[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 23.1.2008

COM(2008) 16 final

2008/0013 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI

de modificare a Directivei 2003/87/CE în vederea îmbunătăţirii şi extinderii sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră

(prezentată de Comisie) {COM(2008) 30 final}{SEC(2008) 52}{SEC(2008) 53}{SEC(2008) 85}

EXPUNERE DE MOTIVE

INTRODUCERE

LANSAT LA 1 IANUARIE 2005, SISTEMUL COMUNITAR DE COMERCIALIZARE A COTELOR DE EMISIE DE GAZE CU EFECT DE SERă (EU ETS) REPREZINTă VÂRFUL DE LANCE şI „UNUL DINTRE CELE MAI IMPORTANTE INSTRUMENTE” [1] ale politicii climatice a UE, permiţând obţinerea de reduceri în termeni absoluţi ale emisiilor într-un mod eficient din punct de vedere economic.

Prima etapă a EU ETS (2005-2007) a condus la stabilirea cu succes a liberului schimb de cote de emisie în întreaga Uniune Europeană, la crearea infrastructurii necesare pentru monitorizare, raportare şi verificare, inclusiv registrele, şi a inclus desfăşurarea cu succes a două cicluri de conformitate. EU ETS a devenit cea mai mare piaţă mondială a carbonului, reprezentând 67% din volumul pieţei globale a carbonului[2] şi 81% din valoarea acesteia; de asemenea, a fost motorul pieţei globale de credite, atrăgând investiţii în proiecte de reducere a emisiilor care leagă indirect în prezent 147 de ţări de EU ETS prin proiecte JI/CDM (implementare în comun / mecanisme de dezvoltare ecologică) .

Cu toate acestea, rezultatele pentru mediu ale primei etape a EU ETS ar fi putut fi mai semnificative, dar au fost limitate din cauza cotelor excesive alocate în unele state membre şi în anumite sectoare, fapt imputabil utilizării de proiecţii şi lipsei de date verificate în materie de emisii. De îndată ce aceste date au devenit disponibile, sistemul a corectat rapid preţul de piaţă al cotelor, demonstrând astfel cu claritate că piaţa carbonului funcţionează.

Principiile şi mecanismele care au generat probleme în cursul primei perioade de comercializare au fost prezente şi în majoritatea planurilor naţionale de alocare (NAP) ale statelor membre pentru cea de-a doua etapă. Cu toate acestea, pe baza datelor verificate privind emisiile şi a experienţei acumulate, Comisia ar putea garanta într-un mod mai eficient că planurile naţionale de alocare generează reduceri reale ale emisiilor. Deciziile aprobate privind NAP indică o reducere absolută de 6,5% a emisiilor în comparaţie cu valoarea verificată înregistrată în 2005, ceea ce garantează că EU ETS, conceput ca un sistem de limitare şi comercializare, va genera reduceri reale ale emisiilor. Cu toate acestea, având în vedere experienţa dobândită în cursul primei perioade şi evaluarea NAP din a doua perioadă, se pare că funcţionarea generală a EU ETS ar putea fi îmbunătăţită din mai multe puncte de vedere.

În acest context şi în aplicarea articolului 30 din Directiva privind EU ETS[3], Comisia a emis în noiembrie 2006 o comunicare intitulată „Crearea unei pieţe mondiale a carbonului – Raport în temeiul articolului 30 din Directiva 2003/87/CE”[4], în care erau identificate principalele teme care necesitau o revizuire în vederea raţionalizării sistemului EU ETS.

În martie 2007, Consiliul European a aprobat obiectivul comunitar de a reduce cu 30% emisiile de gaze cu efect de seră până în 2020, cu condiţia ca şi alte ţări dezvoltate să se angajeze să obţină reduceri comparabile ale emisiilor, iar ţările în curs de dezvoltare mai avansate din punct de vedere economic să aducă o contribuţie adecvată, în funcţie de responsabilităţile şi de capacităţile lor. De asemenea, Consiliul şi-a exprimat angajamentul ferm de a reduce cu cel puţin 20% emisiile de gaze cu efect de seră până în 2020, independent de orice acord internaţional. Pe termen mai lung, Consiliul European a reafirmat că, până în 2050, ţările dezvoltate ar trebui să-şi reducă în mod colectiv emisiile cu 60% până la 80%, în comparaţie cu nivelurile din 1990[5].

Ţinând seama de acest context şi în vederea îmbunătăţirii gradului de certitudine şi de previzibilitate al sistemului de comercializare a emisiilor, directiva ar trebui să prevadă aplicarea unor ajustări automate şi previzibile în cazul încheierii unui viitor acord internaţional. Aceste ajustări ar trebui să ducă la creşterea nivelului contribuţiei EU ETS la îndeplinirea obiectivului de a reduce cu 30% emisiile şi ar trebui să vizeze mecanismul de alocare, ajustarea plafonului global al UE, utilizarea creditelor din cadrul JI/CDM şi alte tipuri de credite posibile şi/sau mecanisme prevăzute în cadrul acordului.

În concluziile sale din 20 februarie 2007, Consiliul a subliniat angajamentul Uniunii Europene de a transforma Europa într-o economie are utilizează energia într-un mod foarte eficient şi care emite un nivel scăzut de gaze cu efect de seră. De asemenea, Consiliul a invitat Comisia „să prezinte propuneri care să creeze stimulentele corespunzătoare favorizării deciziilor de investiţii inovatoare şi care privesc tehnologii cu emisii reduse de carbon”[6].

Toate aceste elemente au fost discutate în cadrul grupului de lucru privind comercializarea cotelor de emisie al Programului european privind schimbările climatice (ECCP), care s-a reunit de patru ori timp de opt zile, în perioada martie – iunie 2007. Rezultatul acestor reuniuni au contribuit în mod determinant la revizuirea Directivei EU ETS[7]. Dispoziţiile conţinute de modificările propuse la Directiva EU ETS vizează trei obiective majore:

1. Exploatarea la maximum a potenţialului EU ETS de a contribui la obiectivele UE de reducere totală a emisiilor de gaze cu efect de seră în mod eficient din punct de vedere economic;

2. Adaptarea şi ameliorarea EU ETS ţinând seama de experienţa acumulată;

3. Contribuţia la transformarea Europei într-o economie care emite un nivel scăzut de gaze cu efect de seră şi crearea stimulentelor corespunzătoare pentru favorizarea deciziilor de investiţii inovatoare, care privesc tehnologii cu emisii reduse de carbon, prin consolidarea semnalului referitor la preţul carbonului, care trebuie să fie clar, fără denaturări şi valabil pe termen lung.

DOMENIU DE APLICARE

RAţIONALIZAREA şI EXTINDEREA DOMENIULUI DE APLICARE AL EU ETS…

Codificarea interpretării conceptului de „instalaţie de ardere” prezentat în al doilea document de orientare al Comisiei privind NAP ar pune capăt lipsei de coerenţă în aplicarea sferei directivei şi ar reflecta la nivel general abordarea adoptată de Comisie în evaluarea planurilor naţionale de alocare din a doua perioadă. Prin coroborarea acestei interpretări cu o definiţie explicită a „instalaţiilor de ardere”, care include toate aparatele staţionare de ardere a căror funcţionare degajează gaze cu efect de seră, s-ar asigura claritatea tehnică şi juridică necesară pentru aplicarea coerentă a directivei. O listă explicită a activităţilor, inclusă în anexa I la directivă, ar trebui să completeze această abordare, pentru a clarifica sfera de acoperire a emisiilor de proces, probabil insuficient definită prin codificarea interpretării de mai sus a conceptului de „instalaţie de ardere”. De asemenea, lista de activităţi ar trebui să cuprindă noi sectoare şi tipuri de gaze, care nu sunt acoperite în prezent de EU ETS (a se vedea în continuare).

Extinderea domeniului de aplicare al EU ETS prin includerea de noi sectoare şi tipuri de gaze ar consolida eficienţa ecologică a sistemului şi ar introduce în sistem noi posibilităţi suplimentare de reducere, permiţând astfel un potenţial de reducere mai mare şi posibilitatea unor costuri aferente mai mici[8].

Este posibil ca nivelul potenţialului de reducere sau al costurilor aferente să nu reprezinte în sens strict un criteriu de includere a unui anumit sector în EU ETS, dat fiind că sistemul include deja sectoare al căror potenţial de reducere ar putea fi limitat, dar care cuprind surse semnificative de emisie de gaze cu efect de seră. În plus, trebuie subliniată necesitatea de a asocia o valoare economică emisiilor de gaze cu efect de seră. Acest aspect trebuie analizat ţinând seama de noile obiective stabilite de Consiliul European în materie de reducere a emisiilor, care vor putea fi atinse numai dacă semnalele economice necesare date de un preţ clar şi fără denaturări al carbonului, aplicabil cât mai multor sectoare industriale, atrag investiţii inovatoare şi care privesc tehnologii cu emisii reduse de carbon.

Din aceste motive, emisiile de CO2 cauzate de produsele petrochimice, de amoniac şi de aluminium ar trebui incluse în EU ETS. Principiul se aplică şi în cazul emisiilor de N2O provenite din producţia de acid azotic, adipic şi glioxalic şi în cazul emisiilor de perfluorocarburi din sectorul aluminiului, care pot fi măsurate şi verificate cu suficientă acurateţe.

Includerea acestor sectoare şi gaze ar mări sfera de acoperire a EU ETS cu aproximativ 100 milioane de tone de CO2 sau cu până la 4,6% din cotele alocate în cadrul celei de-a doua etape. Asociată cu acţiunea de raţionalizare a domeniului de aplicare al EU ETS printr-o interpretare codificată a conceptului de „instalaţie de ardere”, acoperirea totală a EU ETS ar creşte cu aproximativ 140 -150 milioane tone de CO2 sau cu 6,6 - 7,1% în comparaţie cu cotele alocate în cadrul celei de-a doua etape[9].

Sistemul de comercializare a cotelor de emisie ar trebui să includă numai emisii care pot fi monitorizate, raportate şi verificate cu aceeaşi acurateţe ca în cazul cerinţelor de monitorizare, raportare şi verificare aplicabile în prezent în temeiul directivei. Este cazul transportului fluvial şi maritim, care nu este inclus în propunere, dar care ar putea fi inclus ulterior în urma unei analize de impact complete şi specifice. Nu este cazul emisiilor din agricultură şi silvicultură, deşi bilanţul emisiilor provenite din arderea biomasei este considerat neutru în cadrul EU ETS. Parlamentul European şi Consiliul au aprobat utilizarea veniturilor provenite din licitarea cotelor în cadrul EU ETS pentru reducerea emisiilor, în special prin evitarea defrişărilor[10].

În plus, pentru a facilita şi mai mult extinderea domeniului de aplicare al sistemului, atunci când aprobă o cerere de includere unilaterală a unor tipuri suplimentare de activităţi şi gaze, neincluse în anexa I la directivă, Comisia va avea posibilitatea de a autoriza alte state membre să includă şi ele activităţile şi tipurile respective de gaze.

....reducând în acelaşi tip costurile totale prin autorizarea unor măsuri alternative destinate operatorilor cu niveluri scăzute de emisii...

Contribuţia operatorilor de mari şi mici dimensiuni la nivelul total al emisiilor acoperite de EU ETS este inegală: cele mai mari 7% dintre instalaţii reprezintă 60% din emisii, iar cele mai mici 1 400 de instalaţii (aproximativ 14%) produc numai 0,14% din nivelul emisiilor. Din acest motiv, eficienţa din perspectiva costurilor aferentă contribuţiilor instalaţiilor mici la reducerea emisiilor ar putea fi îmbunătăţită. Pragul aplicabil în prezent de 20 MW de putere termică nominală pentru instalaţiile de ardere va fi menţinut, dar ar trebui combinat cu un prag de emisii de 10 000 tone de CO2 pe an (excluzând emisiile provenite de la biomasă), cu condiţia ca puterea termică nominală a instalaţiei să nu depăşească 25 MW. Aceasta înseamnă că instalaţiile de ardere cu o putere termică nominală mai mare de 20 MW, dar mai mică de 25 MW, şi cu un nivel anual al emisiilor mai mic de 10 000 tone de dioxid de carbon înregistrat în fiecare dintre ultimii trei ani care precedă anul cererii, pot fi excluse din EU ETS în cazul în care:

1. din motive de echitate, şi pentru a garanta că piaţa internă nu va fi denaturată, se instituie măsuri (cum ar fi măsurile fiscale) care vor asigura o contribuţie echivalentă a instalaţiilor excluse din sistem la obiectivele generale de reducere a emisiilor.

2. statele membre solicită Comisiei excluderea instalaţiilor şi aplicarea în continuare a măsurilor şi a monitorizării, iar Comisia nu prezintă obiecţii în termen de şase luni.

Pragul de 10 000 de tone de dioxid de carbon asigură, în termeni relativi, cel mai bun rezultat în ceea ce priveşte reducerea costurilor administrative pentru fiecare tonă (posibil) exclusă din sistem. S-ar obţine astfel în cadrul EU ETS economii de costuri administrative în valoare de 4,2 EUR pentru fiecare tonă exclusă, fără a se cunoaşte însă costurile administrative aferente măsurilor administrative echivalente. Ar putea fi excluse astfel din sistem aproximativ 4 200 de instalaţii, reprezentând 0,70% din totalul emisiilor din ETS.

O modificare a regulii de agregare, în conformitate cu al doilea document de orientare al Comisiei, care ar însemna excluderea instalaţiilor cu o putere termică nominală mai mică de 3 MW din sfera de aplicare a clauzei de agregare, ar putea duce la excluderea altor aproximativ 800 de instalaţii foarte mici, care sunt incluse în prezent în sistem.

...cu noi posibilităţi oferite de captarea şi stocarea carbonului…

Ţinând seama de potenţialul pe termen lung al reducerilor de emisii realizate prin captarea şi stocarea carbonului şi până la intrarea în vigoare a Directivei XX/2008/CE privind stocarea geologică a dioxidului de carbon, ar trebui incluse în sistemul comunitar şi instalaţiile care desfăşoară activităţi de captare, transport şi stocare geologică a gazelor cu efect de seră. Deşi articolul 24 oferă cadrul juridic adecvat pentru includerea unilaterală a acestor instalaţii până la intrarea în vigoare a directivei menţionate, activităţile de captare, transport şi stocare geologică a emisiilor de gaze cu efect de seră ar trebui menţionate explicit în anexa I la directivă, din motive de claritate.

În scopul de a asigura stimulentele necesare pentru stocarea geologică a emisiilor, nu va fi impusă restituirea cotelor pentru emisiile stocate. Nu ar trebui alocate însă cote gratuite pentru captarea, transportul sau stocarea emisiilor de gaze cu efect de seră.

…fără a înlocui însă alte măsuri aplicabile transporturilor…

Deşi emisiile de gaze cu efect de seră provenite din transportul rutier şi din cel maritim şi fluvial continuă să crească, este necesar un studiu mai detaliat, incluzând o analiză cost-beneficiu, pentru a permite Comisiei să decidă dacă sistemul de comercializare a cotelor de emisie este instrumentul cel mai adecvat pentru a aborda aceste chestiuni. Prin urmare, emisiile provenite din transportul rutier şi din cel maritim şi fluvial nu fac obiectul prezentei propuneri.

MONITORIZAREA, RAPORTAREA şI VERIFICAREA

ÎMBUNăTăţIREA NORMELOR DE MONITORIZARE şI RAPORTARE…

Experienţa dobândită până acum în materie de monitorizare şi raportare indică unele diferenţe la nivelul practicilor aplicate de statele membre. Pentru a îmbunătăţi performanţa generală a sistemului de monitorizare şi de raportare pe întreg teritoriul UE, ar trebui ca orientările actuale să fie înlocuite de un regulament adoptat prin procedura de comitologie.

...alături de norme armonizate de verificare şi acreditare…

Directiva actuală şi anexele sale reglementează numai anumite cerinţe şi aspecte esenţiale ale procesului de verificare. În consecinţă, practicile de verificare aplicate de statele membre diferă şi este posibil să nu asigure întotdeauna condiţiile echitabile necesare pentru a menţine credibilitatea generală a verificărilor. Un regulament adoptat prin procedura de comitologie ar trebui să stabilească cerinţe comune în materie de verificare, astfel încât să se garanteze un anumit nivel al calităţii procesului de verificare; îmbunătăţiri suplimentare ar putea fi aduse prin modificarea anexelor IV şi V la directivă.

De asemenea, acest regulament ar permite acreditarea la nivel comunitar a verificatorilor, în beneficiul pieţei comune.

…şi dispoziţii actualizate în materie de conformitate...

Pentru ca sancţiunile în cazurile de nerespectare să rămână suficient de relevante pentru a garanta funcţionarea corectă a pieţei, sancţiunea aplicată în caz de exces de emisii ar trebui indexată cu rata anuală a inflaţiei din zona euro. Această măsură ar garanta efectul disuasiv al actualei dispoziţii, fără a fi nevoie de revizuiri frecvente.

…sporesc încrederea în EU ETS şi credibilitatea acestui sistem…

Monitorizarea, raportarea şi verificarea joacă un rol fundamental în funcţionarea şi credibilitatea generală a EU ETS, atât în interiorul UE, cât şi în exterior. Integritatea sistemului şi eficienţa sa din punct de vedere ecologic, prin urmare şi reputaţia şi acceptarea sa, depind în mare măsură de un sistem solid şi fiabil de monitorizare, raportare şi verificare, care asigură un grad suficient de acurateţe al nivelului de emisii provenite de la fiecare instalaţie inclusă în sistem.

În acest context, costurile administrative mai mari care pot apărea pentru Comisie pe termen scurt în urma unui regulament par justificate, întrucât costurile administrative pe termen lung ar fi mult mai mici. În plus, ar exista un grad mai mare de certitudine, de transparenţă şi de fiabilitate în ceea ce priveşte nivelurile reale ale emisiilor, sporind încrederea pieţei în sistem. Pe termen mai lung, se estimează că aceste beneficii vor compensa în cea mai mare parte costurile administrative mai mari pe termen scurt şi că vor reduce costurile totale de monitorizare, raportare şi verificare suportate de operatori şi de autorităţile naţionale, din momentul în care instrumentele electronice vor juca un rol mai important.

…printr-un sistem de registre simplu şi solid

Cotele trebuie să poată fi transferate fără nicio restricţie între persoane din cadrul Comunităţii. Din acest motiv şi din cauza riscurilor tehnice, politice şi administrative legate de sistemul actual de registre, şi ţinând seama de incertitudinea privind evoluţia viitoare a sistemului de registre al ONU, cotele EU ETS emise începând cu 1 ianuarie 2013 ar trebui introduse în registrul comunitar. Pe lângă efectul de simplificare a sistemului, această măsură este necesară şi pentru a garanta că EU ETS se poate conecta la alte sisteme de comercializare a drepturilor de emisie din terţe ţări şi entităţi administrative.

O MAI BUNă ARMONIZARE şI PREVIZIBILITATE

UN PLAFON MAXIM LA NIVELUL UE ASIGURă ATINGEREA OBIECTIVULUI DE REDUCERE CU 20%, IAR O REDUCERE LINEARă ASIGURă PREVIZIBILITATEA PE TERMEN LUNG…

Un sistem bazat pe stabilirea de plafoane naţionale nu oferă suficiente garanţii pentru realizarea obiectivelor de reducere a emisiilor aprobate de Consiliul European în martie 2007. În plus, este puţin probabil ca un astfel de sistem să reducă mai mult decât este necesar costurile totale ale reducerii emisiilor. Prin urmare, pentru a atinge aceste obiective, ar trebui stabilit în directivă un plafon maxim la nivelul UE.

De asemenea, stabilirea unui astfel de plafon ar oferi o perspectivă pe termen lung şi o mai mare previzibilitate, ambele necesare pentru investiţiile pe termen lung în mijloace eficiente de reducere a emisiilor. Cea mai bună soluţie ar fi stabilirea unei perioade de comercializare de 8 ani până în 2020 şi a unei reduceri lineare a plafonului, care continuă traiectoria reducerii şi după 2020, transmiţând astfel un mesaj clar investitorilor.

Plafonul la nivel comunitar pentru EU ETS trebuie să fie eficient în ceea ce priveşte costurile şi coerent cu angajamentul UE privind reducerea totală a emisiilor cu 20% până în 2020. Reducerea lineară care corespunde acestui principiu este de 1,74% pe an, conducând la o reducere de 21% în comparaţie cu emisiile raportate în 2005. Această traiectorie a fost calculată pornind de la media înregistrată la mijlocul perioadei 2008 -2012 a cantităţii totale anuale de cote emise de statele membre în temeiul deciziilor Comisiei privind planurile naţionale de alocare pentru perioada 2008-2012.

…licitarea constituind principiul de bază al alocărilor, sub rezerva nevoii de a evita relocarea emisiilor de dioxid de carbon…

Licitarea este cea mai bună soluţie pentru a asigura eficienţa, transparenţa şi simplitatea ETS, precum şi pentru a evita efectele nedorite ale distribuţiei. De asemenea, licitarea respectă principiul „poluatorul plăteşte” şi recompensează acţiunile rapide de reducere a emisiilor. Din aceste motive, licitarea ar trebui să fie principiul de bază al alocărilor. Eforturile pe care economia europeană va trebui să le depună pentru a atinge obiectivele de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră stabilite pentru 2020 vor fi însă mai importante decât cele necesare în prezent pentru atingerea obiectivului fixat pentru 2012; în absenţa unor constrângeri comparabile aplicabile întreprinderilor din ţări terţe, poate apărea riscul relocării emisiilor de dioxid de carbon, adică transferarea activităţilor care produc emisii de gaze cu efect de seră din UE în ţări terţe, crescând astfel nivelul global al emisiilor.

În acest context, ţinând seama de capacitatea sa de a transfera costurile de oportunitate, alocarea integrală prin licitaţie ar trebui să devină obligatorie începând din 2013 pentru sectorul energetic, pentru rafinării şi pentru activităţile de captare şi stocare a carbonului. Pentru a încuraja producţia mai eficientă de energie electrică, operatorii din domeniu ar putea beneficia totuşi de cote gratuite pentru energia termică livrată instalaţiilor industriale sau de termoficare.

O tranziţie treptată este mai adecvată în cazul instalaţiilor din alte sectoare, începând cu o cotă gratuită în valoare de 80% din cota deţinută din cantitatea totală a cotelor care urmează să fie emise, valoare care va fi redusă în fiecare an cu aceeaşi cantitate, până la eliminarea alocării gratuite în 2020.

În cazul în care alte ţări dezvoltate şi alţi mari emiţători de gaze cu efect de seră nu participă la un acord internaţional vizând obiectivul limitării creşterii temperaturii globale la 2°C, anumite sectoare şi subsectoare industriale din Comunitate, mari consumatoare de energie şi supuse concurenţei internaţionale, ar putea fi expuse riscului prezentat de relocarea emisiilor de dioxid de carbon. Aceasta ar submina integritatea ecologică şi beneficiile acţiunilor întreprinse de Comunitate. Industria europeană ar trebui să beneficieze de angajamentul clar al Comunităţii de a întreprinde acţiunile care se impun. Prin urmare, Comisia va reexamina situaţia cel mai târziu în iunie 2011, va consulta toţi partenerii sociali implicaţi şi, ţinând seama de rezultatul negocierilor internaţionale, va prezenta un raport însoţit de propuneri adecvate. În acest context, Comisia va identifica până la 30 iunie 2010 sectoarele sau subsectoarele industriale mari consumatoare de energie care ar putea fi afectate de fenomenul relocării emisiilor de dioxid de carbon. Analiza Comisiei se va baza pe evaluarea incapacităţii de a transfera costurile cotelor solicitate în preţul produselor, fără a se înregistra pierderi semnificative ale cotei de piaţă în favoarea instalaţiilor din afara UE care nu desfăşoară acţiuni comparabile de reducere a emisiilor. Industriile mari consumatoare de energie identificate ca fiind expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon ar putea beneficia gratuit de până la 100% din cote sau ar putea fi introdus un sistem eficient de echivalare în acest sens, de natură să aducă pe poziţii comparabile instalaţiile comunitare expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon şi instalaţiile din ţări terţe. Un astfel de sistem ar putea impune importatorilor cerinţe care nu ar fi mai puţin favorabile decât cele aplicabile instalaţiilor din UE, de exemplu prin solicitarea de a restitui cotele. Orice acţiune întreprinsă va trebui să respecte principiile UNFCCC, în special principiul responsabilităţilor comune, dar diferenţiate, şi al capacităţilor aferente, ţinând seama de situaţia specială a ţărilor cel mai puţin dezvoltate. De asemenea, trebuie respectate obligaţiile internaţionale ale Comunităţii, inclusiv acordul OMC.

În total, se estimează că în 2013 vor fi scoase la licitaţie cel puţin două treimi din cantitatea totală de cote.

Directiva stabileşte procentajele din cantitatea totală de cote care vor fi scoase la licitaţie de statele membre. Propunerea prevede că 90% din cantitatea totală de cote de licitat se distribuie în funcţie de procentajul aferent din emisiile din 2005 din cadrul EU ETS[11]. Din motive de echitate şi solidaritate şi ţinând seama de condiţiile naţionale, 10% din cantitatea totală de cote de licitat ar trebui redistribuită din statele membre cu un nivel mediu al venitului pe cap de locuitor care depăşeşte cu 20% media UE. Redistribuirea este mai mare în cazul nivelurilor mai mici ale venitului pe cap de locuitor şi al perspectivelor solide de creştere.

Licitarea cotelor ar trebui să se desfăşoare fără a denatura concurenţa de pe piaţa internă şi fără a perturba piaţa cotelor. Prin urmare, directiva oferă temeiul juridic pentru un regulament privind conceperea şi desfăşurarea licitaţiilor.

Licitaţiile vor genera venituri importante. Respectând principiul precauţiei stabilit la articolul 174 alineatul (2) din Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, un anumit procent din veniturile obţinute din licitaţii ar trebui utilizat pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, pentru adaptarea la efectele schimbărilor climatice, pentru finanţarea cercetării şi dezvoltării în domeniul reducerii emisiilor şi al adaptării, pentru dezvoltarea energiilor regenerabile în vederea îndeplinirii angajamentului UE de a genera 20% din energie din surse regenerabile până în 2020, pentru captarea şi stocarea geologică a gazelor cu efect de seră, pentru contribuţia la Fondul Global pentru Energii Regenerabile şi Eficienţă Energetică, pentru măsurile de evitare a defrişărilor şi pentru facilitarea adaptării în ţările în curs de dezvoltare, precum şi pentru soluţionarea problemelor sociale determinate în cazul persoanelor cu venituri mici şi mijlocii de posibila creştere a preţului energiei electrice.

În decembrie 2006, Comisia a prezentat o propunere legislativă vizând reducerea impactului climatic imputabil aviaţiei prin includerea emisiilor de dioxid de carbon provenite din aviaţie în sistemul comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră. Deşi a precizat clar în analiza de impact că industria aviaţiei ar putea transfera în mare măsură sau chiar în întregime costurile participării la sistem în preţurile oferite clienţilor, Comisia nu a adoptat o poziţie cu privire la procentajul adecvat de cote care trebuie licitat după 2012, declarând însă că, pentru perioadele viitoare, procentajul de licitat va ţine seama de revizuirea generală a prezentei directive. Această revizuire este acum finalizată. Industria aviatică ar trebui să beneficieze de acelaşi tratament ca şi celelalte industrii care beneficiază de alocări tranzitorii cu titlu gratuit şi nu ca producătorii de energie electrică, ceea ce înseamnă că, începând din 2013, 80% din cote ar trebui alocate gratuit în 2013, urmând ca alocarea gratuită să scadă anual cu aceeaşi cantitate, până la eliminarea totală a alocării gratuite în 2020. Comunitatea şi statele membre ar trebui să depună în continuare eforturi în vederea ajungerii la un acord privind măsurile globale de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră generate de industria aviatică.

…orice alocare tranzitorie cu titlu gratuit, inclusiv în cazul instalaţiilor nou intrate, trebuie să se bazeze pe norme aplicabile la nivel comunitar…

Pentru a evita denaturarea concurenţei, alocările tranzitorii cu titlu gratuit ar trebui să se bazeze pe norme armonizate la nivel comunitar. Aceste norme ar trebui să ţină seama de cele mai eficiente tehnici din punct de vedere al energiei şi al emisiilor de gaze cu efect de seră, de produsele de substituţie, de procesele alternative de producţie, de utilizarea biomasei, precum şi de captarea şi stocarea gazelor cu efect de seră. Normele respective nu trebuie să ofere stimulente nedorite de creştere a nivelului emisiilor.

Instalaţiile închise nu vor mai beneficia de cote gratuite. Propunerea prevede crearea unei rezerve comunitare pentru instalaţiile nou intrate. Cotele alocate din această rezervă trebuie să respecte normele de alocare aplicabile în cazul instalaţiilor existente.

CONECTAREA CU SISTEME DE COMERCIALIZARE A DREPTURILOR DE EMISIE DIN ţăRI TERţE şI MIJLOACELE ADECVATE DE IMPLICARE A STATELOR ÎN CURS DE DEZVOLTARE şI A ţăRILOR CU ECONOMIE ÎN TRANZIţIE

CONECTAREA CU ALTE SISTEME DE COMERCIALIZARE A DREPTURILOR DE EMISIE ÎN VEDEREA CREăRII UNEI PIEţE MONDIALE A CARBONULUI…

Ar trebui să existe posibilitatea de a conecta EU ETS la alte sisteme obligatorii de comercializare a drepturilor de emisie care stabilesc plafoane absolute pentru emisii în terţe ţări sau unităţi administrative, prin intermediul acordurilor şi dispoziţiilor vizând recunoaşterea cotelor între EU ETS şi sistemul de comercializare a drepturilor de emisie cu care va fi realizată o conexiune.

În acord cu concluziile Consiliului European din martie 2007, UE s-a angajat să îşi reducă emisiile de gaze cu efect de seră cu 30% în cazul încheierii unui acord internaţional. Termenii unui astfel de acord vor afecta numărul cumulat al cotelor disponibile în EU ETS conectat la alte sisteme de comercializare a drepturilor de emisie. Din acest motiv, este necesar să se prevadă dispoziţii privind adaptările care se impun, după caz.

…deja existentă din perspectiva creditelor de proiect, dar care necesită armonizare…

Creditele de proiect permit operatorilor din UE să îşi îndeplinească obligaţiile care le revin în cadrul ETS investind în proiecte de reducere a emisiilor în afara UE. Acest instrument poate stimula ţările să participe la un acord internaţional şi poate constitui un instrument rentabil pe termen scurt de îndeplinire a obligaţiilor întreprinderilor.

În condiţiile prevăzute pentru etapa a doua, vor putea intra în ETS credite în valoare de 1 400 milioane de tone de emisii, respectiv o medie anuală de 280 milioane de tone. În comparaţie cu emisiile din 2005, plafonul maxim estimat pentru etapa a doua reprezintă o reducere de aproximativ 130 milioane de tone. Dacă operatorii utilizează în întregime aceste credite, vor apărea puţine reduceri la nivel intern, iar în cazuri extreme emisiile din cadrul EU ETS ar putea chiar creşte, sporind dificultatea atingerii obiectivului de reducere stabilit de UE pentru 2020. Prin urmare, în a treia perioadă de comercializare ar trebui autorizate credite CDM până la atingerea valorii rămase din nivelul autorizat pentru a doua perioadă de comercializare (2008-2012). În consecinţă, operatorii ar trebuie să beneficieze de o anumită siguranţă privind capacitatea lor de a utiliza aceste credite după 2012, solicitând statelor membre să permită operatorilor să comercializeze anumite reduceri de emisii certificate (CER) aferente unor reduceri de emisii realizate înainte de 2012 contra unor cote valabile începând din 2013. Ar trebui procedat în mod similar şi în cazul reducerilor de emisii certificate de înaltă calitate, aferente reducerilor de emisii începând din 2013 din proiecte desfăşurate anterior acestui an.

Pentru a asigura condiţii egale de concurenţă în cadrul Comunităţii, ar trebui armonizată utilizarea creditelor pentru reduceri de emisii de către operatorii din cadrul sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie. Odată ce Comunitatea va fi încheiat un acord internaţional satisfăcător, accesul la credite din proiecte desfăşurate în ţări terţe va fi sporit, în tandem cu creşterea nivelului reducerii emisiilor care trebuie obţinut în cadrul EU ETS (respectiv de la 20% la 30%). În lipsa unui astfel de acord, utilizarea în continuare a reducerilor de emisii certificate ar submina acest stimulent şi ar îngreuna atingerea obiectivelor EU privind utilizarea sporită a energiilor regenerabile.

Deşi începând din 2013 nu pot exista unităţi de reducere a emisiilor (ERU) pentru reduceri de emisii înainte de intrarea în vigoare a unui viitor acord internaţional privind schimbările climatice, proiectele care generează anticipat aceste unităţi pot fi recunoscute în continuare prin acorduri bilaterale sau multilaterale încheiate cu ţări terţe. În eventualitatea încheierii unui astfel de acord internaţional, creditele CDM vor fi acceptate în EU ETS numai dacă provin din ţările terţe care au ratificat acordul internaţional. Ar trebui incluse dispoziţii care vizează descurajarea comportamentelor de tip „parazit” ale întreprinderilor din state cate nu au încheiat un acord internaţional, cu excepţia cazului în care întreprinderile respective au sediul în terţe ţări sau unităţi administrative aflate în conexiune cu sistemul comunitar de comercializare a cotelor de emisie.

Utilizarea reducerilor de emisii certificate ar trebui să fie coerentă cu obiectivul UE de a genera 20% din energie din surse regenerabile până în 2020 şi de a promova eficienţa energetică, inovaţia şi dezvoltarea tehnologică. Fără a submina atingerea acestor obiective, ar trebui prevăzută posibilitatea încheierii unor acorduri cu ţări terţe în vederea atragerii de investiţii în aceste ţări de natură să genereze reduceri suplimentare reale ale emisiilor de gaze cu efect de seră, stimulând în acelaşi timp inovaţia în întreprinderile europene şi dezvoltarea tehnologică în ţările terţe. Aceste acorduri pot fi ratificate de mai multe ţări.

Proiectele care reduc emisiile de gaze cu efect de seră în Comunitate ar trebui să fie autorizate să emită cote, cu condiţia respectării anumitor cerinţe necesare pentru a garanta funcţionarea corectă a EU ETS. Aceste cerinţe ar include adoptarea unor norme armonizate pentru aceste proiecte la nivel comunitar, ar exclude dubla contabilizare a reducerilor de emisii şi orice obstacol afectând domeniul de aplicare al EU ETS, precum şi adoptarea altor măsuri de politică vizând reducerea emisiilor, neincluse în sistemul comunitar. În cele din urmă, aceste proiecte nu trebuie să antreneze o sarcină administrativă exagerată, ci ar trebui să se bazeze pe norme simple, uşor de aplicat.

INTRARE ÎN VIGOARE

OBLIGAţIA PREZENTăRII PLANURILOR NAţIONALE DE ALOCARE VA FI ÎNLOCUITă DE PREZENTA PROPUNERE LA INTRAREA SA ÎN VIGOARE. ÎN EVENTUALITATEA UNEI ÎNTÂRZIERI A INTRăRII ÎN VIGOARE, STATELE MEMBRE AU OBLIGAţIA ÎN CADRUL ACTUALULUI EU ETS DE A ELABORA şI PREZENTA PÂNă ÎN IUNIE 2011 PLANURILE NAţIONALE DE ALOCARE PENTRU PERIOADA 2013–2017. ÎNCEPÂND CU 2013, ACTUALA DIRECTIVă PERMITE LICITAREA TUTUROR COTELOR. COTELE GRATUITE AR CONSTITUI UN AJUTOR DE STAT CARE AR TREBUI JUSTIFICAT ÎN TEMEIUL ARTICOLELOR 87 şI 88 DIN TRATATUL CE. ÎN VEDEREA SPORIRII CERTITUDINII şI TRANSPARENţEI, ÎN ACEASTă ETAPă, COMISIA CONSIDERă Că PLANURILE NAţIONALE DE ALOCARE VOR PUTEA FI ACCEPTATE NUMAI ÎN CAZUL ÎN CARE CANTITATEA TOTALă VA SCăDEA CEL PUţIN CONFORM CELOR PREVăZUTE DE PREZENTA PROPUNERE, IAR COTELE GRATUITE PROPUSE NU DEPăşESC FIE VALOAREA STABILITă PRIN PREZENTA PROPUNERE, FIE VALOAREA CALCULATă ÎN CONFORMITATE CU DISPOZIţIILE ACESTEIA.

2008/0013 (COD)

Propunere de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI

de modificare a Directivei 2003/87/CE în vederea îmbunătăţirii şi extinderii sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (Text cu relevanţă pentru SEE)

PARLAMENTUL EUROPEAN ŞI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, în special articolul 175 alineatul (1),

având în vedere propunerea Comisiei[12],

având în vedere avizul Comitetului Economic şi Social European[13],

având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[14],

hotărând în conformitate cu procedura stabilită la articolul 251 din tratat[15],

întrucât:

3. Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunităţii şi de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului[16] a stabilit un sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunităţii pentru a promova o metodă rentabilă şi eficientă din punct de vedere economic de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră.

4. Obiectivul final al Convenţiei-cadru a Organizaţiei Naţiunilor Unite privind schimbările climatice, aprobată în numele Comunităţii Europene prin Decizia 94/69/CE a Consiliului din 15 decembrie 1993 privind încheierea Convenţiei-cadru a Organizaţiei Naţiunilor Unite privind schimbările climatice (UNFCCC)[17], este stabilizarea concentraţiilor de gaze cu efect de seră din atmosferă la un nivel care previne interferenţele antropice periculoase cu sistemul climatic. Pentru a atinge acest obiectiv, creşterea globală a temperaturii medii anuale la suprafaţă nu ar trebui să depăşească nivelurile preindustriale cu mai mult de 2°C. Cel mai recent raport al Comitetului interguvernamental pentru schimbări climatice (IPCC)[18] sugerează că acest obiectiv poate fi realizat numai dacă emisiile globale de gaze cu efect de seră încetează să crească cel târziu în 2020. Aceasta presupune intensificarea eforturilor depuse de Comunitate, implicarea rapidă a ţărilor dezvoltate şi încurajarea participării ţărilor în curs de dezvoltare la procesul de reducere a emisiilor.

5. Consiliul European[19] şi-a exprimat angajamentul ferm de a reduce până în 2020 emisiile totale de gaze cu efect de seră din Comunitate cu cel puţin 20% în raport cu nivelurile din 1990 şi cu 30% în cazul în care şi alte ţări dezvoltate se angajează să obţină reduceri comparabile ale emisiilor, iar ţările în curs de dezvoltare mai avansate din punct de vedere economic aduc o contribuţie adecvată, în funcţie de responsabilităţile şi capacităţile lor. Emisiile globale de gaze cu efect de seră ar trebui reduse până în 2050 cu cel puţin 50% faţă de nivelurile din 1990. Toate sectoarele economice ar trebui să contribuie în vederea realizării acestui obiectiv de reducere a emisiilor.

6. Pentru a contribui la atingerea acestor obiective pe termen lung, este necesară definirea unui plan de reducere a emisiilor instalaţiilor care fac obiectul sistemului comunitar. Pentru îndeplinirea în condiţii rentabile a angajamentului Comunităţii de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră cu cel puţin 20% în comparaţie cu nivelurile din 1990, cotele de emisie alocate instalaţiilor respective ar trebui să fie până în 2020 cu 21% mai mici faţă de nivelurile emisiilor din 2005.

7. Pentru a consolida gradul de certitudine şi previzibilitatea sistemului comunitar, ar trebui prevăzute dispoziţii care vizează creşterea nivelului contribuţiei sistemului comunitar la obţinerea unei reduceri totale mai mari de 20%, în special în perspectiva obiectivului unei reduceri cu 30% până în 2020, obiectiv fixat de Consiliul European şi considerat necesar din punct de vedere ştiinţific pentru evitarea unor schimbări climatice periculoase.

8. Odată ce Comunitatea şi ţările terţe vor fi încheiat un acord internaţional vizând luarea măsurilor adecvate la nivel global după 2012, creditele pentru reducerile de emisii din aceste ţări ar trebui să beneficieze de un sprijin considerabil. În aşteptarea unui astfel de acord, ar trebui totuşi oferită o mai mare siguranţă în ceea ce priveşte utilizarea în continuare a creditelor generate în afara Comunităţii.

9. Deşi experienţa acumulată în cursul primei perioade de comercializare atestă potenţialul sistemului comunitar, iar finalizarea planurilor naţionale de alocare pentru a doua perioadă de comercializare va genera reduceri semnificative ale emisiilor până în 2012, reexaminarea a confirmat că un sistem mai armonizat de comercializare a emisiilor este absolut necesar pentru a eficientiza utilizarea beneficiilor provenite din comercializarea cotelor, pentru a evita perturbarea pieţei interne şi pentru a facilita conectarea cu alte sisteme de comercializare a drepturilor de emisie. În afară de aceasta, ar trebui garantată o mai mare previzibilitate, iar domeniul de aplicare al sistemului ar trebui extins prin includerea unor noi sectoare şi tipuri de gaze, atât pentru a consolida semnalul referitor la preţul carbonului în vederea atragerii investiţiilor necesare, cât şi pentru a crea noi posibilităţi de reducere, de natură să conducă la scăderea costurilor totale de reducere a emisiilor şi la creşterea eficienţei sistemului.

10. Este necesar ca definiţia gazelor cu efect de seră să fie aliniată la definiţia dată de UNFCCC, iar modul de stabilire şi actualizare a potenţialului de încălzire globală al diferitelor gaze cu efect de seră ar trebui clarificat.

11. Sistemul comunitar ar trebui să fie extins pentru a include instalaţii ale căror emisii pot fi monitorizate, raportate şi verificate cu aceeaşi acurateţe ca în cazul cerinţelor de monitorizare, raportare şi verificare aplicabile în prezent.

12. Pentru cazurile în care instalaţiilor mici ale căror emisii nu depăşesc pragul de 10 000 de tone de CO2 pe an li se aplică măsuri echivalente de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră, în special măsuri fiscale, statele membre ar trebui să dispună de o procedură de a exclude aceste instalaţii mici din sistemul de comercializare a cotelor pe durata aplicării măsurilor echivalente. Din motive de simplitate administrativă, acest prag oferă relativ cel mai mare avantaj în ceea ce priveşte reducerea costurilor administrative pentru fiecare tonă exclusă din sistem. Ca urmare a abandonării perioadelor de alocare de cinci ani, şi pentru a consolida gradul de certitudine şi previzibilitate, ar trebui prevăzute dispoziţii cu privire la frecvenţa revizuirii permiselor de emisii de gaze cu efect de seră.

13. Cantitatea cotelor alocate la nivel comunitar, calculată de la mijlocul perioadei 2008-2012, ar trebui să scadă în mod linear, garantând că sistemul de comercializare a cotelor asigură în timp reduceri treptate şi previzibile ale emisiilor. Scăderea anuală a cantităţii cotelor ar trebui să fie egală cu 1,74% din volumul cotelor emise de statele membre în temeiul deciziilor Comisiei privind planurile naţionale de alocare ale statelor membre pentru perioada 2008-2012, astfel încât sistemul comunitar să contribuie în mod rentabil la atingerea obiectivului Comunităţii de a-şi reduce emisiile totale cu cel puţin 20% până în 2020.

14. Această contribuţie este echivalentă cu o reducere a emisiilor în 2020 în cadrul sistemului comunitar de 21% în comparaţie cu nivelurile raportate în 2005, incluzând efectul extinderii sferei de aplicare din 2005-2007 până în 2008-2012 şi valorile emisiilor înregistrate în 2005 pentru sectorul de comercializare, care au fost utilizate la evaluarea planurilor naţionale de alocare ale Bulgariei şi României pentru perioada 2008-2012; cantitatea totală a cotelor de alocat pentru 2020 ar fi aşadar de maximum 1 720 milioane. Cantitatea exactă a emisiilor va fi calculată de îndată ce statele membre emit cote în temeiul deciziilor Comisiei privind planurile lor naţionale de alocare pentru perioada 2008-2012, dat fiind că aprobarea cotelor pentru anumite instalaţii depindea de justificarea şi verificarea emisiilor provenite de la acestea. După emiterea cotelor pentru perioada 2008-2012, Comisia va publica volumul cotelor alocat la nivel comunitar. Cantitatea cotelor alocate în Comunitate ar trebui adaptată pentru a se ţine seama de instalaţiile incluse în sistemul comunitar în perioada 2008-2012 sau începând din 2013.

15. Efortul suplimentar pe care economia europeană va trebui să îl depună cere, inter alia , ca sistemul comunitar revizuit să funcţioneze cu o eficienţă economică maximă, pe baza unor condiţii pe deplin armonizate de alocare în cadrul Comunităţii. Prin urmare, principiul de bază al alocării ar trebui să fie licitarea, deoarece este cea mai simplă soluţie şi este considerată în general ca fiind cea mai eficientă din punct de vedere economic. De asemenea, licitarea ar trebui să elimine profiturile excepţionale şi să plaseze instalaţiile nou intrate şi economiile cu o creştere superioară mediei în condiţii de concurenţă comparabile cu cele de care beneficiază instalaţiile existente.

16. Este necesar ca toate statele membre să facă investiţii importante pentru a reduce până în 2020 emisiile de carbon generate de economiile lor, iar acele state membre al căror venit pe cap de locuitor este semnificativ mai mic decât media comunitară şi ale căror economii se află în curs de recuperare a decalajului faţă de statele membre mai prospere trebuie să depună eforturi considerabile pentru a-şi îmbunătăţi eficienţa energetică. Ţinând seama de obiectivul de eliminare a denaturării concurenţei intracomunitare şi de obiectivul asigurării unui maxim de eficienţă economică în procesul de transformare a economiei UE într-o economie cu emisii scăzute de carbon, nu ar fi adecvat ca sectoarele economice să beneficieze de tratamente diferite în statele membre, în cadrul sistemului comunitar. Prin urmare, este necesar să fie create alte mecanisme de sprijinire a eforturilor statelor membre cu un nivel relativ mai mic al venitului pe cap de locuitor şi cu bune perspective de creştere. 90% din cantitatea totală a cotelor de licitat ar trebui distribuită între statele membre în funcţie de nivelul aferent de emisii înregistrat în 2005 în cadrul sistemului comunitar. Din motive de solidaritate şi de dezvoltare în cadrul Comunităţii, 10% din această cantitate ar trebui distribuită în beneficiul statelor membre în cauză, pentru a fi utilizată în vederea reducerii emisiilor şi adaptării la efectele schimbărilor climatice. În distribuirea acestei cantităţi de 10% ar trebui să se ţină seama de nivelul venitului pe cap de locuitor înregistrat în 2005 şi de perspectivele de creştere ale statelor membre, iar statele membre cu venituri mai mici pe cap de locuitor şi perspective bune de creştere ar trebui să beneficieze de cantităţi mai importante. Statele membre cu un venit mediu pe cap de locuitor care depăşeşte cu 20% media comunitară ar trebui să contribuie la această distribuţie, cu excepţia cazului în care costurile directe ale pachetului global estimate în SEC(2008) 85 depăşesc 0,7% din PIB.

17. Date fiind eforturile considerabile de combatere a schimbărilor climatice şi de adaptare la efectele inevitabile ale acestora, este necesar ca cel puţin 20% din veniturile obţinute în urma licitării cotelor să fie utilizate pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, pentru adaptarea la efectele schimbărilor climatice, pentru finanţarea cercetării şi dezvoltării în domeniul reducerii emisiilor şi adaptării, pentru dezvoltarea energiilor regenerabile în vederea îndeplinirii angajamentului UE de a genera 20% din energie din surse regenerabile până în 2020, pentru îndeplinirea angajamentului Comunităţii de a creşte eficienţa energetică cu 20% până în 2020, pentru captarea şi stocarea geologică a gazelor cu efect de seră, pentru contribuţia la Fondul Global pentru Energii Regenerabile şi Eficienţă Energetică[20], pentru măsurile de evitare a defrişărilor şi pentru facilitatea adaptării în ţările în curs de dezvoltare, precum şi pentru soluţionarea problemelor sociale determinate în cazul persoanelor cu venituri mici şi mijlocii de posibila creştere a preţului energiei electrice. Acest procent este cu mult inferior veniturilor nete pe care autorităţile publice estimează că le vor obţine în urma licitaţiilor, ţinând seama de reducerea potenţială a veniturilor provenite din impozitele pe profit. În plus, veniturile obţinute din licitarea cotelor ar trebui utilizate pentru a acoperi cheltuielile administrative legate de gestionarea sistemului comunitar. Ar trebui prevăzute dispoziţii privind monitorizarea utilizării în aceste scopuri a fondurilor provenite din licitaţii. O astfel de notificare nu scuteşte statele membre de obligaţia de a notifica anumite măsuri naţionale, obligaţie prevăzută la articolul 88 alineatul (3) din tratat. Directiva nu aduce atingere rezultatului oricăror proceduri viitoare de ajutor de stat care ar putea fi întreprinse în temeiul articolelor 87 şi 88 din tratat.

18. În consecinţă, este necesar ca, începând cu 2013, licitarea integrală a cotelor să devină obligatorie pentru sectorul energiei, ţinând seama de posibilitatea acestui sector de a transfera costurile mărite aferente CO2; nu trebuie alocate cote gratuite pentru captarea şi stocarea carbonului, această practică fiind deja încurajată de absenţa obligaţiei de a restitui cotele aferente emisiilor stocate. Pentru a evita denaturarea concurenţei, producătorii de energie electrică ar putea beneficia de cote gratuite pentru energia termică produsă prin cogenerare cu randament ridicat, astfel cum este definită de Directiva 2004/8/CE, în cazul în care energia termică produsă de instalaţii din alte sectoare ar beneficia, de asemenea, de cote gratuite.

19. În cazul celorlalte sectoare incluse în sistemul comunitar, ar trebui prevăzut un sistem tranzitoriu în cadrul căruia cotele gratuite din 2013 ar reprezenta 80% din valoarea corespunzătoare procentului emisiilor totale la nivel comunitar din perioada 2005-2007, imputabile instalaţiilor în cauză, raportat la volumul total anual al cotelor la nivel comunitar. Prin urmare, alocarea cu titlu gratuit a cotelor ar trebui să scadă în fiecare an cu aceeaşi cantitate, până la eliminarea totală a alocării gratuite în 2020.

20. Alocarea tranzitorie cu titlu gratuit a cotelor ar trebui realizată în conformitate cu norme armonizate la nivel comunitar (valori de referinţă), astfel încât să se evite denaturarea concurenţei în cadrul Comunităţii. Aceste norme ar trebui să ţină seama de cele mai eficiente tehnici din punct de vedere al energiei şi al emisiilor de gaze cu efect de seră, de produsele de substituţie, de procesele alternative de producţie, de utilizarea biomasei şi a energiilor regenerabile, precum şi de captarea şi stocarea gazelor cu efect de seră. Este necesar ca normele respective să nu favorizeze creşterea nivelului emisiilor şi să garanteze că o parte din ce în ce mai mare a acestor cote face obiectul unor licitaţii. Alocările trebuie fixate înaintea perioadei de comercializare, astfel încât să permită funcţionarea corectă a pieţei. De asemenea, normele respective trebuie să evite denaturarea concurenţei pe piaţa energiei electrice şi energiei termice furnizate instalaţiilor industriale. Normele trebuie să se aplice instalaţiilor nou intrate care desfăşoară aceleaşi activităţi ca instalaţiile existente ce beneficiază de cote gratuite cu caracter tranzitoriu. Pentru a evita orice denaturare a concurenţei pe piaţa internă, este necesar ca producţia de energie electrică realizată de instalaţiile nou intrate să nu beneficieze de alocări cu titlu gratuit. Cotele rămase în rezerva pentru instalaţiile nou intrate în 2020 ar trebui scoase la licitaţie.

21. Comunitatea va continua să deţină un rol esenţial în negocierea unui acord internaţional ambiţios, care va permite atingerea obiectivului de limitare a creşterii temperaturii globale la 2°C; progresele realizate la Bali[21] în acest sens sunt un semnal încurajator. În cazul în care alte ţări dezvoltate şi alţi mari emiţători de gaze cu efect de seră nu participă la acest acord internaţional, aceasta ar putea contribui la creşterea nivelului emisiilor de gaze cu efect de seră din ţări terţe unde industriile nu ar face obiectul aceloraşi constrângeri în materie de emisie de carbon (fenomenul relocării emisiilor de dioxid de carbon), creând în acelaşi timp dezavantaje economice pentru anumite sectoare şi subsectoare comunitare mari consumatoare de energie şi supuse concurenţei internaţionale. Aceasta ar submina integritatea ecologică şi beneficiile acţiunilor întreprinse de Comunitate. Pentru a acoperi riscul relocării emisiilor de dioxid de carbon, Comunitatea va aloca sectoarelor şi subsectoarelor care îndeplinesc criteriile aplicabile cote gratuite de până la 100%. Definirea acestor sectoare şi subsectoare, precum şi măsurile care se impun vor face obiectul unei reevaluări, astfel încât să se asigure luarea măsurilor acţiuni doar acolo unde este necesar şi să se evite supracompensarea. În cazul anumitor sectoare şi subsectoare, dacă se poate dovedi corespunzător că riscul relocării emisiilor de dioxid de carbon nu poate fi prevenit în alt mod, iar energia electrică reprezintă o pondere ridicată din costurile de producţie şi este produsă eficient, atunci măsurile adoptate pot lua în considerare consumul de energie electrică din cadrul procesului de producţie, fără a schimba cantitatea totală de cote.

22. Prin urmare, Comisia ar trebui să reexamineze situaţia până în iunie 2011, să consulte toţi partenerii sociali implicaţi şi, ţinând seama de rezultatul negocierilor internaţionale, să prezinte un raport însoţit de propuneri adecvate. În acest context, Comisia ar trebui să identifice, până cel târziu la 30 iunie 2010, sectoarele sau subsectoarele industriale mari consumatoare de energie care ar putea fi afectate de fenomenul relocării emisiilor de dioxid de carbon. Analiza Comisiei ar trebui să se bazeze pe evaluarea incapacităţii de a transfera costurile cotelor necesare în preţul produselor, fără a se înregistra pierderi semnificative ale cotei de piaţă în favoarea instalaţiilor din afara Comunităţii care nu desfăşoară acţiuni comparabile de reducere a emisiilor. Sectoarele mari consumatoare de energie identificate ca fiind expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon ar putea beneficia de o valoare mai mare a cotelor gratuite sau ar putea fi introdus un sistem eficient de echivalare în acest sens, de natură să aducă pe poziţii comparabile instalaţiile comunitare expuse unui risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon şi instalaţiile din ţări terţe. Un astfel de sistem ar putea impune importatorilor cerinţe care nu ar fi mai puţin favorabile decât cele aplicabile instalaţiilor din UE, de exemplu prin solicitarea de a restitui cotele. Orice acţiune întreprinsă va trebui să respecte principiile UNFCCC, în special principiul responsabilităţilor comune, dar diferenţiate, şi al capacităţilor aferente, ţinând seama de situaţia specială a ţărilor cel mai puţin dezvoltate. De asemenea, trebuie respectate obligaţiile internaţionale ale Comunităţii, inclusiv acordul OMC.

23. Pentru a garanta condiţii egale de concurenţă în cadrul Comunităţii, ar trebui armonizată utilizarea de către operatorii din cadrul sistemului comunitar a creditelor provenite din reduceri de emisii realizate în afara Comunităţii. Protocolul de la Kyoto la UNFCCC stabileşte obiective cuantificate de emisii pentru ţările dezvoltate pentru perioada 2008-2012 şi prevede crearea reducerilor de emisii certificate (CER) şi a unităţilor de reducere a emisiilor (ERU) în cadrul proiectelor legate de Mecanismul de dezvoltare ecologică (CDM) şi al proiectelor cu implementare în comun, precum şi utilizarea lor de către ţările dezvoltate în vederea realizării unei părţi din aceste obiective. Deşi Protocolul de la Kyoto nu permite crearea de unităţi de reducere a emisiilor începând din 2013 în absenţa unor noi obiective cuantificate de emisii stabilite pentru ţările gazdă, pot fi create în continuare credite CDM. În eventualitatea încheierii unui acord internaţional privind schimbările climatice, ar trebui prevăzută utilizarea în continuare a reducerilor de emisii certificate şi a unităţilor de reducere a emisiilor provenind din ţările parte la acordul respectiv. În lipsa unui astfel de acord, a prevedea utilizarea în continuare a reducerilor de emisii certificate şi a unităţilor de reducere a emisiilor ar submina acest stimulent şi ar îngreuna atingerea obiectivelor Comunităţii privind sporirea utilizării energiilor regenerabile. Utilizarea CER şi a ERU ar trebui să fie coerentă cu obiectivul UE de a genera 20% din energie din surse regenerabile până în 2020 şi de a promova eficienţa energetică, inovaţia şi dezvoltarea tehnologică. Fără a submina atingerea acestor obiective, ar trebui prevăzută posibilitatea încheierii unor acorduri cu ţări terţe, în vederea oferirii de stimulente pentru reducerea emisiilor din aceste ţări, de natură să genereze reduceri reale suplimentare ale emisiilor de gaze cu efect de seră, stimulând în acelaşi timp inovaţia în cadrul întreprinderilor stabilite în Comunitate şi dezvoltarea tehnologică în ţările terţe. Aceste acorduri pot fi ratificate de mai multe ţări. Odată ce Comunitatea va fi încheiat un acord internaţional satisfăcător, accesul la credite din proiecte desfăşurate în ţări terţe va fi sporit, în acelaşi timp cu creşterea nivelului reducerii emisiilor care trebuie obţinut în cadrul sistemului comunitar.

24. Din motive de previzibilitate, operatorii ar trebuie să beneficieze de o anumită siguranţă privind capacitatea lor de a utiliza după 2012 reducerile certificate de emisii şi unităţile de reducere a emisiilor provenite din tipuri de proiecte acceptate de toate statele membre în sistemul comunitar în perioada 2008-2012, până la atingerea nivelului autorizat pentru perioada 2008-2012. Întrucât preluarea de către statele membre a CER şi ERU deţinute de operatori între perioadele de angajament prevăzute de acordurile internaţionale („reportarea” CER şi ERU) nu poate avea loc înainte de 2015, şi numai în cazul în care statele membre aleg să permită reportarea acelor CER şi ERU în contextul unor drepturi limitate de reportare, această siguranţă ar trebui oferită prin a solicita statelor membre să permită operatorilor să comercializeze respectivele CER şi ERU aferente unor reduceri de emisii realizate înainte de 2012 pentru cote valabile începând din 2013. Cu toate acestea, întrucât statele membre nu ar trebui să fie obligate să accepte CER şi ERU pe care nu sunt sigure că le vor putea folosi în vederea îndeplinirii angajamentelor lor internaţionale, este necesar ca această cerinţă să nu se mai aplice după 31 decembrie 2014. Operatorii ar trebui să beneficieze de aceeaşi siguranţă şi în ceea ce priveşte CER provenite din proiecte care au fost desfăşurate înainte de 2013 pentru reduceri de emisii începând din 2013.

25. În cazul în care încheierea unui acord internaţional este întârziată, ar trebui prevăzută posibilitatea de a utiliza credite provenind din proiecte de bună calitate în sistemul comunitar de comercializare a cotelor, prin intermediul unor acorduri încheiate cu ţări terţe. Aceste acorduri, care pot fi bilaterale sau multilaterale, ar putea permite recunoaşterea în continuare în cadrul sistemului comunitar a proiectelor care au generat ERU până în 2012, dar nu mai pot face acest lucru în temeiul protocolului de la Kyoto.

26. Ţările cel mai puţin dezvoltate sunt deosebit de vulnerabile la efectele schimbărilor climatice şi nu sunt responsabile decât pentru o parte foarte mică din emisiile de gaze cu efect de seră. Prin urmare, utilizarea veniturilor provenite din licitaţii pentru facilitarea adaptării ţărilor în curs de dezvoltare la efectele schimbărilor climatice ar trebui să includă o prioritate specială acordată nevoilor ţărilor cel mai puţin dezvoltate. Dat fiind că foarte puţine proiecte CDM au fost puse în practică în aceste ţări, este necesar să se ofere o anumită certitudine privind acceptarea creditelor provenind din proiecte demarate după 2012 în aceste ţări, chiar şi în absenţa unui acord internaţional. Ar trebui ca ţările cel mai puţin dezvoltate să beneficieze de acest drept până în 2020, cu condiţia să fi ratificat până la acel moment fie un acord global privind schimbările climatice, fie un acord bilateral sau multilateral cu Comunitatea.

27. În eventualitatea încheierii unui acord internaţional privind schimbările climatice, creditele CDM din ţări terţe ar trebui acceptate în sistemul comunitar numai după ce ţările respective ratifică acordul internaţional respectiv.

28. Comunitatea şi statele membre ar trebui să autorizeze activităţile de proiect numai în cazul în care toţi participanţii la proiect îşi au sediile în ţări care au încheiat acordul internaţional privind proiectele respective, astfel încât să fie descurajate comportamentele de tip „parazit” al întreprinderilor din state care nu au încheiat un acord internaţional, cu excepţia cazului în care aceste întreprinderi îşi au sediul în terţe ţări sau unităţi administrative subfederale sau regionale conectate la sistemul comunitar de comercializare a cotelor de emisie.

29. Ţinând seama de experienţa dobândită, ar trebui îmbunătăţite dispoziţiile sistemului comunitar cu privire la monitorizarea, raportarea şi verificarea emisiilor.

30. Pentru a clarifica faptul că domeniul de acoperire al prezentei directive include toate tipurile de cazane, arzătoare, turbine, încălzitoare, furnale, incineratoare, cuptoare, uscătoare, motoare, torţe şi unităţi de post-combustie termică sau catalitică, ar trebui adăugată o definiţie a instalaţiilor de ardere.

31. Pentru a asigura posibilitatea de a transfera cote între persoane din cadrul Comunităţii, fără restricţie, şi pentru ca sistemul comunitar să poată fi conectat la alte sisteme de comercializare a drepturilor de emisie din terţe ţări şi unităţi administrative subfederale şi regionale, începând din ianuarie 2013, toate cotele trebuie să fie înregistrate în registrul comunitar creat prin Directiva 280/2004/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 11 februarie 2004[22]. Aceasta nu aduce atingere păstrării registrelor naţionale pentru emisii care nu fac obiectul sistemului comunitar.

32. Este necesar ca, începând din 2013, captarea, transportul şi stocarea geologică a gazelor cu efect de seră să fie acoperite de sistemul comunitar în mod armonizat.

33. Ar trebui prevăzute modalităţi de a permite recunoaşterea reciprocă a cotelor între sistemul comunitar şi alte sisteme obligatorii de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu efect de seră, care stabilesc plafoane absolute pentru emisii, existente în terţe ţări sau unităţi administrative subfederale sau regionale.

34. Ţinând seama de experienţa acumulată în aplicarea sistemului comunitar, ar trebui să se prevadă posibilitatea de a emite cote pentru proiecte vizând reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, cu condiţia ca aceste proiecte să se desfăşoare în conformitate cu norme armonizate adoptate la nivel comunitar, să nu conducă la dubla contabilizare a reducerilor de emisii şi să nu afecteze domeniul de aplicare al sistemului comunitar sau adoptarea altor măsuri de politică vizând reducerea emisiilor, care nu sunt incluse în sistemul comunitar.

35. [În ceea ce priveşte strategia de alocare, industria aviatică ar trebui să beneficieze de acelaşi tratament ca şi celelalte industrii care beneficiază de alocări tranzitorii cu titlu gratuit şi nu ca producătorii de energie electrică. Aceasta înseamnă că 80% din cote ar trebui alocate gratuit în 2013, urmând ca alocarea gratuită să scadă anual cu aceeaşi cantitate, până la eliminarea totală a alocării gratuite în 2020. Comunitatea şi statele membre ar trebui să depună în continuare eforturi în vederea ajungerii la un acord privind măsurile globale de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră generate de industria aviatică şi să reexamineze situaţia acestui sector în cadrul următoarei revizuiri a sistemului comunitar.]

36. Ar trebui adoptate măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competenţelor de executare conferite Comisiei[23]. În special, trebuie să se acorde Comisiei competenţa de a adopta măsuri privind licitarea cotelor, alocarea cu caracter tranzitoriu a cotelor la nivel comunitar, monitorizarea, raportarea şi verificarea emisiilor, acreditarea verificatorilor, precum şi punerea în aplicare a normelor armonizate aplicabile proiectelor. Deoarece au un domeniu general de aplicare şi sunt concepute pentru a modifica elemente neesenţiale din prezenta directivă şi pentru a completa prezenta directivă prin adăugarea sau modificarea unor elemente noi neesenţiale, aceste măsuri trebuie adoptate în conformitate cu procedura de reglementare cu control prevăzută la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE.

37. Prin urmare, Directiva 2003/87/CE ar trebui modificată în consecinţă.

38. Este necesar să se prevadă transpunerea rapidă a dispoziţiilor care pregătesc noul mod de funcţionare a sistemului comunitar începând din 2013.

39. Pentru a încheia în mod corect perioada de comercializare 2008-2012, dispoziţiile Directivei 2003/87/CE, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/101/CE, ar trebui să se aplice în continuare fără a afecta posibilitatea Comisiei de a adopta măsurile necesare pentru noul mod de funcţionare a sistemului comunitar începând din 2013.

40. Aplicarea prezentei directive nu aduce atingere articolelor 87 şi 88 din Tratatul CE.

41. Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale şi se conformează principiilor recunoscute în special de Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene.

42. Având în vedere că obiectivele prezentei directive nu pot fi suficient realizate de către statele membre acţionând individual şi, în consecinţă, date fiind dimensiunile şi efectele, acestea pot fi mai bine realizate la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarităţii prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporţionalităţii, astfel cum este prevăzut la articolul menţionat, prezenta directivă nu depăşeşte ceea ce este necesar pentru a se realiza acest obiectiv,

ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

Articolul 1 Modificarea Directivei 2003/87/CE

Directiva 2003/87/CE se modifică după cum urmează:

43. La articolul 1 se adaugă următorul paragraf:

„De asemenea, prevede creşterea nivelului de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră, astfel încât să contribuie la obţinerea nivelurilor considerate necesare din punct de vedere ştiinţific pentru a evita schimbări climatice periculoase.”

44. Articolul 3 se modifică după cum urmează:

(a) litera (c) se înlocuieşte cu următorul text:

„(c) «gaze cu efect de seră» înseamnă gazele enumerate în anexa II şi alte componente gazoase ale atmosferei, atât naturale, cât şi antropogene, care absorb şi reemit radiaţie infraroşie;”

(b) litera (h) se înlocuieşte cu următorul text:

„(h) «instalaţie nou intrată» înseamnă orice instalaţie care desfăşoară una sau mai multe dintre activităţile enumerate în anexa I, care a obţinut un permis de emisie de gaze cu efect de seră după ce a prezentat Comisiei lista menţionată la articolul 11 alineatul (1);”

(c) se adaugă următoarele litere:

„[(t)] «instalaţie de ardere» înseamnă orice unitate tehnică staţionară în care sunt oxidaţi combustibili pentru a produce energie termică sau energie mecanică, sau ambele, şi în care se desfăşoară alte activităţi direct asociate, inclusiv spălarea gazelor reziduale;

[(u)] «producător de energie electrică» înseamnă o instalaţie care, la 1 ianuarie 2005 sau după această dată, a produs energie electrică în vederea vânzării către părţi terţe şi care este acoperită numai de categoria «Furnizare de energie electrică sau de energie termică» din anexa I.”

45. Articolul 5 litera (d) se înlocuieşte cu următorul text:

„(d) măsurilor planificate pentru monitorizarea şi raportarea emisiilor în conformitate cu regulamentul menţionat la articolul 14.”

46. La articolul 6 alineatul (1) se adaugă următorul paragraf:

„La intervale de cel mult cinci ani, autoritatea competentă examinează permisul de emisie de gaze cu efect de seră şi aduce modificările care se impun.”

47. Articolul 9 se înlocuieşte cu următorul text:

„Articolul 9 Cantitatea cotelor emise la nivel comunitar

Cantitatea de cote emise anual la nivel comunitar începând din 2013 se diminuează linear pornind de la mijlocul perioadei 2008-2012. Cantitatea respectivă se reduce cu un factor linear de 1,74% în raport cu cantitatea medie anuală totală a cotelor emise de statele membre în conformitate cu deciziile Comisiei privind planurile naţionale de alocare pentru perioada 2008-2012.

Comisia publică, până la 30 iunie 2010, cantitatea totală a cotelor pentru 2013, pe baza totalului cantităţilor cotelor emise de statele membre în conformitate cu deciziile Comisiei privind planurile naţionale de alocare pentru perioada 2008-2012.

Comisia reexaminează factorul linear până cel târziu în 2025.”

48. Se introduce următorul articol 9a:

„Articolul 9a Ajustarea cantităţii cotelor emise la nivel comunitar

1. În ceea ce priveşte instalaţiile incluse în sistemul comunitar în perioada 2008-2012 în temeiul articolului 24 alineatul (1), cantitatea cotelor emise începând cu 1 ianuarie 2013 se ajustează pentru a reflecta cantitatea medie anuală a cotelor emise pentru instalaţiile respective în cursul perioadei de includere a acestora, cantitate ajustată cu factorul linear menţionat la articolul 9.

2. În ceea ce priveşte instalaţiile incluse în sistemul comunitar începând doar cu 2013, statele membre se asigură că operatorii acestor instalaţii pot prezenta autorităţii competente vizate date privind emisiile, verificate în mod independent, astfel încât acestea să poată fi luate în considerare la stabilirea cantităţii de cote care trebuie emise.

Toate aceste date se prezintă până cel târziu la 30 aprilie 2010 autorităţilor competente vizate, în conformitate cu dispoziţiile adoptate în temeiul articolului 14 alineatul (1).

În cazul în care datele prezentate sunt justificate în mod corespunzător, autoritatea competentă informează în acest sens Comisia până la 30 iunie 2010, iar cantitatea cotelor care trebuie emise, ajustată cu factorul linear menţionat la articolul 9, se ajustează în consecinţă.

3. Comisia face publice cantităţile ajustate menţionate la alineatele (1) şi (2).”

49. Articolul 10 se înlocuieşte cu următorul text:

„Articolul 10 Licitarea cotelor

1. Începând din 2013, statele membre scot la licitaţie toate cotele care nu sunt alocate cu titlu gratuit în conformitate cu articolul 10a.

2. Cantitatea totală a cotelor pe care statele membre trebuie să le scoată la licitaţie se prezintă după cum urmează:

(a) 90% din cantitatea totală a cotelor de licitat se distribuie între statele membre în părţi identice cu partea deţinută de statul membru vizat din totalul emisiilor verificate în cadrul sistemului comunitar în 2005;

(b) 10% din cantitatea totală a cotelor de licitat se distribuie între anumite state membre din motive de solidaritate şi dezvoltare în cadrul Comunităţii, ceea ce înseamnă creşterea cantităţii cotelor pe care statul membru respectiv le scoate la licitaţie în temeiul literei (a) cu procentele precizate în anexa IIa.

În sensul literei (a), în cazul statelor membre care nu au participat la sistemul comunitar în 2005, partea aferentă se calculează pe baza datelor verificate privind emisiile acestora în cadrul sistemului comunitar în 2007.

Acolo unde este necesar, procentajele menţionate la primul paragraf litera (b) se adaptează în mod proporţional pentru ca redistribuţia să fie de 10%.

3. Cel puţin 20% din veniturile provenite din licitarea cotelor menţionată la alineatul (2), inclusiv toate veniturile provenite din licitarea menţionată la alineatul 2 litera (b), ar trebui utilizate în următoarele scopuri:

(a) pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, inclusiv prin contribuţia la Fondul Global pentru Energii Regenerabile şi Eficienţă Energetică, pentru adaptarea la efectele schimbărilor climatice şi pentru finanţarea cercetării şi dezvoltării în domeniul reducerii emisiilor şi al adaptării, inclusiv participarea la diverse iniţiative în cadrul planului strategic în domeniul tehnologiei energetice;

(b) pentru dezvoltarea energiilor regenerabile în vederea îndeplinirii angajamentului UE de a genera 20% din energie din surse regenerabile până în 2020 şi de a creşte eficienţa energetică cu 20% până în 2020;

(c) pentru captarea şi stocarea geologică a gazelor cu efect de seră, în special a celor provenite de la centralele electrice pe cărbune;

(d) pentru măsuri de evitare a defrişărilor, în special în ţările cel mai puţin dezvoltate;

(e) pentru facilitarea adaptării ţărilor în curs de dezvoltare la efectele schimbărilor climatice;

(f) pentru soluţionarea aspectelor sociale în ceea ce priveşte gospodăriile cu venituri mici şi mijlocii, de exemplu prin creşterea eficienţei energetice a acestora şi prin izolarea termică a locuinţelor; şi

(g) pentru acoperirea cheltuielilor administrative legate de gestionarea sistemului comunitar.

4. Statele membre includ informaţii privind utilizarea veniturilor pentru fiecare dintre aceste scopuri în rapoartele prezentate în temeiul Deciziei 280/2004/CE.

5. Comisia adoptă, până la 31 decembrie 2010, un regulament privind calendarul, gestionarea şi alte aspecte ale licitaţiilor, astfel încât acestea să se desfăşoare în mod deschis, transparent şi nediscriminatoriu. Licitaţiile trebuie concepute astfel încât să se garanteze că operatorii, în special întreprinderile mici şi mijlocii incluse în sistemul comunitar, au acces deplin, iar ceilalţi participanţi nu subminează desfăşurarea licitaţiei. Această măsură, destinată să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].”

50. Se introduc următoarele articolele 10a şi 10b:

„Articolul 10a Norme comunitare tranzitorii privind alocarea de cote cu titlu gratui t

1. Până la 30 iunie 2011, Comisia adoptă dispoziţii integral armonizate de punere în aplicare privind alocarea în mod uniform a cotelor menţionate la alineatele (2)-(6) şi (8).

Aceste măsuri, destinate să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].

Măsurile menţionate la primul paragraf garantează, în măsura posibilului, că modalităţile de alocare încurajează tehnici eficiente din punct de vedere al reducerii gazelor cu efect de seră şi al ameliorării randamentului energetic, precum şi reducerea emisiilor, ţinând seama de cele mai eficiente tehnici, de produse de substituţie, de procese alternative de producţie, de utilizarea biomasei şi de captarea şi stocarea gazelor cu efect de seră, fără să stimuleze creşterea nivelului emisiilor. Sunt interzise alocările cu titlu gratuit pentru producţia de energie electrică.

Odată ce Comunitatea va fi încheiat un acord internaţional privind schimbările climatice, care prevede reduceri obligatorii ale emisiilor de gaze cu efect de seră comparabile cu cele ale Comunităţii, Comisia reexaminează aceste măsuri pentru a se asigura că alocarea cu titlu gratuit este utilizată numai în cazuri pe deplin justificate, având în vedere acordul respectiv.

2. Sub rezerva dispoziţiilor alineatului (3), nu este permisă alocarea de cote gratuite pentru producătorii de energie electrică, pentru instalaţiile de captare, conductele de transport sau siturile de stocare a emisiilor de gaze cu efect de seră.

3. Pot fi alocate cote gratuite producătorilor de energie electrică pentru producţia de energie termică prin cogenerare cu randament ridicat, astfel cum este definită de Directiva 2004/8/CE, pentru o cerere justificată din punct de vedere economic, astfel încât să se asigure tratamentul egal cu ceilalţi producători de energie termică. În fiecare an ulterior anului 2013, cantitatea totală a cotelor alocate acestor instalaţii pentru producţia de energie termică se ajustează cu factorul linear menţionat la articolul 9.

4. Cantitatea maximă de cote utilizată ca bază pentru calcularea cotelor instalaţiilor care desfăşoară activităţi în 2013 şi au beneficiat de cote gratuite în perioada 2008-2012 nu depăşeşte procentul de emisii al acestor instalaţii înregistrat în perioada 2005-2007 şi raportat la cantitatea totală anuală la nivel comunitar. Dacă este cazul, se aplică un factor de corecţie.

5. Cantitatea maximă de cote utilizată ca bază pentru calcularea cotelor instalaţiilor care vor fi incluse în sistemul comunitar doar începând cu 2013 nu depăşeşte în 2013 nivelul total verificat al emisiilor provenite de la aceste instalaţii în perioada 2005-2007. În fiecare an următor, cantitatea totală a cotelor alocate acestor instalaţii se ajustează cu factorul linear menţionat la articolul 9.

6. 5% din cantitatea de cote la nivel comunitar, stabilită în conformitate cu articolele 9 şi 9a pentru perioada 2013-2020, constituie o rezervă pentru instalaţiile nou intrate, acesta fiind procentul maxim care poate fi alocat instalaţiilor nou intrate în conformitate cu normele adoptate în temeiul alineatului (1) al prezentului articol.

Cantităţile de cote alocate se ajustează cu factorul linear menţionat la articolul 9.

Sunt interzise alocările cu titlu gratuit pentru producerea de energie electrică de către instalaţiile nou intrate.

7. Sub rezerva dispoziţiilor articolului 10b, cantitatea de cote alocate cu titlu gratuit în temeiul alineatelor (3)-(6) ale prezentului articol [şi al articolului 3c alineatul (2)] în 2013 este de 80% din cantitatea stabilită în conformitate cu măsurile menţionate la alineatul (1); alocarea cu titlu gratuit scade apoi în fiecare an cu aceeaşi cantitate, până la eliminarea totală a alocării gratuite în 2020.

8. În 2013 şi în fiecare an ulterior până în 2020, instalaţiilor din sectoarele expuse la un risc semnificativ de relocare a emisiilor de dioxid de carbon li se atribuie cote gratuite până la 100% din cantitatea stabilită în conformitate cu alineatele (2)-(6).

9. Până cel târziu la 30 iunie 2010 şi, ulterior, la fiecare 3 ani, Comisia stabileşte care sunt sectoarele vizate la alineatul (8).

Această măsură, destinată să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].

Pentru a stabili sectoarele respective, în conformitate cu primul paragraf, Comisia ţine seama de măsura în care sectorul sau subsectorul în cauză poate transfera costul cotelor solicitate în preţul produselor, fără a pierde o parte semnificativă a cotei de piaţă în favoarea instalaţiilor mai puţin eficiente din punct de vedere al emisiilor de carbon, situate în afara Comunităţii, ţinând seama de următorii factori:

(a) măsura în care licitaţiile ar duce la o creştere substanţială a costurilor de producţie;

(b) măsura în care instalaţiile individuale din sectorul vizat au posibilitatea de a reduce nivelurile emisiilor, de exemplu pe baza celor mai eficiente tehnici;

(c) structura de piaţă piaţa produselor şi piaţa geografică relevante, expunerea sectoarelor vizate la concurenţa internaţională;

(d) efectul schimbărilor climatice şi al politicilor în materie de energie puse deja în aplicare sau care se estimează că vor fi aplicate în afara UE în sectoarele vizate.

Pentru a evalua posibilitatea de transferare a costurilor sporite generate de sistemul comunitar, se pot utiliza, inter alia , estimări ale pierderilor de vânzări determinate de preţul crescut al carbonului sau impactul asupra rentabilităţii instalaţiilor.

Articolul 10b Măsuri de sprijinire a anumitor industrii mari consumatoare de energie în cazul relocării emisiilor de dioxid de carbon

Ţinând seama de rezultatul negocierilor internaţionale şi de măsura în care acestea vor genera reduceri globale ale emisiilor de gaze cu efect de seră, şi în urma consultării tuturor partenerilor sociali interesaţi, Comisia prezintă Parlamentului European şi Consiliului, până cel târziu în iunie 2011, un raport analitic de evaluare a situaţiei sectoarelor sau subsectoarelor mari consumatoare de energie care sunt considerate a fi expuse unor riscuri semnificative de relocare a emisiilor de dioxid de carbon. Aceste raport este însoţit de propuneri adecvate, care pot include:

- adaptarea ponderii cotelor primite cu titlu gratuit de sectoarele sau subsectoarele respective în temeiul articolului 10a;

- includerea în sistemul comunitar a importatorilor de produse fabricate de sectoarele sau de subsectoarele stabilite în conformitate cu articolul 10a.

Atunci când se stabilesc măsurile adecvate se ţine seama şi de toate acordurile sectoriale obligatorii care duc la reduceri globale ale emisiilor de amploarea necesară pentru a combate eficient schimbările climatice, acorduri care pot fi monitorizate, verificate şi care pot face obiectul unor mecanisme obligatorii de garantare a aplicării.

51. Articolele 11 şi 11a se înlocuiesc cu următorul text:

„Articolul 11 Măsuri naţionale de punere în aplicare

1. Fiecare stat membru publică şi prezintă Comisiei, până la 30 septembrie 2011, lista instalaţiilor de pe teritoriul său care intră sub incidenţa prezentei directive, precum şi cotele gratuite alocate fiecărei instalaţii de pe teritoriul său, calculate în conformitate cu normele menţionate la articolul 10a alineatul (1).

2. Până la data de 28 februarie a fiecărui an, autorităţile competente emit cantitatea de cote care trebuie distribuită pentru anul respectiv, calculată în conformitate cu articolele 10 şi 10a.

O instalaţie care îşi încetează activitatea nu mai beneficiază de cote gratuite.

Articolul 11a Utilizarea reducerilor de emisii certificate (CER) şi a unităţilor de reducere a emisiilor (ERU) rezultate din activităţi de proiect în cadrul sistemului comunitar anterior intrării în vigoare a unui viitor acord internaţional privind schimbările climatice

1. Până la intrarea în vigoare a unui viitor acord internaţional privind schimbările climatice şi înaintea aplicării articolului 28 alineatele (3) şi (4), se aplică alineatele (2)-(7) ale prezentului articol.

2. În măsura în care nu au epuizat CER/ERU autorizate de statele membre pentru perioada 2008-2012, operatorii pot solicita autorităţii competente să le aloce cote valabile începând cu 2013 în schimbul CER şi ERU aferente unor reduceri de emisii realizate până în 2012 în cadrul tipurilor de proiecte acceptate de toate statele membre în cadrul sistemului comunitar în perioada 2008-2012. Până la 31 decembrie 2014, autoritatea competentă efectuează aceste schimburi la cerere.

3. În măsura în care operatorii nu au epuizat CER/ERU autorizate de statele membre pentru perioada 2008-2012, autorităţile competente permit operatorilor să schimbe CER rezultate din proiecte desfăşurate înainte de 2013 şi care au fost alocate pentru reduceri ale emisiilor realizate începând cu 2013 contra unor cote valabile din 2013.

Primul paragraf se aplică tuturor tipurilor de proiect care au fost acceptate de toate statele membre în cadrul sistemului comunitar în perioada 2008-2012.

4. În măsura în care operatorii nu au epuizat CER/ERU autorizate de statele membre pentru perioada 2008-2012, autorităţile competente permit operatorilor să schimbe CER alocate pentru reduceri ale emisiilor realizate începând cu 2013 contra unor cote provenind din proiecte noi lansate începând cu 2013 în ţările cel mai puţin dezvoltate.

Primul paragraf se aplică reducerilor de emisii certificate pentru toate tipurile de proiect care au fost acceptate de toate statele membre în cadrul sistemului comunitar în perioada 2008-2012, până la încheierea unui acord între ţările respective şi Comunitate sau până în 2020, luându-se în considerare data cea mai apropiată dintre acestea două.

5. În măsura în care operatorii nu au epuizat CER/ERU autorizate de statele membre pentru perioada 2008-2012 şi în eventualitatea în care se amână încheierea unui acord internaţional privind schimbările climatice, creditele provenind din proiecte sau alte activităţi de reducere a emisiilor pot fi utilizate în sistemul comunitar în conformitate cu acordurile încheiate cu ţări terţe în care se precizează nivelurile de utilizare. În conformitate cu aceste acorduri, operatorii pot utiliza creditele din activităţile de proiect desfăşurate în ţări terţe pentru a-şi respecta obligaţiile care le revin în cadrul sistemului comunitar.

6. Acordurile menţionate la alineatul (5) prevăd utilizarea în sistemul comunitar a creditelor provenind din tehnologii legate de energiile regenerabile sau de eficienţa energetică, care promovează transferul tehnologic şi dezvoltarea durabilă. De asemenea, acordurile respective prevăd utilizarea unor credite provenind din proiecte în care valoarea de referinţă utilizată este inferioară nivelului prevăzut pentru alocarea cu titlu gratuit în temeiul măsurilor menţionate la articolul 10a sau inferioară nivelurilor prevăzute de legislaţia comunitară.

7. Odată ce va fi încheiat un acord internaţional privind schimbările climatice, în sistemul comunitar vor fi acceptate numai acele CER provenind din ţări terţe care au ratificat acordul respectiv.

52. La articolul 11b alineatul (1) se adaugă următorul paragraf:

„Comunitatea şi statele sale membre autorizează activităţi de proiect numai în cazul în care toţi participanţii la proiect îşi au sediul fie într-o ţară care a încheiat acordul internaţional referitor la aceste proiecte, fie într-o ţară sau unitate administrativă subfederală sau regională legată de sistemul comunitar în temeiul articolului 25.”

53. Articolul 13 se modifică după cum urmează:

(a) alineatul (1) se înlocuieşte cu următorul text:

„(1) Cotele emise începând cu 1 ianuarie 2013 sunt valide pentru emisiile produse în cursul unei perioade de opt ani care începe la 1 ianuarie 2013.”

(b) alineatul (2) se elimină;

(c) la alineatul (3), primul paragraf se înlocuieşte cu următorul text:„După patru luni de la începutul fiecărei perioade menţionate la alineatul (1), cotele care nu mai sunt valabile şi care nu au fost restituite şi anulate în conformitate cu articolul 12 alineatul (3) sunt anulate de către autoritatea competentă.”

54. Articolul 14 se înlocuieşte cu următorul text:

„Articolul 14 Monitorizarea şi raportarea emisiilor

1. Comisia adoptă un regulament privind monitorizarea şi raportarea emisiilor şi, după caz, a datelor aferente activităţilor enumerate în anexa I; regulamentul în cauză se bazează pe principiile de reglementare a monitorizării şi raportării stabilite în anexa IV şi precizează potenţialul de încălzire globală al fiecărui gaz cu efect de seră în cadrul cerinţelor privind monitorizarea şi raportarea emisiilor pentru tipul respectiv de gaz.

Această măsură, destinată să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].

2. Regulamentul în cauză poate ţine seama de datele ştiinţifice cele mai exacte şi actualizate care sunt disponibile, în special de datele IPCC, şi poate include, de asemenea, dispoziţii care îi obligă pe operatori să raporteze emisiile aferente producerii de bunuri fabricate de industriile mari consumatoare de energie care pot fi expuse concurenţei internaţionale; de asemenea, regulamentul poate prevedea verificarea independentă a acestor informaţii.

Aceste cerinţe pot include raportarea emisiilor provenite din producerea de energie electrică aflate sub incidenţa sistemului comunitar şi legate de producerea unor astfel de bunuri.

3. Statele membre se asigură că fiecare operator al unei instalaţii raportează autorităţii competente emisiile instalaţiei în cauză produse pe parcursul fiecărui an calendaristic, după încheierea anului respectiv, în conformitate cu regulamentul.

”

55. Articolul 15 se modifică după cum urmează:

(a) titlul se înlocuieşte cu următorul text:

„Verificare şi acreditare”

(b) se adaugă următoarele paragrafe:

„Comisia adoptă un regulament privind verificarea rapoartelor referitoare la emisii şi acreditarea verificatorilor, precizând condiţiile de acreditare, recunoaştere reciprocă şi retragere a acreditărilor verificatorilor, precum şi cu privire la supravegherea şi evaluarea colegială, după caz.

Această măsură, destinată să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].”

56. La articolul 16, alineatul (4) se înlocuieşte cu următorul text:

„4. Amenda pentru depăşirea nivelului de emisii aferent cotelor emise începând cu 1 ianuarie 2013 creşte în conformitate cu indicele european al preţurilor de consum.”

57. Articolul 19 se modifică după cum urmează:

(a) alineatul (1) se înlocuieşte cu următorul text:

„1. Cotele emise începând cu 1 ianuarie 2013 sunt înregistrate în registrul comunitar.”

(b) se adaugă următorul alineat (4):

„(4) Regulamentul privind un sistem standardizat şi securizat de registre prevede modalităţile adecvate pentru ca registrul comunitar să poată efectua tranzacţii şi alte operaţiuni necesare pentru aplicarea procedurilor menţionate la articolul 25 alineatul (1b).”

58. Articolul 21 se modifică după cum urmează:

(a) la alineatul (1), a doua teză se înlocuieşte cu următorul text:„Raportul respectiv acordă o atenţie specială modalităţilor privind alocarea cotelor, funcţionarea registrelor, precum şi executarea măsurilor de punere în aplicare legate de monitorizarea şi raportarea emisiilor, de verificare şi de acreditare, de aspecte referitoare la respectarea prezentei directive şi, după caz, legate de regimul fiscal aplicat cotelor.”

(b) alineatul (3) se înlocuieşte cu următorul text:

„(3) Comisia organizează un schimb de informaţii între autorităţile competente din statele membre cu privire la evoluţiile legate de alocarea cotelor, de folosirea ERU şi CER în sistemul comunitar, de funcţionarea registrelor, de monitorizare, raportare, verificare şi acreditare, de tehnologia informaţiilor, precum şi de respectarea prezentei directive.”

59. Articolul 22 se înlocuieşte cu următorul text:

„Articolul 22 Modificări ale anexelor

Comisia poate modifica anexele la prezenta directivă, cu excepţia anexei I, având în vedere rapoartele prevăzute la articolul 21 şi experienţa aplicării prezentei directive. Anexele IV şi V pot fi modificate pentru a îmbunătăţi monitorizarea, raportarea şi verificarea emisiilor.

Aceste măsuri, destinate să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3).]”

60. La articolul 24, alineatele (2) şi (3) se înlocuiesc cu următorul text:

„(2) Atunci când se aprobă includerea unor activităţi şi tipuri suplimentare de gaze, Comisia poate autoriza simultan şi alte state membre să includă respectivele activităţi şi tipuri suplimentare de gaze.

(3) Comisia poate adopta, din proprie iniţiativă sau la cererea unui stat membru, un regulament privind monitorizarea şi raportarea emisiilor legate de activităţi, instalaţii şi gaze cu efect de seră care nu sunt enumerate sub forma unei combinaţii în anexa I, în cazul în care monitorizarea şi raportarea acestor emisii pot fi realizate cu suficientă acurateţe.

Această măsură, destinată să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].”

61. Se introduce următorul articol 24a:

„Articolul 24a Norme armonizate privind proiectele care generează reduceri ale emisiilor

1. Pe lângă includerile prevăzute la articolul 24, Comisia poate adopta măsuri de punere în aplicare legate de emiterea cotelor pentru proiecte gestionate de statele membre şi concepute pentru a reduce emisiile de gaze cu efect de seră în afara sistemului comunitar.

Aceste măsuri, destinate să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].

Măsurile respective nu trebuie să antreneze o dublă contabilizare a reducerilor de emisii sau să afecteze adoptarea altor măsuri de politică vizând reducerea emisiilor care nu intră sub incidenţa sistemului comunitar. Se adoptă dispoziţii doar în cazul în care nu este posibilă includerea în conformitate cu articolul 24, iar următoarea revizuire a sistemului comunitar ia în considerare armonizarea includerii acestor emisii pe întreg teritoriul Comunităţii.

2. Comisia poate adopta măsuri de punere în aplicare vizând stabilirea detaliilor legate de emiterea de cote pentru proiectele la nivel comunitar menţionate la alineatul (1).

Aceste măsuri, destinate să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].”

62. La articolul 25 se introduc următoarele alineate (1a) şi (1b):

„1a. Se pot încheia acorduri pentru a permite recunoaşterea reciprocă a cotelor între sistemul comunitar şi alte sisteme obligatorii de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu efect de seră care stabilesc plafoane absolute pentru emisii, existente în alte ţări sau unităţi administrative subfederale sau regionale.

1b. Se pot încheia înţelegeri fără caracter obligatoriu cu terţe ţări sau unităţi administrative subfederale sau regionale, pentru a asigura coordonarea administrativă şi tehnică în ceea ce priveşte cotele din cadrul sistemului comunitar sau din cadrul altor sisteme de comercializare a drepturilor de emisie care stabilesc plafoane absolute pentru emisii.”

63. Articolele 27 şi 28 se înlocuiesc cu următorul text:

„Articolul 27 Excluderea instalaţiilor de ardere de dimensiuni mici care fac obiectul unor măsuri echivalente

1. Statele membre pot exclude din sistemul comunitar instalaţiile de ardere cu o putere termică nominală mai mică de 25 MW, ale căror emisii raportate autorităţii competente în fiecare dintre ultimii trei ani nu depăşesc 10 000 de tone de dioxid de carbon echivalent, excluzând emisiile provenite de la biomasă, şi care fac obiectul unor măsuri de natură să permită realizarea unei contribuţii echivalente la reducerile de emisii, în cazul în care statul membru în cauză îndeplineşte următoarele condiţii:

64. notifică fiecare instalaţie de acest tip Comisiei, precizând măsurile echivalente care se aplică;

65. confirmă că se aplică proceduri de monitorizare pentru a se evalua dacă vreuna dintre aceste instalaţii emite mai mult de 10 000 de tone de dioxid de carbon echivalent, excluzând emisiile provenite de la biomasă, în cursul unui an calendaristic;

66. confirmă că o instalaţie este reintrodusă în sistem în cazul în care emite mai mult de 10 000 de tone de dioxid de carbon echivalent, excluzând emisiile provenite de la biomasă, în cursul unui an calendaristic, sau în cazul în care nu se mai aplică măsuri echivalente;

67. publică informaţiile menţionate la literele (a), (b) şi (c) în vederea unei consultări publice.

2. În cazul în care, după expirarea unei perioade de trei luni de la data notificării în scopul consultării publice, Comisia nu prezintă obiecţii în termen de şase luni, notificarea se consideră acceptată.

În urma restituirii cotelor aferente perioadei în care o instalaţie se află în sistemul de comercializare a cotelor de emisie, instalaţia respectivă este exclusă din sistem, iar statul membru nu mai emite alte cote gratuite pentru instalaţia respectivă în conformitate cu articolul 10a.

Articolul 28 Ajustări aplicabile în cazul unui viitor acord internaţional privind schimbările climatice

1. Odată ce Comunitatea va fi încheiat un acord internaţional privind schimbările climatice care prevede ca obiectiv pentru 2020 reduceri obligatorii ale emisiilor de gaze cu efect de seră ce depăşesc nivelurile minime de reducere convenite de Consiliul European, se aplică alineatele (2), (3) şi (4).

2. Din anul care urmează încheierii acordului internaţional menţionat la alineatul (1), factorul linear creşte astfel încât cantitatea cotelor la nivel comunitar în 2020 să fie mai mică decât cantitatea stabilită în conformitate cu articolul 9, cu o cantitate de cote echivalentă cu reducerea totală a emisiilor de gaze cu efect de seră realizată de Comunitate peste nivelul de 20%, reducere care incumbă Comisiei în temeiul acordului internaţional, această reducere fiind înmulţită cu proporţia cu care sistemul comunitar contribuie la totalul reducerilor de emisii în 2020, în conformitate cu articolele 9 şi 9a.

3. Operatorii pot utiliza CER, ERU sau alte credite aprobate în conformitate cu alineatul (4) provenind din ţări terţe care au semnat acordul internaţional, până la limita reprezentată de jumătate din reducerea efectuată în conformitate cu alineatul (2).

4. Comisia poate adopta măsuri pentru a permite operatorilor să utilizeze în sistemul comunitar alte tipuri suplimentare de proiecte decât cele menţionate la articolul 11a alineatele (2)-(5) sau să utilizeze alte mecanisme create în temeiul acordului internaţional, după caz.

Aceste măsuri, destinate să modifice elemente neesenţiale ale prezentei directive prin completarea acesteia, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menţionată la articolul [23 alineatul (3)].”

68. Anexa I se modifică în conformitate cu anexa I la prezenta directivă.

69. Se adaugă anexa IIa, astfel cum apare în anexa II la prezenta directivă.

70. Anexa III se elimină.

Articolul 2Transpunere

1. Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege şi a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 31 decembrie 2012. Statele membre comunică fără întârziere Comisiei textul dispoziţiilor respective şi un tabel de corespondenţă între dispoziţiile respective şi prezenta directivă.

Cu toate acestea, statele membre asigură până cel târziu la [31 decembrie 2009] intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege şi a actelor administrative necesare pentru a se conforma articolului 9a alineatul (2) din Directiva 2003/87/CE, astfel cum a fost introdus prin articolul 1 alineatul (6) din prezenta directivă, şi articolului 11 din Directiva 2003/87/CE, astfel cum a fost modificat prin articolul 1 alineatul (9) din prezenta directivă.

Statele membre aplică dispoziţiile menţionate la primul paragraf de la 1 ianuarie 2013. Atunci când statele membre adoptă dispoziţiile menţionate la primul şi la al doilea paragraf, acestea conţin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoţite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.

2. Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziţii de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă. Comisia informează celelalte state membre cu privire la acestea.

Articolul 3Dispoziţie tranzitorie

Dispoziţiile Directivei 2003/87/CE, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/101/CE, se aplică în continuare până la 31 decembrie 2012.

Articolul 4Intrare în vigoare

Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene .

Articolul 5Destinatari

Prezenta directivă se adresează statelor membre.

Adoptată la Bruxelles, […]

Pentru Parlamentul European Pentru Consiliu

Preşedintele Preşedintele

ANEXA I

Anexa I la Directiva 2003/87/CE se modifică după cum urmează:

71. Punctul 1 se înlocuieşte cu următorul text:

„1. Instalaţiile sau părţile de instalaţii utilizate pentru cercetare, dezvoltare şi testare de produse şi procese noi şi instalaţiile de ardere care utilizează exclusiv biomasă nu intră sub incidenţa prezentei directive.”

72. La punctul 2 se adaugă următoarea teză:

„Unităţile cu o putere termică nominală mai mică de 3 MW nu se iau în considerare la calcularea capacităţii totale a instalaţiilor de ardere.”

73. Tabelul se modifică după cum urmează:

(a) Primul rând de categorii de activităţi se înlocuieşte cu următorul text:

„

Furnizare de energie electrică sau de energie termică Insta