[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 1.10.2008

COM(2008) 602 final

2008/0191 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

de modificare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE în ceea ce privește băncile afiliate instituțiilor centrale, anumite elemente ale fondurilor proprii, expunerile mari, dispozițiile de supraveghere și gestionarea crizelor

{SEC(2008) 2532}{SEC(2008) 2533}

EXPUNERE DE MOTIVE

1. CONTEXTUL PROPUNERII

Piața financiară unică a UE constituie un factor fundamental pentru încurajarea competitivității economiei europene și reducerea costurilor de capital pentru societăți. Planul de acțiune pentru serviciile financiare 1999-2005 (PASF) a vizat punerea bazelor unei piețe financiare puternice în UE, prin urmărirea a trei obiective strategice:

- asigurarea unei piețe unice pentru serviciile financiare wholesale;

- piețe de retail deschise și sigure și

- supraveghere și norme prudențiale moderne;

În acest context, pe baza acordului G-10 „Basel II”, în iunie 2006 a fost adoptat un nou cadru pentru cerințele de capital sub forma directivei privind cerințele de capital (CRD); aceasta cuprinde Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE. Obiectivul primordial al prezentei propuneri este acela de a menține eficacitatea directivei privind cerințele de capital. Revizuirea constă în:

- Revizuirea normelor care decurg din directive anterioare, cum ar fi dispozițiile referitoare la expunerile mari și derogările de la cerințele prudențiale pentru rețelele bancare;

- Stabilirea principiilor și normelor neformalizate la nivelul UE, cum ar fi tratamentul instrumentelor de capital hibride în cadrul fondurilor proprii de bază;

- Clarificarea cadrului de supraveghere pentru gestionarea crizelor și înființarea de colegii pentru îmbunătățirea eficienței și eficacității supravegherii.

În alte domenii, revizuirea a fost determinată de turbulențele care au afectat piețele financiare începând cu 2007 și vizează asigurarea unei protecții adecvate a intereselor creditorilor și asigurarea stabilității financiare globale.

Este necesar să se rezolve problema inconsecvențelor identificate în cadrul fazei de transpunere a CRD, pentru a se asigura că eficacitatea obiectivelor subiacente ale CRD nu este compromisă. Cele mai multe dintre acestea sunt de natură tehnică și au fost reglementate printr-o serie de măsuri de comitologie independente.

2. CONSULTAREA PăRțILOR INTERESATE

În perioada 16 aprilie – 17 iunie 2008 s-a organizat o consultare deschisă, prin intermediul internetului. Comisia a primit 118 răspunsuri. Cu excepția celor pe care respondenții le-au declarat confidențiale, toate răspunsurile sunt disponibile la adresa:

http://circa.europa.eu/Public/irc/markt/markt_consultations/library?l=/financial_services/cross-sector_issues&vm=detailed&sb=Title

Trei aspecte au fost menționate de numeroși respondenți și, prin urmare, merită o atenție deosebită.

2.1. Expunerile interbancare mari

Comisia consideră că expunerile interbancare nu sunt lipsite de risc și ar trebui gestionate cu prudență. Comisia propune limitarea tuturor expunerilor interbancare la 25% din fondurile proprii sau un prag alternativ de 150 milioane EUR, ținându-se cont de cel mai ridicat dintre cele două nivele.

2.2. Cerințe de capital pentru securitizare

Documentul de consultare a inclus cerin ța ca inițiatorii operațiunilor de securitizare să dețină un anumit procentaj de capital pentru expunerile pe care le securitizează. Ca răspuns la această consultare, acum se propune să se ceară ca inițiatorii și sponsorii să rețină o parte din riscuri, iar investitorii să se asigure că această cerință este într-adevăr respectată. Având în vedere răspunsurile date în cadrul unei consultări publice suplimentare, Comisia continuă să considere imperativă aplicarea într-o proporție demonstrabilă a măsurilor de precauție („due dilligence”) și a rigorii în cazul modelului de afaceri de tip „originate to distribute”.

2.3. Colegii de supraveghere

Documentul de consultare a introdus necesitatea creării de „colegii” de supraveghere pentru toate băncile transfrontaliere și a cerut ca autoritățile responsabile cu supravegherea participante în cadrul acestor colegii să discute și să convină asupra anumitor aspecte specifice cu un mecanism de mediere neobligatoriu prin intermediul Comitetului Supraveghetorilor Bancari Europeni (CESB) fără să schimbe distribuirea responsabilităților între autoritățile de supraveghere din statul membru de origine și cele din statele membre gazdă.

Această propunere a fost considerată nesatisfăcătoare de majoritatea părților interesate din diferite motive.

Este de o importanță fundamentală ca aceste colegii să continue supravegherea grupurilor bancare într-un mod efectiv și eficient. Prin urmare, Comisia consideră că, odată cu creșterea fluxurilor de informații, decizia finală cu privire la două aspecte cheie (pilonul 2: cerințe de capital și cerințe privind raportarea) ar trebui să revină autorității responsabile cu supravegherea consolidată.

2.4. Avizul experților

Între 2005 și 2007, Comisia a solicitat de mai multe ori avizul CEBS cu privire la instrumentele de capital hibride și la expunerile mari. În ceea ce privește instrumentele de capital hibride, CEBS a propus o serie de condiții pe care orice instrument hibrid ar trebui să le îndeplinească pentru a fi considerat capital tier 1 în UE. În ceea ce privește expunerile mari, CEBS a făcut o serie de propuneri cu privire la definiții, la sfera de aplicare a regimului expunerilor mari, la limitele expunerilor și la calcularea valorilor expunerilor. Principiile enunțate în răspunsurile CEBS au fost luate în considerare într-o mare măsură. Avizele CEBS sunt publicate pe internet la adresa următoare:

http://www.c-ebs.org/Advice/advice.htm

De asemenea, serviciile Comisiei au creat un grup de lucru ai cărui membri au fost numiți de BCE, care în 2007 și 2008 a organizat reuniuni cu o durată de nouă zile. BCE a aprobat un proiect al prezentei propuneri la reuniunea de la 20 iunie 2008.

3. EVALUAREA IMPACTULUI

Raportul de evaluare a impactului poate fi accesat pe internet la adresa următoare:

http://ec.europa.eu/internal_market/bank/regcapital/index_en.htm#capitalrequire

În total, au fost evaluate peste 60 de opțiuni strategice diferite. Rezumatul de mai jos descrie opțiunile strategice preferate în fiecare din cele șase domenii care au făcut obiectul evaluării impactului și impactul preconizat al acestora asupra părților interesate.

3.1. Expuneri mari

Se consideră că un regim de sprijin modificat, bazat pe limite, este cel mai eficace, întrucât acesta este adaptat anume pentru a răspunde deficiențelor identificate în cadrul regimului actual. În plus, repartiția costurilor și a beneficiilor între grupurile de factori interesați în cadrul acestei asigură cel mai înalt grad de coerență. Se estimează că un regim armonizat într-o mai mare măsură și alinierea acestuia la regimul de solvabilitate va conduce la realizarea de economii de către industria bancară în ceea ce privește obligațiile administrative. Anumite tipuri de societăți de investiții vor fi excluse din domeniul de aplicare al acestui regim. Ceea ce este important este faptul că stabilitatea financiară va fi sporită odată cu certitudinea că o expunere maximă a unei anumite instituții de credit față de un terț este limitată.

3.2. Instrumente de capital hibride

Un cadru european de reglementare comun ar rezolva problema deficiențelor actuale, facilitând convergența dintre state membre și sectoare, contribuind în această manieră la consolidarea condițiilor echitabile pe piața unică. Existența unor reglementări comunitare clare va îmbunătăți calitatea capitalului din perspectiva industriei și a supravegherii, punând în același timp la dispoziția investitorilor mai multe opțiuni și lichidități.

3.3. Aspecte legate de supravegherea de către statul membru gazdă și statul membru de origine și dispoziții privind gestionarea crizelor

Colegiile care vor reuni autorități responsabile cu supravegherea entităților aparținând unor grupuri din diferite state membre vor rezolva eventualele conflicte și suprapuneri în ceea ce privește supravegherea. La aceasta va contribui consolidarea competențelor autorității responsabile cu supravegherea consolidată. În situații de criză, părțile interesate vor benefica de o mai bună cooperare în ceea ce privește supravegherea și o mai clară repartiție a responsabilităților. Mecanismele de mediere vor garanta rezolvarea conflictelor, în timp ce schimburile regulate vor permite detectarea la timp a tensiunilor financiare.

3.4. Derogări de la anumite cerințe prudențiale pentru rețelele bancare

Este oportun să se „regularizeze” situația din statele membre care au implementat derogările prevăzute la articolul 3 din CRD în cadrul sistemelor lor juridice după termenele specificate. Pentru alte state membre, această măsură ar putea însemna posibilitatea ca rețelele bancare cu active de peste 331 miliarde EUR și care reprezintă peste 5 milioane de membri să opteze pentru tratamentul de supraveghere prevăzut la articolul respectiv. Asemenea rețele constau de obicei în bănci cooperatiste, chiar dacă articolul 3 nu se limitează la acestea.

3.5. Tratamentul organismelor de plasament colectiv („OPC”) în cadrul abordării bazate pe ratingul intern („abordarea RI”)

Aplicarea unor creșteri mai bine orientate în cazul ponderărilor standardizate ale riscurilor ar asigura un tratament alternativ riguros și sensibil la riscuri al expunerilor OPC, prin care creșterea procentuală a acestor ponderări ale riscurilor ar fi mai mică pentru expunerile bine evaluate și mai mare pentru cele slab evaluate sau neevaluate.

3.6. Cerințele de capital și gestionarea riscurilor pentru pozițiile din securitizare

Problema eventualelor conflicte de interes din modelul de tip „originate to distribute” ar trebui rezolvată garantându-se că inițiatorii și sponsorii transferurilor de risc de credit rețin o parte din riscurile subscrise. Din acest motiv, se va impune ca investitorii să se asigure că inițiatorii și sponsorii rețin o parte materială din riscuri și în niciun caz mai puțin de 5% din total, în așa fel încât atât inițiatorii și sponsorii reglementați de CRD, cât și cei nereglementați de acestea să fie obligați efectiv să rețină o parte din riscuri. Un cadru de securitizare mai ferm și mai riguros, inclusiv măsuri de precauție mai riguroase, ar trebui să contribuie la o subscriere mai responsabilă și la evitarea repetării costurilor enorme suportate de investitori și de instituțiile financiare în ultimele 18 luni.

4. ELEMENTE JURIDICE ALE PROPUNERII

Cel mai adecvat instrument este o directivă de modificare a directivelor actuale. Propunerea se întemeiază pe articolul 47 alineatul (2) din tratat, care constituie temeiul juridic pentru adoptarea de măsuri comunitare care au ca obiectiv realizarea pieței interne în sectorul serviciilor financiare.

În conformitate cu principiul subsidiarității și cel al proporționalității, astfel cum sunt prevăzute la articolul 5 din Tratatul CE, obiectivele acțiunii propuse nu pot fi suficient de bine realizate de către statele membre și, prin urmare, pot fi mai bine realizate la nivel comunitar. Dispozițiile acesteia nu depășesc ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite.

Numai legislația comunitară poate asigura faptul că instituțiile de credit și grupurile de instituții de credit care își desfășoară activitatea în mai multe state membre sunt supuse acelorași cerințe de supraveghere prudențială, ceea ce asigură condiții de egalitate, contribuie la evitarea unor costuri inutile pentru activitățile transfrontaliere și, ca atare, promovează o mai bună integrare la nivelul pieței unice. De asemenea, acțiunile comunitare asigură un nivel ridicat al stabilității financiare în UE.

Prezenta propunere nu conduce la creșterea obligațiilor administrative pentru statele membre sau operatorii economici. Dimpotrivă, regimul expunerilor mari este simplificat, iar cerințele de raportare sunt reduse. Armonizarea tratamentului instrumentelor de capital hibride conduce și la o simplificare și, prin urmare, la o reducere a sarcinilor administrative pentru băncile cu activitate transfrontalieră.

5. IMPLICAțII BUGETARE

Propunerea nu are nicio implicație pentru bugetul comunitar.

6. EXPLICAREA DETALIATă A PROPUNERII

6.1. Capitalul hibrid (Directiva 2006/48/CE capitolul 2 secțiunea 1)

Instrumentele de capital hibride reprezintă titluri de valoare care au atât caracteristici de capital, cât și de creanță. Scopul emiterii unor astfel de instrumente constă în acoperirea nevoilor de capital ale băncilor, recurgându-se la o clasă de investitori care sunt dispuși să își asume un risc mai mare decât în cazul produselor cu venit fix (creanțe) și care, prin urmare, așteaptă un profit mai ridicat. Aceste instrumente sunt în general concepute în așa fel încât să se asigure calificarea acestora drept „fonduri proprii de bază“ în scop de reglementare.

Lipsa legislației la nivel comunitar a condus la existența unor criterii de eligibilitate și a unor limite divergente pe teritoriul UE. Acest aspect are ca rezultat lipsa unor condiții de egalitate și posibilitatea arbitrajului de reglementare pentru băncile care funcționează în cadrul pieței unice, întrucât diferențele de tratament între statele membre influențează costurile emiterii instrumentelor de capital hibride.

6.1.1. Diferența dintre componenta „centrală” a fondurilor proprii ale băncilor și instrumentele de capital hibride eligibile drept fonduri proprii de bază [articolul 57 literele (a) și (ca) din Directiva 2006/48/CE)

Până în prezent nu există o terminologie clară care să descrie instrumentele hibride eligibile drept fonduri proprii de bază ale băncilor („capital tier 1"). Întrucât lista instrumentelor specifice din directivă s-ar perima repede datorită inovării constate, au fost elaborate principii care să definească instrumentele hibride eligibile drept fonduri proprii de bază.

Capitalul de bază din cadrul fondurilor proprii de bază ale băncilor cuprinde toate instrumentele care sunt menționate în definiția națională a capitalului social, absorb integral pierderile în mod permanent și reprezintă cea mai subordonată creanță în cadrul lichidării. Mai exact, aceste instrumente ar trebui să reprezinte „ultima linie de apărare“ pentru orice bancă, atât în situații obișnuite, cât și în situația lichidării. În mod normal, aceste instrumente reprezintă acțiuni comune și prime corespunzătoare, însă, la un nivel mai general, ele pot reprezenta orice tip de instrument care nu conferă drepturi preferențiale în cazul unor evoluții economice negative.

Cu toate acestea, există și instrumente care nu intră în acest domeniu de aplicare, cum ar fi acțiunile preferențiale care creează drepturi preferențiale pentru plata dividendelor și lichidare, care astfel sunt incluse în categoria instrumentelor hibride.

6.1.2. Criterii de eligibilitate (articolul 63a din Directiva 2006/48/CE)

Pentru ca instrumentele hibride să fie recunoscute ca „fonduri proprii de bază“, acestea trebuie să absoarbă pierderile, să permită anularea plăților în situații de criză, să fie profund subordonate în cadrul lichidării și să fie în permanență disponibile pentru a nu exista îndoieli că în situații de criză pot sprijini depunătorii și alți creditori. Aceste criterii au fost convenite la nivelul G10 și au fost anunțate printr-un comunicat de presă în 1998, însă nu au fost transpuse în legislația comunitară. Instrumentele eligibile întrunesc condițiile referitoare la permanență fie dacă sunt nedatate, fie dacă scadența lor inițială este la peste 30 de ani. Cu toate acestea, ele pot fi răscumpărate mai devreme, însă numai la inițiativa emitentului, cu aprobarea autorității de supraveghere și sub rezerva înlocuirii lor cu capital de aceeași calitate, exceptând cazul în care autoritatea responsabilă cu supravegherea consideră că există capital suficient. De asemenea, autoritățile responsabile cu supravegherea ar trebui să fie abilitate să suspende răscumpărarea instrumentelor datate în funcție de solvabilitatea băncii.

Instrumentele eligibile ar trebui, de asemenea, să permită anularea plăților sau răscumpărarea acestora în așa fel încât să fie respectate cerințele minime de capital. Instrumentele eligibile nu trebuie să fie cumulative, adică orice sumă neplătită trebuie reținută, nemaifiind considerată restantă. Cu toate acestea, , ar trebui permis un mecanism de plată alternativă în natură (de exemplu, prin emiterea de noi acțiuni), în condiții stricte stabilite de autoritățile de supraveghere (costurile aferente fiind suportate de acționari prin diluarea acțiunilor acestora).

Instrumentele eligibile ar trebui să absoarbă pierderile în caz de lichidare, însă în același timp ar trebui să ajute instituția să-și continue operațiunile în mod permanent, fără a împiedica recapitalizarea emitentului. Instrumentele hibride ar trebui să aibă un rang superior numai capitalului social obișnuit și inferior numai instrumentelor hibride incluse în fondurile proprii suplimentare ale băncii.

6.1.3. Limite cantitative [articolul 66 din Directiva 2006/48/CE]

Băncile și societățile de investiții nu ar trebui să se bazeze într-o măsură prea mare pe instrumentele de capital hibride în detrimentul componentelor „de bază“ indicate la articolul 57 litera (a). În acest scop, Comisia propune o structură a limitelor cu categorii diferite.

Principalul criteriu pentru diferențierea categoriilor, convertibilitatea instrumentelor hibride în caz de nevoie, constituie un stimulent pentru elaborarea de instrumente hibride care să conducă la o mai bună calitate a capitalului în situații de criză (de exemplu, printr-o cotă mai mare a capitatului de bază). În situații de urgență, autoritățile responsabile cu supravegherea pot acorda exceptări temporare de la aceste limite.

Instrumentele cele mai subordonate ale unei instituții de credit care nu are proprietari sau acționari în temeiul legislației interne, cum ar fi certificatele anumitor membri ai băncilor cooperatiste, ar trebui tratate drept instrumente hibride convertibile, în măsura în care capitalul respectiv a fost plătit și se situează în urma tuturor celorlalte creanțe.

6.1.4. Dispoziții tranzitorii [articolul 154 alineatele (8) și (9) din Directiva 2006/48/CE]

Comisia recunoaște importanța instrumentelor hibride ca sursă importantă de finanțare și necesitatea limitării impactului noilor reglementări. În acest sens, propunerea permite societăților care nu respectă noua serie de limite cantitative să se adapteze treptat la noile norme de-a lungul unei perioade de 30 de ani.

6.1.5. Dispoziții privind divulgarea informațiilor [anexa XII partea 2 punctul 3 literele (a) și (b) la Directiva 2006/48/CE]

După stabilirea criteriilor pe care instrumentele de capital hibride trebuie să le îndeplinească pentru a fi eligibile drept fonduri proprii de bază, anexa XII trebuie modificată în consecință. Aceste modificări trebuie incluse în prezenta propunere. Băncile trebuie să divulge informații specifice cu privire la instrumentele hibride, mai ales la cele eligibile numai în perioada de tranziție.

6.2. Expuneri mari

Actualele dispoziții ale CRD pornesc de la premisa generală că băncile își diversifică expunerile față de clienți. Cu toate acestea, instituțiile ar putea fi expuse față de același client sau grup de clienți aflați în legătură. În cazuri extreme, aceasta poate conduce la pierderea întregii expuneri sau a unei părți a acesteia. Scopul regimului privind expunerile mari este să împiedice ca o instituție să sufere pierderi disproporționat de mari ca urmare a falimentului unui singur client (sau al unui grup de clienți aflați în legătură) din cauza producerii unor evenimente neprevăzute. Pentru a aborda acest aspect, Comisia Europeană a emis o recomandare[1] în 1987, urmată de o directivă[2] în 1992. Dat fiind numărul limitat și amploarea modificărilor realizate la data adoptării CRD, regimul expunerilor mari nu a fost revizuit timp de 16 ani. Ca recunoaștere acestui fapt, articolul 119 din Directiva 2006/48/CE și articolul 28 alineatul (3) din Directiva 2006/49/CE prevăd transmiterea către Parlamentul European și Consiliu a unui raport care să conțină o analiză mai aprofundată a cerințelor existente, „însoțit de orice propuneri adecvate”.

Actualele dispoziții ale CRD prezintă mai multe deficiențe: costuri ridicate pentru sectorul bancar, inclusiv costuri de conformitate nejustificate pentru anumite tipuri de societăți de investiții, lipsa clarității și a unor condiții de egalitate. În plus, actualul regim nu rezolvă într-un mod eficient problema eșecurilor pieței, cauzate de anumite tipuri de expuneri (de exemplu, expunerile față de instituții), ceea ce atrage după mai multe obligații pentru contribuabili și o serie de ineficiențe ale capitalului. Aceste deficiențe sunt îndepărtate prin eliminarea prerogativelor discreționare naționale, acolo unde este posibil, prin exceptarea anumitor societăți de investiții de la regim, prin alinierea metodelor aplicate mai îndeaproape la metodele aplicate în sensul adecvării capitalului, prin întărirea siguranței juridice prin clarificarea definițiilor și ajustarea tratamentului anumitor tipuri de expuneri (de exemplu, expunerile față de instituții).

6.2.1. Definiții (articolul 4 punctul 45 și articolul 106 din Directiva 2006/48/CE)

În ceea ce privește conceptul de clienți aflați în legătură definit la articolul 4, până în prezent, autoritățile responsabile cu supravegherea s-au concentrat numai asupra aspectelor legate de active ale entităților în cauză, pentru a identifica dacă o entitate se poate confrunta cu probleme de rambursare din cauza problemelor financiare ale celeilalte entități. Ultimele evoluții ale pieței au arătat că două sau mai multe întreprinderi pot fi dependente din punct de vedere financiar (și să reprezinte riscuri semnificative), deoarece sunt finanțate din una și aceeași sursă. Prin urmare, prezenta propunere ține seama nu numai de riscul care decurge din activitățile și activele celor două entități, ci și din răspunderea acestora sau din aspectele legate de finanțare.

6.2.2. Simplificarea regimului expunerilor mari (capitolul 2 secțiunea 5 din Directiva 2006/48/CE)

Obligațiile de raportare de la articolul 110 au fost simplificate și armonizate. Acestea au reprezentat una din principalele nemulțumiri ale sectorului bancar cu privire la actualul regim. Cerința privind raportarea intermediară a fost eliminată, iar instituțiile care utilizează abordarea RI trebuie să raporteze, în mod consolidat, cele mai mari 20 de expuneri care nu fac obiectul niciunei exceptări, .

Actualele limite pentru expunerile mari sunt multiple. Această structură este simplificată la articolul 111, fiind sintetizată într-o limită unică de 25%.

Lista exceptărilor de la articolul 113 este în prezent lungă și creează diferențe complicate între statele membre, conducând și la condiții inechitabile. Singurele exceptări care rămân sunt expunerile față de administrațiile centrale și naționale și față de autoritățile locale, expunerile ce reflectă natura tipică a băncilor cooperatiste, expunerile intra-grup în cazul în care sunt exceptate în temeiul regimului de solvabilitate, expunerile cu anumite garanții și expunerile care decurg din facilitățile de credit neutilizate, cu condiția ca facilitatea de credit efectiv utilizată să nu depășească limita prevăzută.

Utilizarea actuală a diferitelor metode de calcul și a metodelor de diminuare a riscului nu a condus la o îmbunătățire a transparenței rezultatelor care trebuie analizate de societățile financiare și de autoritățile de supraveghere din cadrul acestora. La articolele 114, 115 și 117, metodele sunt clarificate și aliniate pe cât de mult posibil la metodele aplicate pentru regimul de adecvare a capitalului. Pentru a spori flexibilitatea societăților, actualele competențe discreționare naționale referitoare la aplicarea respectivelor metode au fost transformate în opțiuni pentru instituții.

6.2.3. Expunerile interbancare (articolul 111 din Directiva 2006/48/CE)

Expunerile interbancare prezintă un risc însemnat, întrucât băncile, deși reglementate, pot da faliment. Prăbușirea unei instituții poate determina căderea altora, cu posibilitatea declanșării unei crize sistemice. Din acest motiv, expunerile interbancare mari necesită o gestionare extrem de prudentă. Întrucât o pierdere traumatică în urma unei expuneri față de o instituție poate fi la fel de gravă ca o pierdere generată de orice altă expunere, Comisia a ajuns la concluzia că actualul regim, bazat pe un amestec complex de ponderări și diferențieri la scadență, nu este suficient de prudent. În acest context, Comisia, după ce a reflectat asupra rezultatelor analizelor costurilor și beneficiilor mai multor abordări de reglementare disponibile, a ajuns la concluzia că expunerile interbancare merită să fie tratate ca orice alte expuneri, indiferent de scadență. Comisia a răspuns anumitor preocupări permițând un prag alternativ de 150 de milioane EUR, precum și derogări pentru băncile care funcționează în cadrul rețelelor și băncile de economii, în anumite condiții și pentru anumite tipuri de expuneri legate de tranzacții de compensare și decontare.

6.2.4. Derogare pentru anumite societăți de investiții (articolul 28 din Directiva 2006/49/CE)

Regimul actual impune costuri de conformitate nejustificate pentru societățile de investiții, fără să aducă nici un fel de beneficiu societal evident. Prin urmare, se propune ca de la regimul expunerilor mari din Directiva 2006/49/CE să fie exceptate societățile de investiții „cu licență limitată“ și cu „activități limitate“.

6.3. Dispoziții referitoare la supraveghere

6.3.1. Schimb de informații și cooperare - articolele 40, 42a, 4 b, 49 și 50 din Directiva 2006/48/CE

În situații de urgență, schimbul de informații armonios și neîngrădit este de o importanță deosebită. De aceea la articolul 42a se propune să se îmbunătățească drepturile la informare ale autorităților responsabile cu supravegherea sucursalelor cu relevanță sistemică din țările gazdă și, la articolele 49 și 50, să se specifice cadrul juridic pentru transmiterea de astfel de informații către ministerele de finanțe și băncile centrale.

Propunerea prevede o definire a noțiunii de „sucursale cu relevanță sistemică” la articolul 42a. Accesul la informațiile relevante ar fi facilitat de participarea autorităților responsabile cu supravegherea sucursalelor cu relevanță sistemică în cadrul colegiilor de supraveghere. Această participare va fi decisă de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată, în funcție de tema abordată.

Cerând autorităților să aibă în vedere implicațiile deciziilor lor pentru stabilitatea financiară din alte state membre, articolul 40 alineatul (3) conturează o dimensiune europeană a deciziilor referitoare la supraveghere, ceea ce este de o importanță primordială pentru cooperarea dintre autorități.

6.3.2. Colegii de supraveghere – articolele 42a, 129 și 131a (nou) din Directiva 2006/48

Modificările propuse au ca obiectiv consolidarea eficienței și eficacității supravegherii grupurilor bancare transfrontaliere, vizând:

- înființarea de colegii de supraveghere pentru a facilita sarcinile autorității responsabile cu supravegherea consolidată și a autorităților responsabile de supraveghere din statul gazdă;

- o decizie comună cu privire la două aspecte esențiale ale supravegherii grupurilor (pilonul doi și obligațiile de raportare), autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată având ultimul cuvânt. La acest aspect se adaugă un mecanism de mediere în caz de dezacord;

- obligația autorităților competente implicate în supravegherea unui grup de a aplica într-un mod unitar cerințele prudențiale prevăzute în directivă.

Autoritățile responsabile cu supravegherea consolidată vor avea obligația de a informa CEBS cu privire la activitățile colegiilor pentru a elabora abordări unitare pentru toate colegiile. Colegiile vor fi obligatorii și în cazul autorităților care supraveghează entitățile transfrontaliere care nu au filiale în alte state membre, dar care au sucursale cu importanță sistemică.

6.4. Modificări tehnice

6.4.1. Derogări pentru instituțiile de credit afiliate unei instituții centrale (articolul 3 din Directiva 2006/48/CE)

La articolul 3 din Directiva 2006/48/CE, se propune eliminarea termenelor (datele de 15 decembrie 1977 și 15 decembrie 1979) care limitează aplicarea acesteia. Recenta aderare a noilor state membre a arătat necesitatea de a acorda derogări în acest articol pentru toate statele membre și nu numai pentru cele care au aderat la UE în urmă cu trei decenii.

6.4.2. Cerințe de capital pentru investițiile în organismele de plasament colectiv (articolul 87 din Directiva 2006/48/CE)

Instituțiile de credit au considerat că cerințele de capital pentru investițiile în organismele de plasament colectiv (OPC), cum ar fi fondurile mutuale, sunt prea severe în cadrul abordării RI în acele cazuri în care băncile nu pot sau nu doresc să furnizeze o evaluare internă a expunerii OPC. Propunerea reduce într-o măsură considerabilă cerințele de capital pentru activele mai puțin riscante deținute de OPC, însă menține costuri de capital ridicate în cazul în care fie există un risc ridicat, fie riscul real nu este cunoscut. Acest fapt continuă să reprezinte un factor disuasiv cu privire la disimularea riscurilor necunoscute în bilanțul unei bănci în spatele unor investiții în OPC fără cerințe de capital adecvate.

6.4.3. Securitizare (noul articol 122a din Directiva 2006/48/CE)

Eventualele conflicte de interes din modelul de tip „originate to distribute” trebuie rezolvate prin garantarea faptului că inițiatorii și sponsorii instrumentelor mai opace de transfer al riscului de credit rețin o parte din riscul transferat investitorilor. Din acest motiv ar trebui să li se ceară investitorilor să se asigure că inițiatorii și sponsorii rețin o parte semnificativă (nu mai puțin de 5%) din riscuri, în așa fel încât atât inițiatorii și sponsorii reglementați de prezenta directivă, cât și cei nereglementați de aceasta să fie obligați efectiv să rețină o parte din riscuri în nume propriu. Această cerință ar trebui completată prin garantarea faptului că investitorii înțeleg în profunzime riscurile aferente și caracteristicile structurale complexe ale produsului achiziționat. Pentru a permite luarea unor decizii în cunoștință de cauză, trebuie să se pună la dispoziția investitorilor informații detaliate.

6.4.4. Riscul de credit pentru contrapartide (anexa III și articolul 150 din Directiva 2006/48/CE)

Această anexă stabilește detaliile metodelor de calcul utilizate pentru calcularea cerințelor de capital în cazul riscurilor de credit pentru contrapartide. Modificările tehnice propuse au ca obiectiv eliminarea unei serii de dificultăți identificate de-a lungul fazei de transpunere a CRD. Modificările nu aduc schimbări semnificative conținutului anexei, ci clarifică și eficientizează aplicarea acesteia.

Viitoarele modificări tehnice ale anexei III ar trebui adoptate în cadrul procedurii de comitologie. În prezent, competențele de execuție nu se referă în mod explicit la această anexă.

6.4.5. Riscurile de lichiditate (anexele V și XI la Directiva 2006/48/CE)

Tulburările care afectează piața în prezent au subliniat faptul că gestionarea riscurilor de lichiditate reprezintă un factor determinant pentru soliditatea sectorului bancar.

Modificările propuse implementează rezultatele lucrărilor desfășurate în cadrul CEBS și al Comitetului de supraveghere bancară de la Basel în vederea elaborării unor principii sănătoase pentru gestionarea riscurilor de lichiditate. Modificările propuse la anexa V pun în evidență necesitatea stabilirii de către consiliul de administrație a unui nivel adecvat al toleranței riscurilor de lichiditate. Modificările propuse la anexa XI au vizează asigurarea unui stimulent adecvat pentru ca băncile să înțeleagă mai bine propriul profil al riscurilor de lichiditate. Aceste modificări impun autorităților naționale responsabile cu supravegherea să faciliteze înțelegerea de către societăți a propriului profil al riscurilor de lichiditate și nu exclude posibilitatea de a se baza într-o oarecare măsură pe metodologiile interne în scopuri de supraveghere.

Date fiind schimbările semnificative introduse, se impune ca aceste modificări să fie incluse în prezenta propunere.

2008/0191 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

de modificare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE în ceea ce privește băncile afiliate instituțiilor centrale, anumite elemente ale fondurilor proprii, expunerile mari, dispozițiile de supraveghere și gestionarea crizelor

(Text cu relevanță pentru SEE)

PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2),

având în vedere propunerea Comisiei[3],

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[4],

având în vedere avizul Băncii Centrale Europene[5],

având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[6],

hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat[7],

întrucât

(1) Articolul 3 din Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit[8] permite statelor membre să prevadă regimuri prudențiale speciale pentru instituțiile de credit care sunt permanent afiliate unui organism central după data de 15 decembrie 1977, cu condiția ca regimurile respective să fi fost introduse în legislația internă până la 15 decembrie 1979. Aceste termene împiedică statele membre, mai ales pe cele care au aderat la Uniunea Europeană după 1980, să introducă aceleași regimuri pentru afilierile similare ale instituțiilor de credit care au fost înființate ulterior pe teritoriile acestora. Prin urmare, este oportun ca termenele stabilite la articolul 3 să se elimine pentru a asigura condiții echitabile de concurență între instituțiile de credit din statele membre. Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni trebuie să furnizeze orientări neobligatorii în scopul creșterii convergenței practicilor de supraveghere în această privință.

(2) Instrumentele de capital hibride joacă un rol important în gestionarea permanentă a capitalului instituțiilor de credit. Aceste instrumente permit instituțiilor de credit să realizeze o structură diversificată a capitalului și să aibă acces la o gamă largă de investitori financiari. La 28 octombrie 1998, Comitetul de supraveghere bancară de la Basel a adoptat un acord privind atât criteriile de eligibilitate, cât și limitele pentru includerea anumitor tipuri de instrumente financiare hibride în cadrul fondurilor proprii de bază ale instituțiilor de credit.

(3) Prin urmare, este important să se stabilească criteriile pe care instrumentele de capital respective trebuie să le îndeplinească pentru a putea constitui fonduri proprii de bază ale instituțiilor de credit și să se alinieze dispozițiile Directivei 2006/48/CE la acordul menționat anterior. Modificările aduse anexei XII la Directiva 2006/48/CE sunt rezultatul direct al stabilirii criteriilor respective. Criteriile de eligibilitate ar trebui să se refere la instrumentele cele mai subordonate ale unei instituții de credit care nu are proprietari sau acționari în temeiul legislației interne, cum ar fi certificatele anumitor membri ai băncilor cooperatiste, în măsura în care capitalul respectiv a fost plătit și se situează în urma tuturor celorlalte creanțe.

(4) Pentru a evita perturbarea piețelor și pentru a asigura continuitatea nivelurilor generale ale fondurilor proprii, ar trebui prevăzute dispoziții tranzitorii speciale pentru noul regim privind instrumentele de capital hibride.

(5) În scopul consolidării cadrului comunitar de gestionare a crizelor, este esențial ca autoritățile competente să-și coordoneze într-un mod eficient acțiunile cu alte autorități competente și, după caz, cu băncile centrale. Pentru a întări eficacitatea supravegherii prudențiale a instituțiilor de credit mamă autorizate în Comunitate și pentru a permite autorităților competente să desfășoare mai bine supravegherea unui grup bancar într-o manieră consolidată, activitățile de supraveghere ar trebui coordonate într-un mod mai eficient. Prin urmare, ar trebui înființate colegii de supraveghere. Înființarea colegiilor nu ar trebui să aducă atingere drepturilor și responsabilităților autorităților competente prevăzute de Directiva 2006/48/CE. Înființarea acestora ar trebui să constituie un instrument pentru o cooperare mai puternică, prin care autoritățile competente să ajungă la un acord cu privire la sarcinile de supraveghere esențiale. Colegiile ar trebui să faciliteze gestionarea supravegherii continue și a situațiilor de urgență. Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată, în colaborare cu alți membri ai colegiului, poate să decidă organizarea unor reuniuni sau activități care nu sunt de interes general, restrângând astfel participarea în funcție de situație.

(6) Mandatele autorităților competente ar trebui să ia în considerare dimensiunea comunitară. Prin urmare, autoritățile competente ar trebui să țină seama de efectul deciziilor lor asupra stabilității sistemului financiar din toatele celelalte state membre.

(7) Autoritățile competente ar trebui să poată participa în cadrul colegiilor înființate pentru supravegherea instituțiilor de credit a căror instituție mamă este situată într-un stat terț. Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni ar trebui să ofere, dacă este necesar, orientări și recomandări neobligatorii pentru a asigura o mai bună convergență a practicilor de supraveghere în temeiul Directivei 2006/48/CE.

(8) Deficitele de informații dintre autoritățile competente din statele membre de origine și cele din statele membre gazdă se pot dovedi a fi în detrimentul stabilității financiare din statele membre gazdă. Prin urmare, ar trebui consolidate drepturile cu privire la informații ale autorităților responsabile cu supravegherea din statele membre gazdă, în special într-o criză a sucursalelor cu relevanță sistemică. În acest scop ar trebui definite sucursalele cu relevanță sistemică. Autoritățile competente ar trebui să transmită informațiile esențiale pentru îndeplinirea sarcinilor băncilor centrale și ale ministerelor de finanțe în ceea ce privește crizele financiare.

(9) Concentrarea excesivă a expunerilor asupra unui singur client sau grup de clienți aflați în legătură poate avea drept consecință un risc inacceptabil de pierderi. Se poate considera că o asemenea situație prejudiciază solvabilitatea unei instituții de credit. Monitorizarea și controlul expunerilor mari ale unei instituții de credit ar trebui, prin urmare, să facă parte integrantă din procesul de supraveghere a acesteia.

(10) Actualul regim pentru expunerile mari datează din 1992. Prin urmare, cerințele existente privind expunerile mari stabilite în Directiva 2006/48/CE și în Directiva 2006/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și al instituțiilor de credit[9] ar trebui revizuite.

(11) Deoarece în cadrul pieței interne instituțiile de credit se află în concurență directă, normele esențiale referitoare la supravegherea și controlul expunerilor mari ale instituțiilor de credit ar trebui armonizate într-o măsură mai mare. Pentru a reduce sarcina administrativă a instituțiilor de credit, numărul de opțiuni pentru statele membre în ceea ce privește expunerile mari ar trebui redus.

(12) La determinarea existenței unui grup de clienți aflați în legătură și astfel a expunerilor care constituie un risc unic, este important să se ia în considerare și riscurile care decurg dintr-o sursă comună de finanțare semnificativă pusă la dispoziție de instituția de credit sau de însăși societatea de investiții, grupul financiar al acesteia sau părțile cu care are legături.

(13) Deși este de dorit ca valoarea expunerii să se calculeze pe baza celei furnizate în vederea îndeplinirii cerințelor minime privind fondurile proprii, este necesar să se adopte norme pentru monitorizarea expunerilor mari fără să se aplice ponderări ale riscurilor sau să se stabilească grade de risc. În plus, tehnicile de diminuare a riscurilor de credit aplicate în regimul de solvabilitate au fost concepute pornind de la premisa unui risc de credit bine diversificat. În cazul expunerilor mari, unde este vorba de un risc de concentrare pe o singură entitate, riscul de credit nu este bine diversificat. Prin urmare, efectele acestor tehnici ar trebui să facă obiectul unor măsuri de protecție prudențiale. În acest context, este necesar să se prevadă recuperarea efectivă a protecției creditelor în cazul expunerilor mari.

(14) Dat fiind faptul că pierderea suferită în urma unei expuneri față de o instituție de credit sau o societate de investiții poate fi la fel de gravă ca pierderea suferită în urma oricărei alte expuneri, aceste expuneri ar trebui considerate și raportate ca orice alte expuneri.

(15) Este importantă eliminarea decalajului dintre interesul societăților care „reambalează” împrumuturile transformându-le în titluri de valoare comercializabile și în alte instrumente financiare (inițiatori) și cel al societăților care investesc în aceste titluri sau instrumente (investitori). Așadar, este important ca inițiatorii să rețină expunerea la risc a împrumuturilor respective. În special în cazurile în care riscul de credit este transferat prin securitizare, investitorii ar trebui să ia decizii numai după luarea unor ample măsuri de precauție, pentru care au nevoie de informații adecvate privind securitizările.

(16) Anexa III la Directiva 2006/48/CE ar trebui adaptată pentru a clarifica anumite dispoziții în vederea asigurării unei mai bune convergențe a practicilor de supraveghere.

(17) Evoluțiile recente ale pieței au subliniat faptul că gestionarea riscurilor de lichiditate reprezintă un factor determinant pentru soliditatea instituțiilor de credit. Criteriile stabilite în anexele V și XI la Directiva 2006/48/CE ar trebui consolidate pentru a alinia dispozițiile respective la activitățile desfășurate de Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni și de Comitetul de supraveghere bancară de la Basel.

(18) Măsurile necesare pentru implementarea Directivei 2006/48/CE ar trebui adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei[10].

(19) În special, Comisia ar trebui să fie abilitată să modifice anexa III la Directiva 2006/48/CE, astfel încât să se țină seama de evoluția piețelor financiare sau de standardele sau cerințele contabile care iau în considerare legislația comunitară sau având în vedere convergența practicilor de supraveghere, și să modifice procentul specificat la articolul 111 alineatul (1) din directiva menționată anterior astfel încât să se țină seama de evoluția piețelor financiare. Întrucât măsurile respective au un caracter general și vizează modificarea unor elemente neesențiale ale Directivei 2006/48/CE, acestea ar trebui adoptate în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE.

(20) Întrucât obiectivele prezentei directive, și anume introducerea de norme privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit, precum și supravegherea prudențială a acestora nu pot fi suficient de bine realizate de către statele membre, întrucât necesită armonizarea unei multitudini de norme diferite existente în sistemele juridice ale diferitelor state membre și, prin urmare, pot fi realizate mai bine la nivelul Comunității, Comunitatea poate să adopte măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut în articolul susmenționat, prezenta directivă nu depășește limitele necesare pentru realizarea acestor obiective.

(21) Prin urmare, se impune ca Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE să fie modificate în consecință.

ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

Articolul 1

Modificări la Directiva 2006/48/CE

Directiva 2006/48/CE se modifică după cum urmează:

1. Articolul 3 alineatul (1) se modifică după cum urmează:

(a) Teza introductivă de la primul paragraf se înlocuiește cu următorul text:

„Instituțiile de credit situate în același stat membru și afiliate în mod permanent unui organism central care le supraveghează și care are sediul în același stat membru pot fi exceptate de la îndeplinirea cerințelor prevăzute la articolele 7 și 11 alineatul (1) în cazul în care legislația internă prevede că:”

(b) Al doilea și al treilea paragraf se elimină.

2. Articolul 4 se modifică după cum urmează:

(a) Punctul 6 se înlocuiește cu următorul text:

„6. „instituții” în sensul secțiunilor 2, 3 și 5 ale titlului V capitolul 2 înseamnă instituții în sensul definiției de la articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/49/CE;”

(b) Punctul 45 litera (b) se înlocuiește cu următorul text:

„(b) două sau mai multe persoane fizice sau juridice între care nu există o relație de control, astfel cum este definită la litera (a), dar care trebuie să fie considerate ca reprezentând un singur risc deoarece legătura dintre ele este atât de strânsă, încât, în cazul în care una din aceste persoane se confruntă cu probleme financiare, în special dificultăți de finanțare sau de rambursare, cealaltă sau toate celelalte persoane ar întâmpina probabil dificultăți de finanțare sau de rambursare.”

(c) Se adaugă punctul 48, cu următorul text:

„48. „autoritate responsabilă cu supravegherea consolidată” înseamnă autoritatea competentă responsabilă cu realizarea supravegherii, într-o manieră consolidată, a instituțiilor de credit mamă din UE și a instituțiilor de credit controlate de holdinguri financiare mamă din UE.”.

3. La articolul 40 se adaugă alineatul (3), cu următorul text:

„(3) Autoritățile competente dintr-un stat membru iau în considerare efectul potențial al deciziilor lor asupra stabilității sistemului financiar din toatele celelalte state membre în cauză, în special în situații de urgență.”

4. Se introduce articolul 42a, cu următorul text:

„Articolul 42a

(1) Autoritățile competente ale unui stat membru gazdă pot solicita autorității responsabile cu supravegherea consolidată, în cazul în care se aplică articolul 129 alineatul (1), sau autorităților competente ale statului membru de origine, să considere o sucursală a unei instituții de credit ca fiind o sucursală cu relevanță sistemică.

Cererea trebuie să specifice motivele pentru care sucursala ar trebui considerată ca având relevanță sistemică, în special cu privire la următoarele aspecte:

(a) dacă cota de piață a unei instituții de credit în ceea ce privește depozitele depășește 2% în statul membru gazdă;

(b) impactul probabil al unei suspendări sau încetări a operațiunilor instituției de credit asupra sistemelor de plată și de compensare și decontare din statul membru gazdă;

(c) dimensiunea și importanța sucursalei, din punctul de vedere al numărului de clienți, în contextul sistemului bancar sau financiar al statului membru gazdă.

Autoritățile competente ale statului membru de origine și ale statului membru gazdă și autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată, în cazul în care se aplică articolul 129 alineatul (1), depun toate eforturile posibile pentru a ajunge la o decizie comună cu privire la desemnarea sucursalelor ca având relevanță sistemică.

În cazul în care nu se ajunge la o decizie comună în termen de două luni de la primirea unei cereri în temeiul primului paragraf, autoritățile competente ale statului membru gazdă iau propria decizie în termen de alte două luni cu privire la relevanța sistemică a sucursalei. La luarea deciziei, autoritățile iau în considerare orice opinii și rezerve ale autorității responsabile cu supravegherea consolidată sau ale autorităților competente din statul membru de origine.

Deciziile menționate la al treilea și al patrulea paragraf se enunță într-un document care conține decizia pe deplin argumentată, se transmit autorităților competente în cauză, se consideră hotărâtoare și se aplică de autoritățile competente din statele membre în cauză.

Desemnarea unei sucursale ca având relevanță sistemică nu trebuie să aducă atingere drepturilor și responsabilităților autorităților competente prevăzute de prezenta directivă.

(2) Autoritățile competente ale statului membru de origine comunică autorităților competente ale unui stat membru gazdă în care are sediul o sucursală cu relevanță sistemică informațiile menționate la articolul 132 alineatul (1) literele (c) și (d) și îndeplinesc sarcinile menționate la articolul 129 alineatul (1) litera (c) în cooperare cu autoritățile competente ale statului membru gazdă.

În cazul în care o autoritate competentă a unui stat membru de origine constată prezența unei situații de urgență în cadrul unei instituții de credit, astfel cum se menționează la articolul 130 alineatul (1), aceasta alertează în cel mai scurt timp autoritățile menționate la articolul 49 paragraful al patrulea și la articolul 50.

(3) În cazul în care nu se aplică articolul 131a, autoritățile competente care supraveghează o instituție de credit având sucursale cu relevanță sistemică în alte state membre instituie și prezidează un colegiu de supraveghere pentru a facilita cooperarea prevăzută la articolul 42 și la alineatul (2) al prezentului articol. Înființarea și funcționarea colegiului se bazează pe dispoziții scrise, determinate, în urma consultării cu autoritățile competente în cauză, de către autoritățile competente din statul membru de origine."

5. Se introduce articolul 42b, cu următorul text:

„Articolul 42b

(1) În exercitarea atribuțiilor care le revin, autoritățile competente iau în considerare convergența în ceea ce privește instrumentele de supraveghere și practicile de supraveghere în punerea în aplicare a cerințelor legislative, de reglementare și administrative adoptate în temeiul prezentei directive. În acest scop, statele membre se asigură că autoritățile competente participă la activitățile Comitetului Supraveghetorilor Bancari Europeni și țin seama de orientările și recomandările neobligatorii ale acestuia.

(2) Comitetului Supraveghetorilor Bancari Europeni transmite un raport Consiliului, Parlamentului European și Comisiei Europene cu privire la evoluția procesului de convergență a supravegherii din trei în trei ani, începând cu 31 decembrie 2010."

6. Articolul 49 se modifică după cum urmează:

(a) La primul paragraf, litera (a) se înlocuiește cu următorul text:

„(a) băncilor centrale și altor organisme cu o funcție similară în calitate de autorități monetare, în cazul în care aceste informații sunt relevante pentru exercitarea sarcinilor statutare care le revin, inclusiv informații privind coordonarea politicii monetare, supravegherea sistemelor de plată și de decontare a titlurilor de valoare și salvgardarea stabilității financiare; și”

(b) Se adaugă următorul paragraf:

„Într-o situație de urgență, astfel cum se menționează la articolul 130 alineatul (1), statele membre permit autorităților competente să comunice informații băncilor centrale din Comunitate, în cazul în care aceste informații sunt relevante pentru exercitarea sarcinilor statutare care le revin acestora, inclusiv informații privind coordonarea politicii monetare, supravegherea sistemelor de plată și de decontare a titlurilor de valoare și salvgardarea stabilității financiare.”

7. La articolul 50 se introduce următorul alineat:

„Într-o situație de urgență, astfel cum se menționează la articolul 130 alineatul (1), statele membre permit autorităților competente să divulge informații departamentelor menționate în primul paragraf, în toate statele membre în cauză.”

8. Articolul 57 se modifică după cum urmează:

(a) Litera (a) se înlocuiește cu următorul text:

„(a) capitalul în sensul articolului 22 din Directiva 86/635/CEE, în măsura în care a fost vărsat, la care se adaugă primele de emisiune aferente, în măsura în care absoarbe integral pierderile în situații obișnuite și în măsura în care, în caz de faliment sau lichidare, are un rang inferior tuturor celorlalte creanțe.”

(b) Se introduce litera (ca), cu următorul text:

„(ca) alte instrumente decât cele menționate la litera (a), care îndeplinesc cerințele stabilite la articolul 63 alineatul (2) literele (a), (c), (d) și (e) și la articolul 63a;”

9. La articolul 61, primul paragraf se înlocuiește cu următorul text:

„Conceptul de fonduri proprii, astfel cum este definit la articolul 57 literele (a)-(h), include un număr maxim de elemente și sume. Statele membre pot decide cu privire la utilizarea acestor elemente și la deducerea altor elemente decât cele menționate la articolul 57 literele (i)-(r).”

10. La articolul 63 alineatul (2) se inserează următorul paragraf:

„Instrumentele menționate la articolul 57 litera (ca) trebuie să îndeplinească cerințele stabilite în prezentul articol la literele (a), (c), (d) și (e).”

11. Se introduce articolul 63a, cu următorul text:

„Articolul 63a

„(1) Instrumentele menționate la articolul 57 litera (ca) îndeplinesc cerințele stabilite la alineatele (2) – (5) din prezentul articol.

(2) Instrumentele trebuie să fie nedatate sau să aibă o scadență inițială de cel puțin 30 de ani. Aceste instrumente pot include una sau mai multe opțiuni de cumpărare la discreția emițătorului, însă nu se răscumpără mai devreme de cinci ani de la data emiterii. În cazul în care dispozițiile statutare sau contractuale care reglementează instrumentele nedatate prevăd un stimulent moderat pentru ca instituția de credit să răscumpere după cum stabilesc autoritățile competente, stimulentul respectiv nu se aplică mai devreme de zece ani de la data emiterii.

Instrumentele datate și nedatate pot fi cumpărate sau răscumpărate numai cu consimțământul prealabil al autorităților competente. Autoritățile competente pot să își dea acordul cu condiția ca solicitarea în acest sens să fie făcută la inițiativa instituției care acordă împrumutul și nici condițiile financiare, nici cele de solvabilitate ale instituției de credit respective să nu fie afectate. Autoritățile competente pot solicita instituțiilor să înlocuiască instrumentul cu elemente de o calitate egală sau superioară, conform celor menționate la articolul 57 litera (ca).

Autoritățile competente solicită suspendarea sau răscumpărarea instrumentelor datate în cazul în care instituția de credit nu respectă cerințele de capital stabilite la articolul 75.

Autoritatea competentă poate autoriza în orice moment răscumpărarea anticipată a instrumentelor datate și nedatate în cazul în care regimul fiscal aplicabil sau clasificarea reglementară suferă o modificare care nu a fost prevăzută la data emiterii.”

(3) Dispozițiile statutare sau contractuale care reglementează instrumentul permit instituției de credit să anuleze, atunci când este necesar, plata dobânzii sau a dividendelor pe o perioadă de timp nelimitată, în mod necumulativ.

Cu toate acestea, instituția de credit trebuie să anuleze astfel de plăți în cazul în care nu respectă cerințele de capital stabilite la articolul 75.

Autoritățile competente pot solicita anularea unor astfel de plăți pe baza situației financiare și a situației solvabilității în care se găsește instituția de credit. Această anulare nu trebuie să aducă atingere dreptului instituției de credit de a înlocui plata dobânzii sau a dividendelor cu o plată sub forma unui instrument menționat la articolul 57 litera (a), cu condiția ca orice astfel de mecanism să permită instituției de credit să păstreze resurse financiare. Această substituire poate face obiectul unor condiții speciale stabilite de către autoritățile competente.

(4) Dispozițiile statutare sau contractuale care reglementează instrumentul prevăd că principalul, dobânda neplătită sau dividendul trebuie să fie de asemenea natură încât să absoarbă pierderile și să nu împiedice recapitalizarea instituției de credit.

(5) În caz de faliment sau lichidare a instituției de credit, instrumentele au rang inferior elementelor menționate la articolul 63 alineatul (2).

(6) Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni elaborează orientări în vederea convergenței practicilor de supraveghere în ceea ce privește instrumentele menționate la alineatul (1) și monitorizează aplicarea lor. Până în ianuarie 2012, Comisa evaluează aplicarea prezentului articol și înaintează un raport Parlamentului și Consiliului.”

12. La articolul 65 alineatul (1), litera (a) se înlocuiește cu următorul text:

„(a) orice dobânzi minoritare în sensul articolului 21 din Directiva 83/349/CEE, în cazul în care este utilizată metoda integrării globale. Oricare din instrumentele menționate la articolul 57 litera (ca) și din care decurg dobânzi minoritare trebuie să îndeplinească cerințele stabilite la articolul 63a, articolul 66 și articolul 63 alineatul (2) literele (a), (c), (d) și (e);”

13. Articolul 66 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

„1. Elementele prevăzute la articolul 57 literele (d)-(h) sunt supuse următoarelor limite:

(a) totalul elementelor de la articolul 57 literele (d)-(h) nu poate depăși un maximum de 100 % din elementele menționate la literele (a) – (ca), minus literele (i), (j) și (k) ale articolului menționat anterior; iar

(b) totalul elementelor de la articolul 57 literele (g)-(h) nu poate depăși un maximum de 50 % din elementele menționate la literele (a) – (ca), minus literele (i), (j) și (k) ale articolului menționat anterior.”

(b) Se introduce alineatul (1a), cu următorul text:

„(1a) Sub rezerva dispozițiilor de la alineatul (1), totalul elementelor prevăzute la articolul 57 litera (ca) se supune următoarelor limite:

(a) instrumentele care în situații de urgență trebuie convertite în elementele menționate la articolul 57 litera (a) într-un interval predeterminat și capitalul care a fost vărsat și care absoarbe în totalitate pierderile în situații obișnuite, iar în caz de faliment sau lichidare are un rang inferior tuturor celorlalte creanțe nu depășesc în total limita maximă de 50% din elementele de la articolul 57 literele (a) - (ca) minus literele (i), (j) și (k);

(b) în limita menționată la litera (a) din prezentul alineat, toate celelalte instrumente nu depășesc limita maximă de 35% din elementele de la articolul 57 literele (a) - (ca), minus literele (i), (j) și (k);

(c) în limitele menționate la literele (a) și (b) ale prezentului alineat, instrumentele datate și orice alt instrument ale cărui dispoziții statutare sau contractuale prevăd un stimulent pentru ca instituția de credit să răscumpere nu depășesc limita maximă de 15% din elementele de la articolul 57 literele (a) - (ca) minus literele (i), (j) și (k).

(d) cuantumul elementelor care depășesc limitele stabilite la literele (a), (b) și (c) trebuie să respecte limita stabilită la alineatul (1)."

(c) Alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:

„(2) Totalul elementelor de la articolul 57 literele (l)-(r) se deduce jumătate din totalul elementelor de la literele (a) - (ca) minus (i), (j) și (k) ale articolului menționat și jumătate din totalul elementelor de la literele (d)-(h) ale articolului menționat, după aplicarea limitelor menționate la prezentul articol alineatul (1). În măsura în care jumătate din totalul elementelor de la articolul 57 literele (l)-(r) depășește totalul elementelor de la literele (d)-(h) din articolul menționat, excedentul se deduce din totalul elementelor de la articolul respectiv literele (a) - (ca) minus (i), (j) și (k). Elementele de la articolul 57 litera (r) nu se deduc, în cazul în care au fost incluse în calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc în sensul articolului 75, în conformitate cu anexa IX partea 4."

(d) Alineatul (4) se înlocuiește cu următorul text:

„4. Autoritățile competente pot să autorizeze instituțiile de credit să depășească limitele stabilite la alineatele (1) și (1a), temporar, în situații de urgență.”

14. Articolul 87 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (11) se înlocuiește cu următorul text:

„(11) În cazul în care expunerile sub forma organismelor de plasament colectiv (OPC) îndeplinesc condițiile prevăzute de anexa VI partea 1 punctele 77 și 78, iar instituția de credit este informată cu privire la toate expunerile suport sau la o parte din expunerile suport ale organismului de plasament colectiv, instituția în cauză ține seama de expunerile suport respective în vederea calculării valorilor expunerilor ponderate la risc și a valorilor pierderilor anticipate, în conformitate cu metodele prevăzute de prezenta subsecțiune. Alineatul (12) se aplică acelei părți de expuneri suport ale OPC de care instituția de credit nu are cunoștință și de care nu ar putea în mod rezonabil să aibă cunoștință.

În cazul în care instituția de credit nu îndeplinește condițiile pentru utilizarea metodelor prevăzute de prezenta subsecțiune pentru toate expunerile suport ale OPC sau pentru o parte din aceste expuneri, valorile expunerilor ponderate la risc și valorile pierderilor anticipate se calculează în conformitate cu următoarele metode:

(a) pentru expunerile încadrate în categoria de expuneri menționată la articolul 86 alineatul (1) litera (e), metoda prevăzută de anexa VII partea 1 punctele 19-21.

(b) pentru toate celelalte expuneri suport, metoda prevăzută la articolele 78-83, sub rezerva următoarelor modificări:

(i) pentru expunerile care fac obiectul unei ponderări specifice a riscului pentru expunerile neevaluate sau care fac obiectul celui mai ridicat nivel de calitate a creditului pentru o anumită categorie de expuneri, ponderarea riscului se înmulțește cu un factor de 2, însă nu poate fi mai mare de 1250%;

(ii) pentru toate celelalte expuneri, ponderarea riscului se înmulțește cu un factor de 1,1, sub rezerva unui minim de 5%."

În cazul în care, în sensul literei (a), instituția de credit nu are capacitatea de a distinge între expunerile sub formă de capital de investiții, expunerile pe acțiuni cotate și expunerile pe alte acțiuni, tratează respectivele expuneri ca expuneri pe alte acțiuni. În cazul în care aceste expuneri, luate împreună cu expunerile directe ale instituției de credit din această categorie de expuneri nu sunt materiale în sensul articolului 89 alineatul (2), se poate aplica alineatul (1) din articolul menționat anterior, sub rezerva aprobării de către autoritățile competente.”

(b) La alineatul (12), paragraful al doilea se înlocuiește cu următorul text:

„Ca alternativă la aplicarea metodei descrise în primul paragraf, instituțiile de credit pot calcula ele însele sau pot recurge la o terță parte pentru calcularea și raportarea valorii medii ponderate a expunerii pe baza expunerilor suport ale OPC și în conformitate cu metodele menționate la alineatul (11) literele (a) și (b), cu condiția să se asigure într-o măsură adecvată corectitudinea calculului și a raportării.”

15. La articolul 89, teza introductivă de la litera (d) se înlocuiește cu următorul text:

„(d) pentru expunerile față de administrațiile centrale ale statelor membre, față de autoritățile regionale, locale și față de organele sale administrative, sub rezerva îndeplinirii următoarele condiții”

16. Articolul 106 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:

„(2) Expunerile nu cuprind niciuna din următoarele:

(a) în cazul tranzacțiilor de schimb valutar, expunerile care au loc în mod normal la decontare în timpul celor patruzeci și opt de ore ulterioare plății;

(b) în cazul operațiunilor de vânzare sau cumpărare de valori mobiliare, expunerile care au loc în mod normal la decontare în cele cinci zile lucrătoare ulterioare plății sau livrării valorilor mobiliare, oricare survine mai întâi; sau

(c) în cazul furnizării de servicii de transferuri monetare sau de compensare și decontare a valorilor mobiliare către clienți, primirea întârziată a finanțării și alte expuneri care decurg din activitatea clienților, care nu durează mai mult decât până în următoarea zi lucrătoare.”

(b) Se adaugă alineatul (3):

„(3) Pentru a stabili existența unui grup de clienți aflați în legătură, în ceea ce privește expunerile menționate la articolul 79 alineatul (1) literele (m), (o) și (p), în cazul în care există o expunere la activele suport, o instituție de credit evaluează sistemul și expunerile suport ale acestuia. În acest scop, o instituție de credit evaluează substanța economică și riscurile inerente structurii tranzacției.”

17. Articolul 107 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 107

În scopul calculării valorii expunerilor în conformitate cu prezenta secțiune, termenul „instituție de credit” cuprinde și orice întreprindere privată sau publică, inclusiv sucursalele acesteia, care corespunde definiției conceptului de „instituției de credit” și care a fost autorizată într-o țară terță.”

18. Articolul 110 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 110

(1) O instituție de credit comunică autorităților competente următoarele informații cu privire la fiecare expunere mare, inclusiv la expunerile mari exceptate de la aplicarea articolului 111 alineatul (1):

(a) identificarea clientului sau a grupului de clienți aflați în legătură față de care o instituție de credit are o expunere mare;

(b) valoarea expunerii înainte de a se lua în considerare efectul diminuării riscului de credit, în măsura posibilă;

(c) în cazul în care se utilizează, tipul protecției finanțate sau nefinanțate a creditului;

(d) valoarea expunerii după luarea în considerare a efectului diminuării riscului de credit calculat în sensul articolului 111 alineatul (1).

În cazul în care o instituție de credit face obiectul articolelor 84 - 89, cele mai mari 20 de expuneri ale acesteia, în mod consolidat, exclusiv cele exceptate de la aplicarea articolului 111 alineatul (1), se pun la dispoziția autorităților competente.

(2) Statele membre adoptă dispoziții care prevăd că această comunicare are loc cel puțin de două ori pe an.

(3) Statele membre pot solicita instituțiilor de credit să își analizeze, în măsura în care este posibil, expunerile față de emitenții de garanții și furnizorii de protecție nefinanțată a creditelor privind posibilele concentrări și, după caz, să ia măsuri sau să comunice autorității competente informațiile relevante.”

19. Articolul 111 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

„(1) O instituție de credit nu poate să asume, după luarea în considerare a efectului diminuării riscului de credit în conformitate cu articolele 112-117, o expunere față de un client sau grup de clienți aflați în legătură a cărei valoare depășește 25% din fondurile sale proprii.

În cazul în care clientul este o instituție sau în cazul în care un grup de clienți aflați în legătură include una sau mai multe instituții, această valoare nu poate depăși 25% din fondurile proprii ale instituției de credit sau suma de 150 de milioane EUR, luându-se în considerare nivelul cel mai ridicat, cu condiția ca suma valorilor expunerilor, după luarea în calcul a diminuării riscului de credit în conformitate cu articolele 112-117, față de toți clienții aflați în legătură care nu sunt instituții să nu depășească 25% din fondurile proprii ale instituției de credit.

Statele membre pot stabili o limită mai mică decât 150 de milioane EUR și trebuie să informeze Comisia în legătură cu aceasta.”

(b) Alineatele (2) și (3) se elimină.

(c) Alineatul (4) se înlocuiește cu următorul text:

„(4) O instituție de credit respectă permanent limita prevăzută la alineatul (1). În cazul în care, într-o situație excepțională, expunerile depășesc limita respectivă, valoarea expunerii este notificată de îndată autorităților competente, care, în cazul în care acest lucru se justifică, acordă instituției de credit o perioadă limitată de timp pentru a respecta limita respectivă.”

20. Articolul 112 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (2) se înlocuiește cu următorul text:

„(2) Sub rezerva dispozițiilor alineatului (3), în cazul în care recunoașterea protecției finanțate sau nefinanțate a creditului poate fi permisă în temeiul articolelor 113-117, această autorizare este condiționată de respectarea criteriilor de eligibilitate și a altor cerințe minime prevăzute la articolele 90-93.”

(b) Se adaugă alineatul (4), cu următorul text:

„(4) În sensul prezentei secțiuni, o instituție de credit nu ține seama de garanția menționată în anexa VIII partea 1 punctele 20 - 22, cu excepția cazului în care articolul 115 autorizează acest lucru."

21. Articolul 113 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatele (1) și (2) se elimină.

(b) Alineatul (3) se modifică după cum urmează:

(i) Teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:

„(3) Următoarele expuneri sunt exceptate de la aplicarea articolului 111 alineatul (1):”

(ii) Literele (e) și (f) se înlocuiesc cu următorul text:

„(e) activele care constituie creanțe asupra autorităților regionale și locale ale statelor membre, în cazul în care aceste creanțe ar primi o ponderare a riscului de 0 % în temeiul articolelor 78-83, precum și pentru alte expuneri față de autoritățile respective sau garantate de acestea, în cazul în care creanțele asupra acestor autorități primesc o ponderare a riscului de 0 % în temeiul articolelor 78-83.

(f) expunerile față de contrapartidele menționate la articolul 80 alineatul (7) sau (8), în cazul în care ar primi o ponderare a riscului de 0 % în temeiul articolelor 78-83; expunerile care nu întrunesc aceste criterii, indiferent dacă sunt sau nu exceptate de la dispozițiile articolului 111 alineatul (1), se consideră expuneri față de o parte terță."

(iii) Litera (i) se înlocuiește cu următorul text:

„(i) expunerile care decurg din facilitățile de credit neutilizate care sunt clasificate drept elemente din afara bilanțului care prezintă un grad de risc scăzut menționate în anexa II, cu condiția să existe un acord încheiat cu un client sau un grup de clienți aflați în legătură, în temeiul căruia facilitatea nu poate fi utilizată decât în cazul în care se stabilește că aceasta nu determină depășirea limitei impuse la articolul 111 alineatul (1).

(iv) Literele (j) - (t) se elimină.

(c) Al treilea, al patrulea și al cincilea paragraf se elimină.

(d) Se adaugă alineatul (4), cu următorul text:

„(4) Statele membre pot excepta în totalitate sau parțial de la aplicarea articolului 111 alineatul (1) următoarele expuneri:

(a) obligațiunile garantate care îndeplinesc condițiile prevăzute de anexa VI partea 1 punctele 68, 69 și 70;

(b) activele care constituie creanțe asupra autorităților regionale și locale ale statelor membre, în cazul în care aceste creanțe ar primi o ponderare a riscului de 20% în temeiul articolelor 78-83, precum și pentru alte expuneri față de autoritățile respective sau garantate de acestea, în cazul în care creanțele asupra acestor autorități primesc o ponderare a riscului de 20% în temeiul articolelor 78-83;

(c) sub rezerva alineatului (1) litera (f) din prezentul articol, expunerile asumate de o instituție de credit față de întreprinderea sa mamă, față de alte filiale ale acestei întreprinderi-mamă sau față de propriile sale filiale, în măsura în care aceste întreprinderi fac obiectul supravegherii consolidate la care este supusă și instituția de credit, în conformitate cu prezenta directivă sau cu normele echivalente în vigoare într-o țară terță; expunerile care nu întrunesc aceste criterii, indiferent dacă sunt sau nu exceptate de la dispozițiile articolului 111 alineatul (1), se consideră expuneri față de o parte terță;

(d) activele care constituie expuneri sau participații sau orice alt fel de acțiuni în instituțiile de credit regionale sau centrale la care instituția de credit finanțatoare este asociată în cadrul unei rețele, în conformitate cu dispozițiile legale sau statutare, și care sunt responsabile, în temeiul dispozițiilor respective, de operațiunile de compensare în numerar din cadrul acelei rețele;

(e) activele care constituie creanțe și alte expuneri față de instituțiile de credit suportate de instituțiile de credit care funcționează în mod neconcurențial acordând împrumuturi în cadrul programelor legislative sau în baza statutului lor pentru promovarea anumitor sectoare ale economiei, care implică o anumită formă de supraveghere și anumite restricții ale administrației publice cu privire la utilizarea împrumuturilor, cu condiția ca respectivele expuneri să rezulte în urma unor asemenea împrumuturi care sunt transferate beneficiarilor prin intermediul altor instituțiilor de credit;

(f) active care constituie creanțe și alte expuneri față de instituții, cu condiția ca aceste expuneri să nu constituie fonduri proprii ale instituțiilor, să aibă scadența în ziua lucrătoare următoare și să fie denominate într-o monedă a statului membru care utilizează această opțiune, cu condiția ca această monedă să nu fie euro.”

22. Articolul 114 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

„(1) Sub rezerva alineatului (3), pentru a calcula valoarea expunerilor în sensul articolului 111 alineatul (1), o instituție de credit poate utiliza „valoarea pe deplin ajustată a expunerii”, calculată în temeiul articolelor 90-93, luând în considerare diminuarea riscului de credit, ajustările de volatilitate și orice incongruență a scadențelor (E*).”

(b) Alineatul (2) se modifică după cum urmează:

(i) Primul paragraf se înlocuiește cu următorul text:

„Sub rezerva alineatului (3), unei instituții de credit care are dreptul să utilizeze propriile estimări ale pierderilor datorate nerambursării și factori de conversie proprii pentru o anumită clasă de expuneri, în conformitate cu articolele 84-89, i se permite, în cazul în care autoritățile competente consideră că respectiva instituție este în măsură să estimeze efectele garanțiilor financiare asupra expunerilor sale separat de alte aspecte aferente pierderilor datorate nerambursării, să ia în considerare efectele respective în calcularea valorii expunerilor în sensul articolului 111 alineatul (1).”

(ii) Paragraful al patrulea se înlocuiește cu următorul text:

„Instituțiilor de credit care au dreptul să utilizeze propriile estimări ale pierderilor datorate nerambursării și factori de conversie proprii pentru o anumită clasă de expuneri în conformitate cu articolele 84-89 și care nu determină valoarea expunerilor lor prin metoda menționată la primul paragraf li se poate permite să utilizeze metoda generală bazată pe garanții financiare sau metoda menționată la articolul 117 alineatul (1) litera (b) pentru calcularea valorii expunerilor.”

(c) Alineatul (3) se modifică după cum urmează:

(i) Primul paragraf se înlocuiește cu următorul text:

„O instituție de credit care utilizează metoda generală bazată pe garanții financiare sau care are dreptul să utilizeze metodele descrise la alineatul (2) pentru a determina valoarea expunerilor în sensul articolului 111 alineatul (1) efectuează periodic simulări de situații de criză privind concentrările riscului de credit, inclusiv în ceea ce privește valoarea realizabilă a oricărei garanții luate.”

(ii) Paragraful al patrulea se înlocuiește cu următorul text:

„În cazul în care o astfel de simulare de criză indică o valoare realizabilă a garanției luate mai mică decât valoarea care ar putea fi acceptată prin utilizarea metodei generale bazate pe garanții financiare sau a metodei descrise la alineatul (2), după caz, valoarea garanției care poate fi luată în considerare pentru determinarea valorii expunerilor în sensul articolului 111 alineatul (1) se reduce în consecință.”

(iii) La paragraful al cincilea, litera (b) se înlocuiește cu următorul text:

„(b) politici și proceduri care trebuie aplicate în cazul în care o simulare de criză indică o valoare realizabilă a garanției mai mică decât valoarea luată în considerare atunci când se utilizează metoda generală bazată pe garanții financiare sau metoda descrisă la alineatul (2); și”

(d) Alineatul (4) se elimină.

23. Articolul 115 se înlocuiește cu următorul text:

„ Articolul 115

(1) În sensul prezentei secțiuni, o instituție de credit poate reduce valoarea expunerii cu până la 50% din valoarea proprietății imobiliare în cauză, sub rezerva îndeplinirii uneia dintre următoarele două condiții:

(a) expunerea este garantată cu ipoteci asupra proprietății imobiliare sau prin participații la societățile imobiliare finlandeze care funcționează în conformitate cu legea finlandeză privind societățile imobiliare din 1991 sau cu alte dispoziții legislative ulterioare;

(b) expunerea privește o operațiune de închiriere în temeiul căreia locatorul deține în continuare integral bunul imobil închiriat atât timp cât locatarul nu și-a exercitat opțiunea de achiziție.

Valoarea proprietății imobiliare se calculează, în conformitate cu cerințele autorităților competente, pe baza unor criterii stricte de evaluare stabilite prin dispoziții legislative, de reglementare sau administrative. Evaluarea se efectuează cel puțin o dată pe an.

Proprietatea imobiliară înseamnă un imobil care urmează să fie ocupat sau închiriat de către proprietar.

2. În sensul prezentei secțiuni, o instituție de credit poate reduce valoarea expunerii cu până la 50% din valoarea proprietății comerciale în cauză, numai cu condiția ca următoarele expuneri să primească o ponderare a riscului de 50% în temeiul articolelor 78-83:

(a) expunerile garantate cu ipoteci asupra birourilor sau altor sedii comerciale sau prin participații la societățile imobiliare finlandeze care funcționează în conformitate cu legea finlandeză privind societățile imobiliare din 1991 sau cu alte dispoziții legislative echivalente ulterioare, în ceea ce privește birourile și alte sedii comerciale; sau

(b) expunerile asociate operațiunilor de închiriere de proprietăți imobiliare, privind birourile sau alte sedii comerciale;

Imobilul comercial este construit în totalitate, este închiriat în totalitate și generează un venit corespunzător din chirii."

24. Articolul 116 se elimină.

25. Articolul 117 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

„(1) În cazul în care o expunere față de un client este garantată de o terță parte sau printr-o garanție emisă de o terță parte, o instituție de credit poate:

(a) să trateze acea porțiune a expunerii care este garantată ca fiind suportată de garant, nu de client, cu condiția ca expunerea negarantată față de garant să primească o ponderare a riscului egală sau mai mică decât ponderarea riscului expunerii negarantate față de client în temeiul articolelor 78-83;

(b) să trateze acea porțiune a expunerii care este garantată cu valoarea de piață a garanției recunoscute ca fiind suportată de partea terță, nu de client, cu condiția ca expunerea să fie garantată prin garanție și cu condiția ca partea garantată a expunerii să primească o ponderare a riscului egală sau mai mică decât ponderarea riscului expunerii negarantate față de client în temeiul articolelor 78-83.

Metoda prevăzută la litera (b) nu se utilizează de către o instituție de credit în cazul unei incongruențe între scadența expunerii și scadența protecției.

În sensul prezentei secțiuni, o instituție de credit poate utiliza atât metoda generală bazată pe garanții financiare, cât și metoda prevăzută la primul paragraf litera (b) numai în cazul în care este permis să se utilizeze atât metoda generală bazată pe garanții financiare, cât și metoda simplă bazată pe garanții financiare în sensul articolului 75 litera (a).”

(b) La alineatul (2), teza introductivă se înlocuiește cu următorul text:

„În cazul în care o instituție de credit aplică alineatul (1) litera (a):”

26. Articolul 119 se elimină.

27. La capitolul 2 se adaugă secțiunea 7, cu următorul text:

„Secțiunea 7

Expuneri la riscul de credit transferat

Articolul 122a

(1) O instituție de credit nu este expusă la riscul de credit al unei obligații sau obligații potențiale, al unui complex de obligații sau obligații potențiale în cazul în care nu a participat direct la activitățile de negociere, structurare și documentare aferente acordului inițial care a generat obligațiile sau obligațiile potențiale decât dacă:

(a) persoanele sau entitățile care au participat direct la activitățile de negociere, structurare și documentare aferente acordului inițial cu debitorul sau cu potențialul debitor sau, alternativ și dacă este cazul,

(b) persoanele sau entitățile care gestionează și achiziționează astfel de obligații sau obligații potențiale direct sau indirect în numele instituției de credit,

au formulat un angajament explicit față de instituția de credit în vederea menținerii în permanență a unui interes economic material net care nu poate fi în niciun caz mai mic de 5% în poziții cu același profil de risc ca cel la care este expusă instituția de credit.

(2) Alineatul (1) nu se aplică obligațiilor sau obligațiilor potențiale care constituie creanțe sau creanțe eventuale asupra sau garantate de:

(a) administrații centrale sau bănci centrale;

(b) instituții care se încadrează cel puțin la nivelul 3 al scalei de evaluare a calității creditului în conformitate cu anexa VI partea 1 punctul 29; și

(c) bănci multilaterale de dezvoltare.

Alineatul (1) nu se aplică creditelor sindicalizate sau swap-urilor pe risc de credit în cazul în care aceste instrumente nu sunt utilizate pentru a structura sau acoperi o obligație care intră sub incidența alineatului (1).

(3) Alineatele (1) și (2) se aplică expunerilor asumate de instituțiile de credit după 1 ianuarie 2011. Autoritățile competente pot decide să suspende temporar cerințele în perioadele în care piața în general se confruntă cu crize de lichidități.

(4) Înainte de a investi și în mod permanent, instituțiile de credit trebuie să fie în măsură să demonstreze în orice moment autorităților competente, pentru fiecare poziție din securitizare, că înțeleg în detaliu și că au implementat politicile și procedurile oficiale de analiză și înregistrare, în scris, a următoarelor elemente:

(a) angajamentul inițiatorilor și/sau al sponsorilor, conform alineatului (1), de a menține un interes economic net în securitizare, precum și durata angajamentului;

(b) caracteristicile de risc ale fiecărei poziții din securitizare;

(c) caracteristicile de risc ale expunerilor suport pentru poziția din securitizare;

(d) reputația și pierderile suferite cu ocazia unor securitizări anterioare ale inițiatorilor în categoriile de expuneri relevante suport pentru poziția din securitizare;

(e) declarațiile făcute de inițiatori și sponsori în legătură cu măsurile de precauție luate de aceștia în privința debitorilor și, după caz, în privința calității garanțiilor reale ale expunerilor suport pentru poziția din securitizare;

(f) dacă este cazul, metodele și conceptele pe care se bazează evaluarea garanțiilor aferente expunerilor suport pentru poziția din securitizare, precum și politicile adoptate de inițiatori pentru a asigura independența evaluatorului; și

(g) toate caracteristicile structurale ale securitizării care pot avea un efect semnificativ asupra performanței poziției din securitizare a instituției de credit. În acest scop, instituțiile de credit efectuează și înregistrează simulări de situații de criză adecvate înainte de a investi și ulterior în mod regulat; aceste simulări trebuie efectuate în mod independent de instituția sau instituțiile externe de evaluare a creditului (ECAI) care au acordat un rating securitizării și trebuie să se bazeze pe toate informațiile relevante furnizate în acest scop de către inițiator.

(5) Instituțiile de credit instituie proceduri oficiale de monitorizare permanentă și la timp a informațiilor privind performanța expunerilor suport ale pozițiilor din securitizare ale acestora. Acolo unde este cazul, aceste informații includ cel puțin: tipul expunerii, durata perioadei în care expunerile au fost deținute de inițiator, inclusiv procentajul deținut de inițiator pentru o perioadă mai mică de 2 ani, procentajul împrumuturilor scadente de peste 30, 60 și 90 de zile, ratele de neplată, ratele de rambursare anticipată, împrumuturi cu executarea ipotecii, tipul garanției reale și rata de ocupare, distribuția frecvențelor credit score-urilor sau alte măsuri legate de bonitatea debitorului în cadrul expunerilor suport, diversificarea industrială și geografică, distribuția frecvențelor raportului împrumut/valoare cu intervale care permit efectuarea cu ușurință a unei analize de senzitivitate adecvate. În cazul în care expunerile suport sunt ele însele poziții din securitizare, cerințele privind monitorizarea și capacitatea de a accesa informații se aplică expunerilor suport ale acestor poziții din securitizare. În cazul în care nu se respectă cerințele prevăzute de alineatul (4) și de prezentul alineat, instituțiile de credit aplică o pondere de risc de 1250% acestor poziții din securitizare, în conformitate cu anexa IX partea 4.

(6) Instituțiile de credit inițiatoare și sponsor aplică expunerilor care urmează să fie securitizate aceleași criterii solide și bine definite în ceea ce privește acordarea de credite, în conformitate cu cerințele formulate în anexa V punctul 3, ca în cazul expunerilor care urmează să fie deținute în afara propriului portofoliu de tranzacționare. În acest scop, instituțiile de credit inițiatoare și sponsor aplică același procedeu pentru aprobarea și, dacă este cazul, modificarea, reînnoirea și refinanțarea creditelor. De asemenea, instituțiile de credit aplică aceleași standarde de analiză și în cazul participațiilor și/sau subscrierilor în securitizări achiziționate de la terțe părți, indiferent dacă aceste participații și/sau subscrieri vor fi deținute în portofoliul de tranzacționare sau în afara acestuia.

(7) Instituțiile inițiatoare și sponsor comunică investitorilor nivelul angajamentului lor, conform alineatului (1), de a menține un interes economic net în securitizare. Instituțiile inițiatoare și sponsor se asigură că investitorii potențiali au acces imediat la datele relevante privind calitatea creditului și performanța fiecărei expuneri suport, fluxul de lichidități și garanțiile reale aferente unei expuneri din securitizare, precum și la informații necesare pentru efectuarea unor simulări de situații de criză complexe și bazate pe informații adecvate cu privire la fluxurile de lichidități și garanțiile reale aferente expunerilor suport. În cazul în care nu se respectă aceste cerințe și cele prevăzute la alineatul (6), articolul 95 alineatul (1) nu se aplică de către o instituție de credit inițiatoare care nu este autorizată să excludă expunerile securitizate de la calcularea cerințelor de capital conform prezentei directive.

(8) Alineatele (4)-(7) se aplică securitizărilor emise începând cu data la care intră în vigoare prezenta directivă, precum și securitizărilor existente atunci când se adaugă sau se substituie noi expuneri suport după această dată.

(9) Autoritățile competente publică cel puțin o dată pe an:

(a) metodele adoptate pentru a verifica respectarea dispozițiilor de la alineatele (1)-(7);

(b) descrierea și enumerarea măsurilor luate pentru a verifica respectarea dispozițiilor de la alineatele (1)-(7) în ultimele 12 luni; și

(c) numărul și descrierea sumară a cazurilor de nerespectare a dispozițiilor de la alineatele (1)-(7) identificate în ultimele 12 luni.

Această cerință respectă dispozițiile celui de al doilea paragraf al articolului 144.

(10) Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni va transmite anual Comisiei un raport cu privire la respectarea prezentului articol de către autoritățile competente. Cel târziu în decembrie 2014, Comisia va transmite Parlamentului European și Consiliului un raport privind aplicarea și eficiența prezentului articol ținând seama de evoluțiile pieței.”

28. Articolul 129 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se modifică după cum urmează:

(i) Litera (b) se înlocuiește cu următorul text:

„(b) să planifice și să coordoneze activitățile de supraveghere din situațiile obișnuite, inclusiv în ceea ce privește activitățile menționate la articolele 123, 124, 136, în capitolul 5 și în anexa V, în cooperare cu autoritățile competente implicate;

(ii) Se adaugă litera (c), cu următorul text:

„(c) să planifice și să coordoneze activitățile de supraveghere, în cooperare cu autoritățile competente implicate și, dacă este necesar, cu băncile centrale, pentru pregătirea situațiilor de urgență și în situațiile de urgență, inclusiv evoluțiile negative din cadrul instituțiilor de credit sau de pe piețele financiare.

Planificarea și coordonarea activităților de supraveghere menționate la litera (c) include măsurile excepționale prevăzute la articolul 132 alineatul (3) litera (b), pregătirea evaluărilor comune, punerea în aplicare a planurilor de urgență și comunicările adresate publicului.”

(b) Se adaugă alineatul (3), cu următorul text:

„(3) Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată și autoritățile competente responsabile cu supravegherea filialelor unei instituții de credit mamă din UE sau a unui holding financiar mamă din UE într-un stat membru depun toate eforturile pentru a ajunge la o decizie comună:

(a) privind aplicarea articolelor 123 și 124 pentru determinarea caracterului adecvat al nivelului consolidat al fondurilor proprii deținute de grup în ceea ce privește situația financiară și profilul său de risc și, în consecință, a nivelului necesar al fondurilor proprii pentru aplicarea articolului 136 alineatul (2) în cazul fiecărei entități din cadrul grupului bancar și pe bază consolidată;

(b) privind uniformizarea formatelor, frecvențelor și a datelor de raportare pentru aplicarea articolului 74 alineatul (2) în cazul tuturor entităților din cadrul grupului bancar.

În sensul literei (a), decizia comună se ia în termen de șase luni de la transmiterea de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată către celelalte autorități competente relevante a unui raport ce conține evaluarea riscului grupului în conformitate cu articolele 124 și 123.

În sensul literei (b), decizia comună se ia până la data de 30 iunie 2011.

Decizia comună menționată la primul paragraf este prezentată într-un document care cuprinde decizia temeinic motivată, care se transmite instituției de credit mamă din UE de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată. În caz de dezacord, la cererea oricăreia dintre celelalte autorități competente relevante, autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată consultă Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni. Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată poate consulta Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni din proprie inițiativă.

În lipsa unei decizii comune din partea autorităților competente în termen de șase luni, autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată adoptă propria decizie cu privire la aplicarea articolului 74 alineatul (2), a articolului 123, a articolului 124 și a articolului 136 alineatul (2). Decizia este prezentată într-un document care cuprinde decizia temeinic motivată și ține seama de avizele și rezervele celorlalte autorități competente, exprimate în termenul de șase luni. Decizia se transmite celorlalte autorități competente de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată.

În cazul în care a fost consultat Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni, autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată ține seama de avizul acestuia și explică orice abatere semnificativă de la acesta.

Decizia comună menționată la primul paragraf și decizia menționată la al șaselea paragraf se consideră hotărâtoare și se aplică de autoritățile competente în statele membre în cauză.”

29. Articolul 130 alineatul (1) se înlocuiește cu următorul text:

„(1) În cazul în care survine o situație de urgență, inclusiv evoluții negative pe piețele financiare, care ar putea pune în pericol stabilitatea sistemului financiar din oricare din statele membre în care au fost autorizate entități ale unui grup sau în care s-au înființat sucursale cu relevanță sistemică în conformitate cu articolul 42a, autoritatea responsabilă cu supravegherea pe bază consolidată avertizează cât mai curând posibil, sub rezerva capitolului 1 secțiunea 2, autoritățile menționate la articolul 49 al patrulea paragraf și la articolul 50 și comunică toate informațiile esențiale pentru desfășurarea sarcinilor acestora. Aceste obligații se aplică în cazul tuturor autorităților competente prevăzute la articolele 125 și 126, precum și în cazul autorității competente identificate în conformitate cu articolul 129 alineatul (1).

În cazul în care autoritatea menționată la articolul 49 al patrulea paragraf constată prezența unei situații descrise la primul paragraf al prezentului alineat, aceasta avertizează cât mai curând posibil autoritățile competente menționate la articolele 125 și 126.

Atunci când acest lucru este posibil, autoritatea competentă și autoritatea menționată la articolul 49 al patrulea paragraf utilizează căile de comunicare definite existente.”

30. Se introduce articolul 131a, cu următorul text:

„Articolul 131a

(1) Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată instituie colegii de supraveghere pentru a facilita exercitarea sarcinilor menționate la articolul 129 și la articolul 130 alineatul (1).

Colegiile de supraveghere furnizează un cadru pentru desfășurarea următoarelor sarcini de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată și celelalte autorități competente:

(a) schimbul de informații;

(b) convenirea asupra distribuirii voluntare a sarcinilor și a delegării responsabilităților;

(c) stabilirea de programe de supraveghere pe baza unei evaluări a riscului grupului în conformitate cu articolul 124;

(d) sporirea eficienței supravegherii prin eliminarea dublării inutile a cerințelor de supraveghere, inclusiv în ceea ce privește cererile de informații prevăzute la articolul 130 alineatul (2) și la articolul 132 alineatul (2);

(e) aplicarea uniformă a cerințelor prudențiale în temeiul prezentei directive pentru toate entitățile din cadrul unui grup bancar;

(f) aplicarea articolului 129 alineatul (1) litera (c), ținând seama de lucrările altor forumuri care ar putea fi instituite în acest domeniu.

Autoritățile competente participante în cadrul colegiului de supraveghere cooperează strâns. Cerințele de confidențialitate de la capitolul 1 secțiunea 2 nu împiedică autoritățile competente să schimbe informații confidențiale în cadrul colegiilor de supraveghere. Înființarea colegiilor de supraveghere nu ar trebui să aducă atingere drepturilor și responsabilităților autorităților competente prevăzute de prezenta directivă.

(2) Înființarea și funcționarea colegiului se bazează pe dispoziții scrise, menționate la articolul 131, stabilite în urma consultării cu autoritățile competente interesate, de către autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată.

Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni elaborează orientări pentru funcționarea operațională a colegiilor.

Autoritățile competente responsabile cu supravegherea filialelor unei instituții de credit mamă din UE sau ale unui holding financiar mamă din UE și autoritățile competente ale unei țări gazdă în care își au sediul sucursale cu relevanță sistemică, astfel cum se menționează la articolul 42a, și, dacă este cazul, autoritățile din țări terțe pot participa în cadrul colegiilor de supraveghere.

Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată prezidează reuniunile colegiului și decide care autorități competente participă la o reuniune sau la o activitate a colegiului. Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată informează membrii colegiului în legătură cu organizarea unor astfel de reuniuni și activități, precum și în legătură cu deciziile luate în cadrul acestor reuniuni.

Decizia autorității responsabile cu supravegherea consolidată ține seama de relevanța activității de supraveghere care urmează să fie planificată sau coordonată pentru aceste autorități și de obligațiile menționate la articolul 40 alineatul (3) și la articolul 42a alineatul (2).

Autoritatea responsabilă cu supravegherea consolidată informează Comitetul Supraveghetorilor Bancari Europeni, sub rezerva cerințelor de confidențialitate de la capitolul 1 secțiunea 2, cu privire la activitățile colegiului de supraveghere, inclusiv în situații de urgență, și comunică respectivului comitet toate informațiile care prezintă o relevanță deosebită în scopul convergenței supravegherii.”

31. Articolul 132 se modifică după cum urmează:

(a) La alineatul (1) litera (d), trimiterea la articolul 136 se înlocuiește cu trimiterea la articolul 136 alineatul (1).

(b) La alineatul (3) litera (b), trimiterea la articolul 136 se înlocuiește cu trimiterea la articolul 136 alineatul (1).

32. Articolul 150 se modifică după cum urmează:

(a) Alineatul (1) se modifică după cum urmează:

(ii) Literele (k) și (l) se înlocuiesc cu următorul text:

„(k) lista și clasificarea elementelor din afara bilanțului prevăzute de anexele II și IV;

(l) adaptarea dispozițiilor anexelor III și V-XII, astfel încât să se țină seama de evoluția piețelor financiare (în special de apariția noilor produse financiare) sau a standardelor sau cerințelor contabile care țin seama de legislația comunitară sau în ceea ce privește convergența practicilor de supraveghere; sau”

(ii) se adaugă litera (m), cu următorul text:

„(m) modificarea sumei și a procentului specificate la articolul 111 alineatul (1) pentru a ține seama de evoluțiile de pe piețele financiare.”

(b) La alineatul 2, litera (c) se înlocuiește cu următorul text:

„(c) clarificări ale exceptărilor prevăzute la articolul 113;”

33. La articolul 154 se introduc alineatele (8) și (9), cu următorul text:

„(8) Instituțiile de credit care până la [ data prevăzută la articolul 4 – a se introduce dacă este cunoscută ] nu respectă limitele stabilite la articolul 66 alineatul (1a) elaborează strategii și procese în temeiul articolului 123 cu privire la măsurile necesare pentru rezolvarea situației înainte de datele stabilite la alineatul (9).

Aceste măsuri se revizuiesc în temeiul articolului 124.

(9) Instrumentele care până la [ data prevăzută la articolul 4 – a se introduce dacă este cunoscută ], în conformitate cu dreptul național au fost considerate echivalente cu elementele menționate la articolul 57 literele (a), (b) și (c), însă nu intră sub incidența articolului 57 litera (a) sau nu întrunesc criteriile stabilite la articolul 63a sunt considerate în continuare echivalente până la [ 30 de ani de la data prevăzută la articolul 4 – a se introduce dacă este cunoscută ] pentru o sumă de până la:

(a) 20% din suma de la articolul 57 literele (a) - (ca), minus suma de la articolul 57 literele (i), (j) și (k) [ între 10 și 20 de ani de la data prevăzută la articolul 4 – a se introduce dacă este cunoscută ];

(b) 10% din suma de la articolul 57 literele (a) - (ca), minus suma de la articolul 57 literele (i), (j) și (k) [ între 20 și 30 de ani de la data prevăzută la articolul 4 – a se introduce dacă este cunoscută ];

34. Anexa III se modifică după cum urmează:

(a) În partea 1, la punctul 5 se adaugă următorul text:

„În conformitate cu metoda stabilită în partea 6 a prezentei anexe (MMI), toate grupurile de compensare cu o contrapartidă unică pot fi consid