[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 6.7.2007

COM(2007) 385 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ŞI CĂTRE CONSILIU

Raport privind implementarea, funcţionarea şi eficacitatea domeniului de nivel 1 „.eu”

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ŞI CĂTRE CONSILIU

Raport privind implementarea, funcţionarea şi eficacitatea domeniului de nivel 1 „.eu”(Text cu relevanţă pentru SEE)

1. CONTEXT - NECESITATEA UNUI DOMENIU „.EU”

Sistemul Numelor de Domenii internet (DNS) este format dintr-un set de directoare organizate ierarhic, care oferă informaţii privind numele şi adresele diverselor resurse de internet (site-uri web, servere de poştă electronică, servere de nume, etc.) care sunt accesibile publicului prin intermediul internetului. Un nume de domeniu asigură o etichetă uşor de utilizat, care poate fi transformată de Sistemul Numelor de Domenii într-o adresă de internet (un identificator numeric) pentru a facilita comunicarea cu resursa asociată. Un domeniu de nivel 1 (denumit în continuare „TLD”) reprezintă acea parte a unui nume de domeniu care identifică organizaţia (cunoscută sub denumirea de „registru”) responsabilă de gestionarea unei anumite familii de nume de domenii. Există două tipuri de TLD folosite pe internet: TLD de tip cod de ţară (ccTLD), care utilizează codul de ţară ISO 3166 format din două litere (de exemplu, „.uk”, „.fr” sau „.jp”) şi TLD de tip abreviere generală sau nume, cum ar fi „com”, „net” sau „museum”.

Domeniul de nivel 1 „.eu” este un ccTLD introdus recent pentru Uniunea Europeană, cu scopul de a oferi cetăţenilor, organizaţiilor şi întreprinderilor publice sau private din Europa o cyberidentitate UE specifică, precum şi un mediu demn de încredere, care să le pună în valoare pe internet identitatea europeană şi care să le faciliteze implicarea în activităţile economice ale acestei pieţe virtuale dinamice. În vederea creării unui mediu demn de încredere, UE a decis că numele de domeniu „.eu” trebuie să facă obiectul normelor comune de politică publică de natură să asigure utilizarea adecvată, accesul echitabil şi tratamentul corect al solicitanţilor de înregistrare. În calitate de TLD paneuropean, „.eu” oferă, de asemenea, o opţiune de nume de domeniu, suplimentară şi complementară în raport cu ccTLD de tip naţional ale statelor membre şi cu TLD de tip generic (gTLD), care operează în cea mai mare parte, total sau parţial, în afara jurisdicţiei UE.

Prin urmare, domeniul de nivel 1 „.eu” reprezintă o opţiune unică şi valoroasă pentru solicitanţii de înregistrare a numelor de domenii din UE, oferind utilizatorilor de internet şi, în special, pieţei serviciilor de comerţ electronic o dimensiune suplimentară faţă de alternativele existente din DNS. Acest domeniu îşi propune să răspundă nevoilor cetăţenilor UE care îşi doresc un cyberspaţiu în care drepturile deţinute în calitate de consumatori şi indivizi sunt protejate de norme şi standarde europene şi beneficiază de protecţie judiciară, extinzând astfel avantajele pieţei interne la nivelul internetului.

Prezenta comunicare ţine seama de pregătirile necesare creării domeniului de nivel 1 „.eu” şi informează Parlamentul European şi Consiliul cu privire la punerea în aplicare, eficacitatea şi funcţionarea acestui domeniu, astfel cum prevede articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 733/2002 al Parlamentului European şi al Consiliului din 22 aprilie 2002 privind punerea în aplicare a domeniului de nivel 1 „.eu”[1].

2. PUNEREA ÎN APLICARE

2.1. Modelul „.eu”

Modelul de TLD „.eu” se bazează atât pe independenţa de care beneficiază Registrul în gestionarea zilnică a activităţilor sale, care constau în comercializarea numelor de domenii prin agenţii comerciale acreditate („operatori de registru”), cât şi pe dreptul utilizatorului final de a-şi proteja numele de domenii împotriva abuzurilor potenţiale ale terţilor.

Primul element al acestei ecuaţii este registrul. În documentul său de lucru din 2000[2], Comisia a propus mai multe posibilităţi de selectare a registrului „.eu”, şi anume: o asociaţie privată nonprofit care să fie integrată în UE, o entitate comercială integral privată, o organizaţie publică sau privată existentă la nivel naţional sau european sau atribuirea funcţiilor registrului unui departament competent din cadrul administraţiei publice existente.

În cursul discuţiilor privind cel mai bun model pentru TLD „.eu”, a reieşit că nu era adecvat ca instituţiile comunitare să îşi depăşească atribuţiile de politică generală. În schimb, s-a ajuns la un consens general asupra faptului că o entitate separată specializată ar fi cea mai în măsură să pună în aplicare, să gestioneze direct sistemul TLD şi să se ocupe de contactele zilnice cu utilizatorii. Prin urmare, Consiliul şi Parlamentul au decis să încredinţeze unui registru nonprofit şi independent sarcina gestionării domeniului de nivel 1 „.eu”.

Această decizie preia abordarea adoptată în cazul altor câteva ccTLD de succes existente în lume, în special în Europa. Registrul şi Comisia semnează un contract, prin care se acordă acesteia o funcţie generală de supervizare. Cu toate acestea, Comisia nu este competentă să ia nicio decizie privind nume specifice de domenii sau activităţile zilnice ale registrului şi nici nu poate interveni ca organism de recurs în raport cu deciziile luate de registru. Această separare clară a atribuţiilor[3] permite registrului să ia decizii autonome privind înregistrarea numelor de domenii şi să respecte principiile non-interferenţei, auto-administrării şi auto-reglementării, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 733/2002[4].

Separarea competenţelor nu înseamnă numai independenţa registrului faţă de Comisie. Pentru a asigura neutralitatea registrului în raport cu numele de domenii pe care le gestionează, modelul „.eu” interzice acestuia să acţioneze în calitate de operator de registru[5]. Această abordare stimulează competitivitatea pe piaţa numelor de domenii, unde operatorii de registru vor încerca să îşi diversifice ofertele pentru a acoperi nevoile variate ale utilizatorilor finali, oferind în acelaşi timp preţuri competitive.

Ultimul element care completează modelul „.eu” este solicitantul de înregistrare. Utilizatorul final este responsabil pentru verificarea ofertelor propuse de operatorii de registru şi pentru alegerea acelei oferte care răspunde cel mai bine cerinţelor sale. În plus, în cursul perioadei iniţiale de înregistrare pe etape, utilizatorului final îi revenea, de asemenea, obligaţia de a prezenta o cerere completă şi exactă, care să asigure succesul demersului şi, după caz, obligaţia de a dovedi validitatea acestuia. În acest sens, trebuie semnalat că modelul „.eu” se bazează pe conştiinciozitatea cu care utilizatorii finali îşi apără drepturile şi declanşează mecanismele de protecţie în cazul în care sunt comise abuzuri.

2.2. Cadrul juridic

Cadrul juridic creat de legislatorul comunitar pentru stabilirea şi punerea în aplicare a domeniului de nivel 1 „.eu” se bazează pe două instrumente: Regulamentul (CE) nr. 733/2002 al Parlamentului European şi al Consiliului din 22 aprilie 2002 privind punerea în aplicare a domeniului de nivel 1 „.eu”, denumit în continuare „regulamentul cadru” şi pe Regulamentul (CE) nr. 874/2004 al Comisiei din 28 aprilie 2004 de stabilire a normelor de politică publică privind punerea în aplicare şi funcţiile domeniului de nivel superior „.eu” şi a principiilor de înregistrare[6], denumit în continuare „normele de politică publică”. Aceste două instrumente sunt completate de o serie de decizii ale Comisiei privind selectarea şi desemnarea registrului. Lista tuturor textelor juridice care reprezintă baza creării domeniului de nivel 1 „.eu” poate fi consultată pe site-ul Comisiei Europene [7] . În cele din urmă, Registrul a creat o serie de norme administrative pentru reglementarea activităţilor sale zilnice în procesul de înregistrare a numelor de domenii.

Pentru mai multe informaţii privind diferitele instrumente incluse în cadrul juridic şi procedura de adoptare a acestora, se poate consulta adresa: http://ec.europa.eu/information_society/policy/doteu/index_en.htm.

3. FUNCţIONAREA

3.1. Registrul

În temeiul mandatului încredinţat de Parlamentul European şi de Consiliu prin regulamentul cadru[8], Comisia a publicat o invitaţie pentru exprimarea interesului, în vederea prezentării de cereri din partea organizaţiilor care doresc să fie desemnate ca registru[9]. În urma evaluării comparative a cererilor prezentate, Comisia a desemnat Registrul European pentru Domeniile de Internet (EURid) ca registru al domeniului de nivel 1 „.eu”[10]. În conformitate cu regulamentul cadru, la 12 octombrie 2004, Comisia a semnat cu EURid un contract de concesiune de servicii[11].

EURid este o organizaţie nonprofit, înfiinţată în aprilie 2003 de organizaţiile de gestionare a domeniilor naţionale de nivel 1 pentru Belgia, Italia şi Suedia. Ulterior, organizaţiile de gestionare a domeniilor de nivel 1 pentru Republica Cehă şi Slovenia au devenit membre ale EURid. Sediul EURid se află la Diegem (Belgia).

Prin semnarea contractului dintre Comisie şi EURid privind gestionarea domeniului de nivel 1 „.eu”, Comisia a autorizat EURid să negocieze cu ICANN un acord în vederea delegării acestui domeniu[12]. Prin acest acord, ICANN a recunoscut EURid ca fiind organismul desemnat de Uniunea Europeană pentru gestionarea domeniului de nivel 1 „.eu”, până în 2009 cel puţin. În urma semnării acordului respectiv, „.eu” a fost inclus în rădăcina Sistemului Numelor de Domenii internet (DNS) în martie 2005; din punct de vedere tehnic, acest lucru înseamnă că domeniul există de la acea dată.

3.2. Măsuri de protecţie a utilizatorilor finali

Activităţile legate de Sistemului Numelor de Domenii internet se caracterizează prin numeroase conflicte, litigii şi practici comerciale agresive. Numărul de solicitanţi de înregistrare din lumea întreagă şi valoarea pieţei numelor de domenii au determinat o concurenţă acerbă în special între solicitanţi şi cei care revând numele de domenii. Nu este surprinzător, aşadar, că anumiţi solicitanţi de înregistrare sau titulari de domenii acţionează în mod abuziv pentru a profita de această piaţă „apetisantă”.

Aspectul cheie constă aici în a se garanta că astfel de abuzuri legate de înregistrări şi practici similare ale Registrului sunt identificate cu eficienţă şi tratate în mod adecvat. Cadrul juridic al domeniului „.eu” a fost elaborat în acest scop.

Pentru a minimiza riscul practicilor de „cybersquatting”[13] în raport cu domeniul „.eu”, legislatorul european a elaborat instrumente care permit utilizatorilor finali să îşi protejeze drepturile. Au fost create în acest sens trei instrumente: rezervarea numelor, perioada de înregistrare pe etape şi procedura de soluţionare alternativă a litigiilor (ADR – Alternative Dispute Resolution).

3.2.1. Nume rezervate sau excluse de la înregistrare

Prima regulă de protejare a unui nume de domeniu împotriva ocupării abuzive este, în mod evident, excluderea acestuia ca nume care poate fi înregistrat sau rezervarea sa în vederea înregistrării de către titularul legitim. Regulamentul cadru prevede o procedură conform căreia, la cererea statelor membre, se întocmeşte o listă a numelor care sunt fie neînregistrate [articolul 5 alineatul (2) litera (a)], fie înregistrate numai într-un domeniu de nivel 2 [articolul 5 alineatul (2) litera (b)]. Articolul 5 din regulamentul cadru reprezintă, de asemenea, baza pe care Comisia dispune rezervarea numelor de domenii în vederea utilizării de către statele membre sau de instituţiile şi organismele comunitare (articolele 8 şi 9 din nomele de politică publică).

Informaţii suplimentare privind procedurile de excludere sau de rezervare a acestor nume pot fi consultate pe site-ul Comisiei dedicat domeniului de nivel 1 „.eu”, http://ec.europa.eu/information_society/policy/doteu/index_en.htm. Lista completă a numelor excluse sau rezervate în raport cu domeniul „.eu” este disponibilă pe site-ul Registrului „.eu”[14].

3.2.2. Perioada Sunrise

În conformitate cu mandatul încredinţat de Parlamentul European şi de Consiliu prin regulamentul cadru, normele de politică publică ar trebui să prevadă că titularii de drepturi anterioare recunoscute sau instituite prin legislaţia internă şi/sau comunitară, precum şi organismele publice beneficiază de o anumită perioadă de timp („perioada Sunrise ”) în cursul căreia înregistrarea numelor lor de domenii este exclusiv rezervată acestor titulari de drepturi anterioare recunoscute sau instituite prin legislaţia internă şi/sau comunitară, precum şi organismelor publice[15].

Acest mandat este aplicat în capitolul IV (articolele 10-14) al normelor de politică publică, unde se stabilesc unele orientări de bază privind perioada iniţială de înregistrare pe etape. Aceste orientări au fost dezvoltate ulterior de Registru prin intermediul „normelor Sunrise ”. Registrul a depus eforturi considerabile pentru a simplifica pe cât de mult posibil procedurile Sunrise , ţinând seama de faptul că perioada Sunrise se referă la drepturile anterioare instituite în temeiul legislaţiilor statelor membre. A trebuit să se ţină seama în mod special de sistemele juridice diverse şi de mijloacele diferite necesare pentru a dovedi existenţa şi validitatea acestor drepturi. În mod necesar, a fost influenţată astfel complexitatea procedurii aferente cererii. În timp ce prezentarea documentelor justificative necesare pentru a dovedi existenţa unei mărci comerciale înregistrate poate fi facilă, dovedirea existenţei unui drept neînregistrat sau, în cazul anumitor administraţii, a numelui unei societăţi, poate fi mult mai dificilă. În aceste cazuri, succesul cererii depinde adesea de alegerea unui operator de registru competent, care să faciliteze pregătirea cererii.

Perioada Sunrise este formată din două etape, iar fiecare dintre acestea durează două luni. În cursul etapei I, numai numele de domenii ale organismelor publice, numele teritoriilor guvernate de organisme publice şi mărcile comerciale înregistrate, naţionale sau comunitare, pot face obiectul unei cereri prezentate de organismul public sau de titularul/beneficiarul unei licenţe pentru marca comercială. În cursul etapei II, pot fi solicitate, în plus, nume de domenii bazate pe alte drepturi protejate de legislaţia naţională, precum nume de societăţi comerciale, identificatori de întreprinderi, titluri distincte ale activităţilor literare şi artistice, mărci comerciale neînregistrate sau denumiri comerciale.

Pentru a preveni abuzurile în cursul etapei Sunrise , toate cererile bazate pe drepturi anterioare trebuie să poată fi verificate pe baza unor documente justificative care atestă dreptul în raport cu legislaţia în temeiul căreia există[16]. Validarea acestor drepturi a fost efectuată de un agent de validare numit de Registru (PriceWaterhouseCoopers). Trebuie semnalat că respectivul cadru juridic stabilit pentru domeniul de nivel 1 „.eu” nu reprezintă o derogare de la dreptul existent şi, astfel, agentul de validare trebuie să accepte ca validă orice cerere bazată pe o marcă comercială existentă sau pe orice alt tip de drept anterior, acordat de un stat membru.

Cererile pentru acelaşi nume au fost evaluate pe baza principiului „primul venit, primul servit”. În caz de litigiu privind deciziile adoptate de Registru referitoare la înregistrarea unui nume de domeniu, solicitanţii au putut fie să recurgă la tribunalele obişnuite, fie să opteze pentru sisteme de soluţionare extrajudiciară a litigiilor, denumite ADR (a se vedea în continuare).

Procedura de validare, care a trebuit să fie realizată de profesionişti calificaţi, a impus ca taxa de înregistrare a unui nume de domeniu în cursul perioadei Sunrise să fie mai mare decât taxa aferentă unei înregistrări realizate în cursul perioadei normale de activitate a Registrului. În funcţie de complexitatea procedurii de validare a dreptului anterior care stă la baza unei cereri, taxa era de 35 EUR în cazul cererilor prezentate de organisme publice, 45 EUR în cazul cererilor bazate pe mărci comerciale şi 85 EUR în cazul cererilor bazate pe alte drepturi. Operatorii de registru au adăugat la această taxă marjele lor de profit. Preţul plătit de utilizatorul final a reflectat în general nivelul şi calitatea serviciului furnizat de operatorul de registru.

3.2.3. Politica soluţionării extrajudiciare a litigiilor

Cadrul juridic aferent domeniului de nivel 1 „.eu” prevede o procedură de soluţionare alternativă a litigiilor (ADR – Alternative Dispute Resolution) pentru rezolvarea acelor litigii privind numele de domenii legate de domeniul de nivel 1 „.eu”. Acest sistem oferă garanţii procedurale părţilor interesate şi se aplică fără a aduce atingere niciunei proceduri judiciare care poate fi iniţiată de o parte interesată împotriva titularului numelui de domeniu sau împotriva unei decizii a Registrului.

În urma unei proceduri de selectare[17], la 12 aprilie 2005, Registrul a desemnat Curtea de Arbitraj de pe lângă Camera de Comerţ şi Camera de Agricultură din Praga, Republica Cehă (denumită în continuare „Curtea de Arbitraj cehă”) ca fiind organismul responsabil cu soluţionarea alternativă a litigiilor legate de numele de domeniu „.eu”.

În august 2005, Curtea de Arbitraj cehă, asistată de o echipă de pregătire, formată din specialişti în proprietate intelectuală şi în IT din întreaga Europă, a lansat o consultare publică privind o serie de norme practice menite să îmbunătăţească orientările stabilite prin normele de politică publică pentru sistemul ADR. În noiembrie 2005, Curtea de Arbitraj cehă a publicat pe site-ul său setul final de norme de stabilire a procedurilor administrative pentru depunerea şi gestionarea plângerilor în vederea soluţionării alternative a litigiilor[18].

Pot fi supuse sistemului ADR litigii motivate de comportamente care dovedesc rea-credinţă sau de înregistrări abuzive ale părţilor terţe, precum şi recursuri împotriva deciziilor adoptate de Registru[19]. Nivelul taxelor aplicabile procedurilor ADR se bazează pe principiul recuperării costurilor. Taxele ADR (care pornesc de la 1 850 EUR) sunt inferioare taxelor percepute de organisme similare de arbitraj. Având în vedere rezultatele bune obţinute în cursul primului an de activitate, Curtea de Arbitraj cehă a redus taxele percepute cu 7%, începând cu 1 ianuarie 2007. O reducere suplimentară de 10% a taxelor ADR este oferită acelor părţi care utilizează sisteme avansate de semnătură electronică în cursul procedurilor ADR.

4. EFICACITATEA

Eficacitatea sistemului TLD „.eu” poate fi evaluată pe baza a doi indicatori: numărul domeniilor solicitate şi eficienţa Registrului în gestionarea activităţilor zilnice ale sistemului de înregistrare.

4.1. Numărul domeniilor solicitate/înregistrate

La un an de la lansare, au fost înregistrate aproximativ 2,4 milioane de nume „.eu” în domeniul de nivel 1 „.eu”, acesta ocupând astfel locul trei în clasamentul celor mai populare domenii de nivel 1 de tip cod de ţară şi locul şapte în clasamentul celor mai populare domenii de nivel 1 existente în prezent la nivel mondial. În cadrul Uniunii Europene, domeniul „.eu” este depăşit doar de domeniile naţionale de nivel 1 (ccTLD) pentru Germania şi Regatul Unit, în timp ce, la nivel global, numai domeniile .com, .net, .org şi .info sunt cele care numără mai multe înregistrări. În plus, odată finalizat primul val de înregistrări, se observă o tendinţă ascendentă în utilizarea efectivă a domeniilor „.eu” după înregistrare, în comparaţie cu practica de simplă înregistrare ca măsură de precauţie.

Cele mai recente cifre, defalcate în funcţie de ţară, pot fi consultate la adresa http://status.eurid.eu/.

În perioada Sunrise , au fost depuse 346 218 cereri pentru 245 221 nume de domenii. Diferenţa dintre numărul cererilor şi numărul de domenii solicitate se explică prin faptul că anumite nume de domenii au făcut obiectul mai multor cereri.

În perioada mai-decembrie 2006, rata medie lunară de creştere a numărului de înregistrări de nume de domenii a fost de 4,7%, una dintre cele mai mari rate din sector. Utilizarea zilnică reală a domeniului „.eu” se află, de asemenea, în creştere. Numărul interogărilor DNS contabilizate de Registru (altfel spus, de câte ori este căutat un site „.eu” sau de câte ori este trimis un mesaj electronic la o adresă de e-mail „.eu”) a crescut de cinci ori într-un interval de şase luni, între sfârşitul lunii iunie şi sfârşitul lunii decembrie 2006.

În plus, în ianuarie 2007, un procent mai mare de 78% din toate numele de domenii „.eu” a condus la crearea unui server de poştă electronică sau a unui site web funcţional. Dintre site-urile web funcţionale, cele care direcţionau automat vizitatorul către un alt site sau URL reprezentau numai o cincime; aceste cifre arată că numele de domenii „.eu” sunt folosite în mod activ. În afară de aceasta, un studiu recent realizat de Registru a arătat că 79% din utilizatorii de internet din Europa cunosc conceptul de domenii de nivel 1 şi de nume de domeniu, precum şi că 63% dintre aceştia sunt la curent cu existenţa domeniului „.eu”. 45% dintre utilizatorii de internet ştiu că, în calitate de rezidenţi în UE, pot înregistra un domeniu „.eu”, iar 11% iau în calcul posibilitatea de a înregistra un nume de domeniu sub acest TLD.

Datorită interesului enorm manifestat pentru domeniul „.eu” şi numărului mare de înregistrări, Registrul a fost în măsură să reducă taxele asociate deţinerii unui nume de domeniu „.eu”. Începând cu 1 ianuarie 2007, preţul înregistrării unui nume de domeniu şi taxa anuală de reînnoire au fost reduse de la 10 la 5 EUR. Ţinând seama de caracterul nonprofit al Registrului, există posibilitatea acordării în viitor a unor reduceri suplimentare. Trebuie semnalat că această taxă este percepută de la operatorii acreditaţi de registru „.eu” care stabilesc, la rândul lor, preţurile oferite clienţii lor. Numeroşi operatori de registru oferă pachete de servicii care includ găzduire de pagini web şi poştă electronică. În prezent, preţul unui nume de domeniu „.eu” porneşte de la aproximativ 15 EUR, valoare similară preţurilor percepute de obicei de alte nume de domenii precum .com, .net, .co uk, .de etc.

În concluzie, se poate afirma că lansarea domeniului de nivel 1 „.eu” a fost un exerciţiu eficace şi de succes, care răspunde unei cereri reale din partea cetăţenilor europeni, a sectorului de profil şi a altor organizaţii.

4.2. Rezultatele sistemului de înregistrare

Pentru a evalua rezultatele sistemului de înregistrare, normele de politică publică[20] prevăd că, la finalul înregistrării pe etape, se realizează un audit independent ale cărui concluzii vor fi prezentate Comisiei de către auditor. Scopul auditului este de a confirma că gestionarea operaţională şi tehnică a perioadei de înregistrare pe etape de către Registru s-a făcut echitabil, corect şi fără dificultăţi.

Metodologia auditului a inclus investigarea minuţioasă a procedurilor derulate de Registru în cursul perioadei Sunrise . Auditorul a dorit să obţină date statistice relevante şi opinii ale terţilor (inclusiv cele ale experţilor în domeniul proprietăţii intelectuale). Au fost investigate, de asemenea, procedurile aplicate de Registru în cazul comportamentelor abuzive. Aceste proceduri au fost comparate cu abordări similare folosite de registre comparabile. În cele din urmă, auditorul a realizat un studiu privind satisfacţia pe un eşantion de operatori de registru şi a intervievat un eşantion reprezentativ format din proprietari de portofolii de domenii.

Constatările raportului de audit pot fi rezumate după cum urmează:

(i) În ceea ce priveşte validarea drepturilor în perioada Sunrise , auditorul a stabilit că selectarea agenţilor de validare şi elaborarea normelor aplicabile acestei perioade au fost realizate în conformitate cu specificaţiile normelor de politică publică şi în limitele unui model de procedură acceptabil din punct de vedere economic (costuri) şi operaţional (producţie). Normele respective au fost elaborate pentru a oferi o procedură cât mai uniformă într-un context juridic neuniform al statelor membre ale Uniunii Europene. Având în vedere datele statistice, auditorii au conchis că nu s-a constatat existenţa niciunei discriminări la adresa cetăţenilor unui stat membru în particular.

(ii) În ceea ce priveşte înregistrările abuzive, Registrul a aplicat şi a menţinut în mod coerent principiul „primul venit, primul servit”. În ceea ce priveşte „practicile de depozitare” folosite de unii operatori de registru, Registrul a efectuat investigaţii pe baza unui eşantion şi a plângerilor şi a reziliat contractele cu acei operatori ale căror practici s-au dovedit a fi inadmisibile.

(iii) În ceea ce priveşte înregistrările obţinute de solicitanţi neeligibili, Registrul a efectuat investigaţii postfactum şi a revocat, după caz, numele de domenii care au redevenit astfel disponibile publicului.

(iv) Cele câteva sute de operatori de registru acreditaţi pe lângă Registru cu unicul scop de a obţine un număr foarte mare de nume de domenii pentru anumiţi solicitanţi de înregistrare (aşa-numiţii „operatori fantomă de registru”) au făcut obiectul unor proceduri judiciare iniţiate de Registru în faţa tribunalelor relevante.

(v) În ceea ce priveşte aspectele tehnice şi operaţionale, constatările raportului de audit confirmă soliditatea sistemului aplicat de EURid, care s-a dovedit adecvat în raport cu volumul şi cantitatea solicitărilor, atât în perioada Sunrise , cât şi ulterior acesteia.

(vi) Numărul foarte mare de înregistrări efectuate după 7 aprilie 2006, aceasta fiind data de la care cererile puteau fi depuse fără restricţie (faza „landrush”), şi situaţiile ulterioare („mini-landrush”) pot fi puse pe seama unui fenomen cu care s-au confruntat şi alte registre. Această practică pare să fie rezultatul abilităţilor tehnice şi al capacităţii operative a operatorilor de registru. În urma eşantionării atente şi ample a jurnalelor de autentificare ale EURid, auditorii nu au identificat probe care să dovedească favorizarea nejustificată a unor părţi, încălcarea principiului „primul venit, primul servit”, manipulări nepermise ale bazei de date de către părţi, manipularea nepermisă a sistemului de autentificare şi nici violarea mecanismelor de protecţie firewall instalate de EURid.

(vii) În ceea ce priveşte asistenţa acordată utilizatorilor finali, Registrul a creat o echipă de asistenţă cu rolul de a trata apelurile telefonice, mesajele electronice, faxurile şi curieratul poştal încă de la deschiderea fazei Sunrise (7 decembrie 2005). Cu toate acestea, se pare că echipa de asistenţă a demarat o procedură de documentare a relaţiilor sale cu părţile terţe prin intermediul unui sistem de adnotare numai din iulie 2006.

5. CONCLUZII

Constatările menţionate anterior, preluate din raportul de audit, arată că Registrul a funcţionat pe ansamblu într-un mod foarte eficient în cursul etapei iniţiale a domeniului de nivel 1 „.eu”, conformându-se pe deplin cadrului juridic. Nu există indicii că numărul litigiilor sau problemelor legate de domeniul „.eu” a fost mai mare decât în cazul altor domenii de nivel 1 comparabile. Un domeniu de nivel 1 de succes, care atrage un număr mare de solicitanţi de înregistrare, presupune şi un număr mare de plângeri privind nume de domenii aflate în litigiu. Având în vedere istoricul litigiilor legate de alte domenii de nivel 1 în trecut, se estimează apariţia unui anumit nivel de plângeri. Spre surpriza unor observatori, lansarea domeniului „.eu” a atras mai multe solicitări de înregistrări decât se prevăzuse. Unele dintre acestea aveau caracter speculativ şi/sau defensiv, dar cele mai multe solicitări au fost prezentate cu bună-credinţă. În mod inevitabil, unele înregistrări au fost făcute de persoane care au încercat să „exploateze” sistemul pentru a obţine câştiguri materiale. Aceste comportamente au fost în mare măsură anticipate. Într-adevăr, atunci când Parlamentul European şi Consiliul au adoptat legislaţia, o mare parte a discuţiilor legate de „.eu” s-a concentrat pe modalităţile de reducere la minim a abuzurilor. Conform datelor disponibile, cadrul juridic şi aplicarea unor măsuri defensive de către EURid s-au dovedit a fi foarte eficace în acest sens.

Etapa de lansare a domeniului s-a încheiat deja de o bună perioadă de timp, iar obiectivele Registrului „.eu” şi-au modificat natura. Provocările sunt reprezentate acum de continuarea îmbunătăţirii serviciilor oferite clienţilor, de exemplu prin adoptarea unui cod de conduită a operatorilor de registru. Mai mult decât atât, ar trebui să se garanteze promovarea unor noi înregistrări, precum şi utilizarea efectivă a domeniului de nivel 1 „.eu” de către cetăţeni, instituţii şi societăţi comerciale.

[1] JO L 113, 30.4.2002, p. 1.

[2] Secţiunea 6 a Documentului de lucru al Comisiei din 2.2.2000 privind crearea numelui de domeniu de nivel 1 „.eu”.

[3] Articolul 2 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[4] A se vedea considerentul 9 din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[5] Articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[6] JO L 162, 30.4.2004, p.40

[7] http://europa.eu.int/information_society/policy/doteu/background/index_en.htm

[8] Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[9] Invitaţie pentru exprimarea interesului pentru selectarea registrului domeniului de nivel 1 „.eu”, JO C 208, 3.9.2002, p. 6.

[10] Decizia Comisiei privind desemnarea registrului domeniului de nivel 1 „.eu”, JO L 128, 24.5.2003, p. 29.

[11] Pentru mai multe informaţii privind EURID, a se vedea http://www.eurid.eu/content/view/12/26/lang,en/

[12] Articolul 15 din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[13] Cybersquatting este termenul folosit în general pentru a descrie practica de a înregistra nume de domenii internet asupra cărora, în principiu, au dreptul alte persoane. „Cyberocupantul” oferă apoi domeniul proprietarului de drept, la un preţ mărit.

[14] http://www.eurid.eu/content/view/21/38/lang,en/

[15] Articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 733/2002.

[16] Articolul 14 din normele de politică publică.

[17] Articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 874/2004 al Comisiei.

[18] http://www.adr.eu/adr/adr_rules/index.php

[19] Articolul 21 din Regulamentul (CE) nr. 874/2004 al Comisiei.

[20] Articolul 12 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 874/2004 al Comisiei.