EU production and trade based on key enabling technologies. Raportul pe 2013 privind competitivitatea europeană: Pentru o reindustrializare bazată pe cunoaștere (Towards Knowledge Driven Reindustrialisation).

(19) Raportor: dl Reinhard BÜTIKOFER PR\936863IT.doc PE510.843v01-00 2013/2006(INI).

(20) Uni-Club MoRe Back-reshoring Research Group.

(21) http://www.reshorenow.org

(22) Leibl, P., Morefield, R. și Pfeiffer, R. (2011), „A study of the effects of backshoring in the EU”, Proceedings of the 13th International Conference of American Society of Business and Behavioural Sciences, http://asbbs.org/files/2010/ASBBS_%20Proceedings_13th_Intl_Meeting.pdf

(23) Uni-Club MoRe Back-reshoring Research Group.