[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 24.9.2010

COM(2010) 501 final

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

Primul raport privind impactul reformei POSEI din 2006

CUPRINS

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Primul raport privind impactul reformei POSEI din 2006 1

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Primul raport privind impactul reformei POSEI din 2006 3

1. Introducere 3

2. Istoricul și elementele principale ale programelor 3

3. Temeiul legal al raportului 6

4. Impactul reformei din 2006 6

4.1. Strategia bazată pe programare și parteneriat 6

4.2. Regimurile specifice de aprovizionare 6

4.2.1. Garanția aprovizionării cu produse esențiale 6

4.2.2. Compensarea costurilor suplimentare 7

4.2.3. Repercutarea avantajului asupra utilizatorului final 7

4.2.4. Reexpedierea produselor prelucrate și denaturarea comerțului 7

4.2.5. Menținerea și dezvoltarea activităților agricole 8

4.3. Sprijinirea producției locale 8

4.3.1. Menținerea și dezvoltarea producției agricole locale 8

4.3.2. Producție de calitate 9

5. Execuție financiară 9

6. Audit privind aplicarea programelor POSEI după 2006 10

7. Evoluții relevante legate de comerț după reforma din 2006 10

7.1. Acordurile de parteneriat economic 10

7.2. OMC și acordurile comerciale bilaterale 10

8. Propuneri de îmbunătățire 12

8.1. Propuneri de modificare a legislației UE 12

8.2. Recomandări către statele membre 12

9. Concluzii 13

SEC(2010) 1093

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

Primul raport privind impactul reformei POSEI din 2006

INTRODUCERE

Articolul 349 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) recunoaște situația economică și socială structurală a regiunilor ultraperiferice, care este agravată de depărtare, insularitate, suprafața redusă, relieful și clima dificile, dependența economică de un număr redus de produse, factori a căror persistență și combinare dăunează grav dezvoltării acestora.

În prezent, la articolul 349 din TFUE sunt enumerate nouă regiuni din trei state membre (SM):

- pentru Franța: Guadeloupa, Guyana Franceză, Martinica, Réunion, Saint-Barthélemy și Saint-Martin;

- arhipelagurile portugheze Azore și Madeira; precum și

- Insulele Canare, ale Spaniei.

Având în vedere caracteristicile speciale ale acestor regiuni și constrângerile cu care se confruntă, trebuie adoptate măsuri specifice, mai ales cu scopul de a stabili condițiile de aplicare a tratatelor în respectivele regiuni, inclusiv a politicilor comune.

În ceea ce privește Politica agricolă comună (PAC), regiunile ultraperiferice beneficiază de programe specifice de sprijinire a producției locale și a aprovizionării cu produse esențiale: programele POSEI ( Programmes d'Options Spécifiques à l'Eloignement et l'Insularité - Programele de opțiuni specifice depărtării și insularității).

ISTORICUL șI ELEMENTELE PRINCIPALE ALE PROGRAMELOR

Prima referire la crearea unor programe specifice pentru regiunile ultraperiferice a fost făcută în rezoluția Parlamentului European din 1987 privind departamentele franceze de peste mări (DOM)[1]. În text se arată că „situația gravă din aceste teritorii justifică și impune depunerea de eforturi în vederea dezvoltării economice și sociale a mai multor sectoare”.

Măsuri specifice pentru agricultură în regiunile ultraperiferice au fost introduse în 1991 pentru DOM-urile franceze (POSEIDOM)[2] și în 1992 pentru Canare (POSEICAN)[3], Azore și Madeira (POSEIMA)[4].

În acest scop, au fost stabilite principalele instrumente ale POSEI:

1. regimurile specifice de aprovizionare , care au scopul de a atenua costurile aprovizionării cu produse utilizate ca intrări pentru consumul zilnic sau pentru producerea anumitor alimente esențiale, prevăzând scutirea de taxe pentru produsele importate direct din țări terțe sau acordarea unui ajutor pentru produse originare din restul Comunității, în limitele nevoilor locale;

2. măsurile de sprijinire a producției locale , care vizează menținerea sau dezvoltarea anumitor produse prin sprijinirea producției, prelucrării și/sau comercializării acestora sau prin restructurarea sectoarelor respective;

3. măsurile de însoțire:

4. dispoziții speciale de adaptare a PAC la particularitățile regiunilor ultraperiferice;

5. derogări aplicabile măsurilor structurale;

6. un simbol grafic pentru o mai bună promovare a produselor din regiunile ultraperiferice;

7. măsuri în domeniul veterinar și al sănătății plantelor.

În 2001, programele POSEI au fost reformate[5]. Această reformă a modificat regimurile specifice de aprovizionare prin instituirea unor „bilanțuri previzionale de aprovizionare” — liste de produse care beneficiază de regimurile specifice de aprovizionare — și prin schimbarea modului de calculare a ajutorului, bazat acum pe „costurile suplimentare” legate de depărtarea, de insularitatea și de suprafața redusă ale regiunilor ultraperiferice, nu pe restituirile la export. De asemenea, au fost introduse măsuri noi de sprijinire a producției locale, au fost modificate unele existente, iar programele au fost adaptate la noul regulament privind dezvoltarea rurală[6].

POSEI a fost reformat din nou în 2006, mai ales datorită următoarelor elemente:

8. publicarea Comunicării COM(2004)343 a Comisiei[7], prin care a fost adoptată o strategie pentru regiunile ultraperiferice care viza o mai bună structurare a fondurilor UE acordate regiunilor ultraperiferice și crearea unor instrumente ad hoc ;

9. reforma PAC din 2003 [Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului[8] privind schemele de sprijin direct pentru agricultori], care a reorientat PAC și a deschis calea reformării organizărilor comune ale pieței (OCP) la care se referea POSEI;

10. recunoașterea rigidității cu care au fost gestionate programele [COM (2004)687] și care nu a permis adaptarea rapidă a bilanțurilor de aprovizionare și a măsurilor de sprijinire a producției locale la nevoile teritoriului, îngreunând abordarea participativă.

Astfel, cele trei regulamente precedente au fost înlocuite cu un text unic: Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului[9] privind măsurile specifice din domeniul agriculturii în favoarea regiunilor ultraperiferice ale Uniunii.

Reforma din 2006 nu a schimbat obiectivele și instrumentele principale ale programelor. Principala noutate este adoptarea unei strategii de programare, însoțită de transferul către statele membre al responsabilității de a concepe și modifica programe, adaptându-le la nevoile locale, precum și de a le gestiona și monitoriza. Obiectivul acestei inovații a fost acela de a introduce un nivel mai ridicat de flexibilitate în gestionarea regimurilor specifice de aprovizionare și a sprijinului pentru producția locală și de a simplifica procedurile de modificare a acestora.

După ce a fost adoptat, Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului a fost modificat de câteva ori pentru a se ține cont de reformele din 2006 privind sectorul zahărului și cel al bananelor, de bilanțul de sănătate [prin care bugetul aferent măsurilor de sprijin direct, gestionate până atunci în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1782/2003, a fost transferat către POSEI], precum și de alte transferuri de ajutoare directe în 2007 și 2008[10].

Aceste modificări au dus la creșterea progresivă a sumelor alocate POSEI, astfel cum reiese din următorul tabel [articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului]:

PT | 77,9 | 86,98 | 87,08 | 87,18 | 106,21 |

ES | 127,3 | 268,4 | 268,4 | 268,4 | 268,42 |

TOTAL |331,8 |617,98 |624,88 |628,58 |653,04 | | În prezent, programele POSEI sunt echivalentul primului pilon al PAC pentru regiunile ultraperiferice.

TEMEIUL LEGAL AL RAPORTULUI

Articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului prevede că „până la 31 decembrie 2009, iar apoi o dată la cinci ani, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport general din care să reiasă impactul acțiunilor realizate în temeiul prezentului regulament […], însoțit, după caz, de propuneri corespunzătoare” .

Deoarece reforma POSEI a fost pusă în aplicare mai târziu decât fusese prevăzut inițial (între sfârșitul anului 2006 și jumătatea anului 2007), primul raport menționat mai sus este prezentat în cursul anului 2010, pentru a permite acumularea unui număr mai mare de elemente în vederea evaluării impactului inițial al acestei reforme.

Mai precis, prezentul raport ia în considerare execuția financiară a programelor până la exercițiul financiar 2009, datele privind piețele relevante (până în 2009) și studiul efectuat pentru Comisie de consultanții Oréade–Brèche, de evaluare a măsurilor puse în aplicare în cadrul POSEI începând din 2001 (denumit în continuare „studiul de evaluare”), publicat în februarie 2010 la adresa: http://ec.europa.eu/agriculture/eval/reports/posei/index_fr.htm

IMPACTUL REFORMEI DIN 2006

Strategia bazată pe programare și parteneriat

Responsabilitățile și competențele sporite ale autorităților naționale și regionale în ceea ce privește definirea programului lor și participarea părților interesate la elaborarea măsurilor au fost percepute în mod favorabil atât de statele membre, cât și de operatori.

Este foarte apreciată mai ales flexibilitatea sporită în privința adaptării treptate a programelor la nevoile locale reale prin intermediul unor modificări anuale. Într-adevăr, dată fiind fragilitatea generată de riscurile de piață și de condițiile climatice specifice acestor regiuni, această flexibilitate permite adaptarea rapidă a măsurilor de sprijin la cerințele concrete ale fiecărui teritoriu.

Studiul de evaluare arată că reforma a îmbunătățit eficiența administrativă (bugetul crescut a determinat un efect de economie de scară).

Totuși, nivelul mai ridicat de parteneriat nu a permis reducerea poverii administrative: strategia de programare este împovărătoare atât pentru autoritățile naționale/regionale, cât și pentru serviciile Comisiei.

Regimurile specifice de aprovizionare

Garanția aprovizionării cu produse esențiale

Studiul de evaluare arată că regimurile specifice de aprovizionare acoperă bine nevoile de aprovizionare cu produsele selectate de statele membre/regiunile ultraperiferice, în legătură cu care au rolul esențial:

11. de a garanta aprovizionarea regulată prin constituirea de stocuri;

12. de a stimula concurența cu produse similare importate, ceea ce are un impact asupra stabilității prețurilor;

13. de a menține structurile de producție locale prin:

14. sprijinirea rentabilității crescătoriilor locale de animale;

15. asigurarea viabilității industriei agroalimentare locale.

Compensarea costurilor suplimentare

Fiecare stat membru a ales abordări diferite în privința stabilirii costurilor suplimentare. Concluzia studiului de evaluare a fost că regimurile specifice de aprovizionare permit compensarea statelor membre pentru costurile suplimentare generate de aprovizionarea cu toate produsele selectate.

În special din cauza volatilității costurilor de transport, bugetul regimurilor specifice de aprovizionare, limitat prin plafoane anuale fixe, nu poate acoperi același procent de costuri suplimentare în fiecare an.

Repercutarea avantajului asupra utilizatorului final

Studiul de evaluare a arătat că avantajul s-a repercutat în mod corespunzător asupra utilizatorului final doar în anumite cazuri. În alte cazuri este mai dificil de stabilit acest lucru. În general, repercutarea corespunzătoare a avantajului regimurilor specifice de aprovizionare asupra utilizatorul final este dificil de verificat, mai ales în cazul produselor care au fost introduse într-un lanț de prelucrare. Aceste controale sunt de competența statelor membre în cauză, care pun în aplicare sisteme de monitorizare.

Reexpedierea produselor prelucrate și denaturarea comerțului

Așa cum se afirmă la considerentul (4) din Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului, cantitățile acoperite de regimurile specifice de aprovizionare sunt limitate la nevoile de aprovizionare ale regiunilor ultraperiferice, pentru a nu împiedica buna funcționare a pieței interne și pentru a nu genera perturbări ale comerțului cu produsele în cauză. Prin urmare, expedierea sau exportarea respectivelor produse din regiunile ultraperiferice este interzisă. Totuși, expedierea sau exportarea respectivelor produse este autorizată în cazul în care avantajul care rezultă din regimurile specifice de aprovizionare este rambursat sau, în cazul produselor prelucrate, pentru a permite fluxurile comerciale regionale sau tradiționale, în conformitate cu articolul 4 din regulamentul menționat.

Respectivele cantități tradiționale au fost stabilite pe baza mediei fluxurilor comerciale dintre anii 1989 și 1991, adică înainte de lansarea programelor POSEI. Comisia consideră că revizuirea cantităților tradiționale nu este necesară. O astfel de revizuire ar contrazice obiectivul programelor de a limita aprovizionările la nevoile locale și ar putea duce la denaturarea comerțului. Totuși, comerțul cu produse prelucrate în cadrul regimurilor specifice de aprovizionare trebuie încurajat în regiunile ultraperiferice.

Menținerea și dezvoltarea activităților agricole

Regimurile specifice de aprovizionare au un rol esențial în menținerea structurilor de producție locale, prin:

- sprijinirea rentabilității crescătoriilor locale de animale;

- asigurarea viabilității industriei agroalimentare locale.

Prin urmare, regimurile specifice de aprovizionare creează locuri de muncă suplimentare la nivel local, în agricultură și în industria agroalimentară.

Pe de altă parte, nivelul ajutorului stabilit pentru aprovizionarea cu anumite produse în anumite regiuni ultraperiferice (de exemplu, carne și produse lactate în Insulele Canare și Madeira) intră în concurență cu producția locală din aceeași categorie, drept care aceasta din urmă nu se prea poate dezvolta. Responsabilitatea de a îmbunătăți distribuția de fonduri pentru a privilegia producțiile locale revine statelor membre.

Sprijinirea producției locale

Menținerea și dezvoltarea producției agricole locale

Programele POSEI, adaptate fiind la specificitățile regiunilor ultraperiferice, sunt esențiale cel puțin pentru limitarea regresiei activităților agricole. Potrivit studiului de evaluare, programele POSEI contribuie la menținerea majorității producțiilor și chiar la dezvoltarea unora dintre acestea. Rentabilitatea și competitivitatea unor sectoare sprijinite prin POSEI au crescut și grație măsurilor complementare în favoarea dezvoltării rurale.

După reforma POSEI, aproape toți producătorii au înregistrat creșteri de venit.

Per ansamblu, măsurile POSEI au fost și sunt eficiente pentru sectoarele de export de banane în regiunile cele mai mari producătoare (Insulele Canare, Guadelupa și Martinica) și de zahăr (Guadelupa, Martinica și Réunion), care beneficiază de un nivel semnificativ de sprijin, dar dau totodată rezultate bune din punctul de vedere al menținerii nivelului de producție și de venit, după cum evidențiază studiul de evaluare.

În sectorul creșterii animalelor din Réunion și din Insulele Azore s-a înregistrat o creștere a producției de carne și lapte . Totuși, sectoarele cărnii și laptelui nu înregistrează aceleași rezultate pozitive în toate regiunile ultraperiferice. De fapt, nu s-au dovedit foarte eficiente în Madeira și în Insulele Canare.

Au fost constatate dificultăți și în sectorul fructelor și legumelor din departamentele franceze, unde ajutoarele au înregistrat o utilizare limitată pentru că producătorii erau obligați sa se asocieze pentru a primi ajutor (mai ales în Guyana); alte produse din acest sector destinate exportului, care se confruntă, de asemenea, cu dificultăți, sunt ananasul din Insulele Azore și tomatele din Insulele Canare.

În ceea ce privește sectorul bananelor , s-au înregistrat progrese semnificative din punctul de vedere al creșterii rentabilității, al efectelor asupra productivității, al calității și al condițiilor de producție în raport cu mediul.

În ceea ce privește sectorul zahărului , în departamentele franceze , sprijinul permite contracararea efectelor reformei din sectorul zahărului din 2006, în vederea menținerii unui nivel acceptabil al prețului pentru producători, a viabilității industriei de prelucrare a zahărului și, prin urmare, a unor condiții de concurență echitabile pe piața UE. Totuși, sectorul zahărului se confruntă cu dificultăți în Insulele Azore , în ciuda sprijinului acordat prin POSEI. Pentru a atenua aceste dificultăți, organele legislative au adoptat o propunere legislativă în mai 2010.

Producție de calitate

POSEI, îmbinat cu Programele de dezvoltare rurală (PDR), constituie un instrument foarte util de sprijinire a unei producții locale de calitate care să poată concura cu produsele de import, acestea nemaifiind singura opțiune pe piețele locale.

Logoul pe care îl pot utiliza producătorii locali care produc pentru export și care obțin o autorizație în acest sens de la autoritățile naționale competente contribuie la etichetarea calității producției regiunilor ultraperiferice în UE.

EXECUțIE FINANCIARă

Datele privind execuția financiară a programelor POSEI din 2006 până în 2008 (exercițiile financiare 2007-2009) sunt prezentate în anexa I. Datele respective arată o utilizare tot mai intensă a fondurilor POSEI de-a lungul perioadei menționate.

Mai precis, unele măsuri au epuizat resursele financiare alocate în ultimii ani. Acest lucru este deosebit de evident în cazul măsurilor de diversificare din sectoarele creșterii animalelor și cultivării legumelor din DOM-urile franceze, sectoare care s-au bucurat de o dezvoltare neașteptată în ultimii ani. Insuficiența fondurilor a determinat autoritățile franceze să aplice „stabilizatori” (reduceri proporționale ale ajutorului în funcție de deficitul bugetar). Această situație a fost rezolvată prin autorizarea, începând cu 2010, a unei finanțări naționale suplimentare.

Este evident, de asemenea, că bugetul anual al regimurilor specifice de aprovizionare este executat în întregime în aproape toate regiunile ultraperiferice. Alocările anuale pentru regimurile specifice de aprovizionare au fost stabilite în 2005/2006 pentru fiecare stat membru pe baza execuției istorice din perioada 2001-2003 și sunt fixe. În cadrul fiecărui program, situația poate fi îmbunătățită prin redistribuirea bugetului disponibil între măsurile în cazul cărora există marje. Mai mult, articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului permite statelor membre să acorde o finanțare suplimentară pentru măsurile de sprijinire a producției locale.

Totuși, în privința regimurilor specifice de aprovizionare, plafoanele fixate la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 247/2006 al Consiliului generează o anumită rigiditate. Prin urmare, se propune o mai mare flexibilitate în redistribuirea de fonduri între măsurile de sprijinire a producției locale și regimurile specifice de aprovizionare, în limitele bugetului alocat (a se vedea punctul 8.1).

AUDIT PRIVIND APLICAREA PROGRAMELOR POSEI DUPă 2006

Serviciile de audit ale Comisiei au desfășurat anchete în vederea verificării și închiderii conturilor în Insulele Azore, Madeira și Réunion în 2008, în Insulele Canare în 2008 și 2009, în Martinica și Guadelupa în 2009.

În general, situațiile constatate în cursul acestor audituri arată o îmbunătățire semnificativă față de anii precedenți, deși continuă să fie notificate unele deficiențe, care urmează să fie investigate în detaliu în contextul verificării și închiderii conturilor și care se referă la măsurarea plantațiilor de bananieri în cadrul programului POSEI pentru Insulele Canare.

EVOLUțII RELEVANTE LEGATE DE COMERț DUPă REFORMA DIN 2006

Acordurile de parteneriat economic

Începând cu 1.1.2008, APE au permis accesul unor țări din Africa, Caraibe și Pacific (ACP) la piața UE, fără taxe vamale și fără contingente. Câteva țări ACP produc mărfuri pentru export care constituie, de asemenea, o bună parte a exporturilor regiunilor ultraperiferice, precum bananele, zahărul, orezul, carnea și alte fructe și legume. Cele mai importante exporturi care preocupă regiunile ultraperiferice sunt cele de zahăr și banane.

În ceea ce privește bananele , Comisia a efectuat un studiu de evaluare a impactului înaintea reformei organizării comune a pieței bananelor în 2006. Această evaluare a ținut cont de consecințele probabile ale acordurilor de parteneriat economic și a dus la transferul unui buget mai mare dinspre organizarea comună a pieței bananelor spre POSEI. Importurile de banane din țările ACP în UE au crescut de la an la an, cu aproape 10 % în 2008 și din nou cu 4 % în 2009. După scăderea considerabilă a producției în Martinica și Guadelupa provocată de uraganul Dean în august 2007 (a se vedea anexa III), producția regiunilor ultraperiferice a crescut din nou, cu 2,7 % în 2008 și cu 7,4 % în 2009.

În ceea ce privește zahărul , acordurile de parteneriat economic au introdus, de la 1.10.2009, importurile fără taxe și fără contingente, cu o măsură tranzitorie de salvgardare până în 2015 în cazul țărilor ACP care nu se află totodată printre țările cel mai puțin dezvoltate. Prin urmare, ar putea crește importurile din toate țările ACP, nu doar din cele mai puțin dezvoltate. Totuși, pe termen scurt, este puțin probabil ca aceste importuri să ajungă la nivelul de 3,5 tone prevăzut în reforma din 2006 a sectorului zahărului. Până acum, în forma lor actuală, acordurile de parteneriat economic nu au avut un impact direct asupra sectorului zahărului în regiunile ultraperiferice.

OMC și acordurile comerciale bilaterale

UE a încheiat recent acorduri multilaterale și bilaterale care schimbă preferințele tarifare la import pentru anumite mărfuri. Aceste schimbări ar putea afecta competitivitatea pe piața UE a producătorilor din regiunile ultraperiferice. Printre produsele potențial afectate se numără romul, anumite fructe și legume, zahărul din trestie și produsele prelucrate care conțin procente ridicate de zahăr obținut exclusiv din trestie.

În ceea ce privește bananele , la 15 decembrie 2009, UE a parafat un acord cu producătorii din America Latină, cunoscuți și ca producători din țări beneficiare ale clauzei națiunii celei mai favorizate. Acordul implică o reducere treptată, într-o perioadă de 7-9 ani, a tarifelor la importul în UE, de la 176 EUR/tonă la 114 EUR/tonă. De asemenea, în cadrul celor două acorduri bilaterale încheiate în prima jumătate a anului 2010 cu Columbia și Peru, respectiv cu țările din America Centrală, UE a fost de acord să reducă și mai mult taxele pentru banane, la 75 EUR/tonă până în 2020. O altă țară mare exportatoare de banane, Ecuadorul, și-a exprimat interesul de a se alătura acordului UE cu Columbia și Peru.

După încetarea Cadrului special de asistență pentru furnizorii tradiționali de banane din ACP, care a fost în vigoare între anii 1999 și 2008 și a avut un buget de 375 milioane EUR destinat țărilor ACP exportatoare tradiționale de banane, Comisia a propus mobilizarea unui buget de peste 200 milioane EUR pentru perioada 2010-2013 destinat principalelor 10 țări ACP exportatoare de banane (măsuri de însoțire pentru sectorul bananelor), pentru a le ajuta în procesul necesar de adaptare.

În ceea ce-i privește pe producătorii din regiunile ultraperiferice, reforma organizării pieței comune a bananelor din 2006 a ținut deja cont, în mare parte, de efectele noului mediu comercial. Studiul de evaluare a impactului efectuat înaintea reformei a analizat consecințele probabile ale unor reduceri tarifare comparabile cu cele convenite în recentul acord. Bazându-se pe faptul că POSEI garantează producătorilor de banane primirea întregii sume pentru care sunt eligibili, chiar dacă nu obțin exact nivelul de producție corespunzător, evaluarea a arătat că schimbările aduse tarifelor la import ale UE, dacă sunt menținute între anumite limite, ar avea un impact limitat asupra producției UE (a se vedea anexa IV).

Ca măsură de însoțire pentru reforma din sectorul bananelor, suma transferată către POSEI a fost calculată pe baza celei mai favorabile medii a ajutoarelor plătite producătorilor de banane pentru perioada 2000-2002, la care s-a adăugat o marjă de 8,4 % pentru a reflecta o anumită variabilitate a pieței bananelor în cazul continuării liberalizării. De fapt, bugetul pentru banane a crescut cu un procentaj chiar mai ridicat – aproximativ 47 % – atunci când se baza pe media ajutoarelor plătite în perioada 2002-2006. Totuși, având în vedere recentele evoluții ale pieței, Comisia monitorizează îndeaproape impactul acordurilor comerciale multilaterale și va lua măsurile adecvate pentru a-l atenua dacă va fi necesar.

În ceea ce privește zahărul , posibila reducere a taxelor la import și/sau introducerea unor noi contingente tarifare ca parte a discuțiilor multilaterale în desfășurare în cadrul Rundei de la Doha ar putea duce la o supraofertă și eventual să influențeze prețurile zahărului în interiorul UE. Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului obligă Comisia să mențină echilibrul structural al pieței la un preț apropiat de prețul de referință. Pentru a face față unei asemenea situații pot fi luate mai multe măsuri de piață, precum retragerea sau depozitarea privată. Aceste măsuri afectează producția de zahăr din cadrul cotei. Totuși, regiunile ultraperiferice produc mai puțin zahăr decât le permit cotele alocate, deci impactul acestor măsuri ar trebui să fie limitat.

PROPUNERI DE ÎMBUNăTățIRE

Propuneri de modificare a legislației UE

Având în vedere evoluția programelor din ultimii ani și recenta intrare în vigoare a Tratatului de la Lisabona, se propune reformarea Regulamentului (CE) nr. 247/2006 al Consiliului , cu scopul de a actualiza și simplifica anumite dispoziții și de a alinia regulamentul menționat la noile cerințe ale TFUE.

Mai precis, se propune modificarea articolului 4 alineatul (2) pentru a include posibilitatea liberului schimb între DOM-urile franceze cu produse prelucrate în cadrul regimurilor specifice de aprovizionare (a se vedea punctul 4.2.4) .

De asemenea, se propune modificarea articolului 23 alineatul (3) , în vederea creșterii plafoanelor maxime anuale ale regimurilor specifice de aprovizionare în cazul Franței și al Portugaliei – în limitele alocărilor financiare existente – astfel încât să se reducă presiunea asupra fondurilor rezervate regimurilor specifice de aprovizionare și să se permită introducerea unor produse suplimentare în bilanțurile previzionale de aprovizionare ale regiunilor ultraperiferice care au nevoie de acest lucru, fără a crește bugetul general (a se vedea punctul 5).

În sfârșit, pentru a reduce povara administrativă și pentru a le acorda statelor membre mai mult timp să-și stabilească nevoile reale și să-și finalizeze abordarea strategică pentru anul următor (a se vedea punctul 4.1), Comisia intenționează să modifice articolul 49 din Regulamentul (CE) nr. 793/2006 al Comisiei . Modificarea va consta în amânarea, de la 1 august la 30 septembrie, a termenului limită pentru transmiterea către Comisie a modificărilor anuale ale programului referitoare la anul următor. Aceste modificări vor fi analizate de serviciile Comisiei și vor fi aprobate printr-o scrisoare a DG AGRI, cu excepția cazului în care implică modificări majore, precum introducerea în program a unei noi măsuri (a unui nou capitol). În acest caz, modificările trebuie transmise până la 1 august și aprobate printr-o decizie a Comisiei.

Recomandări către statele membre

Statele membre au început procesul de instituire a unor sisteme de control adecvate cu ajutorul cărora să verifice repercutarea corespunzătoare a avantajului regimurilor specifice de aprovizionare asupra utilizatorului final (punctul 4.2.3). Statele membre sunt invitate să pună repede în funcțiune sistemele în cauză și să raporteze Comisiei acest lucru.

Statelor membre li se recomandă să ajusteze nivelul ajutoarelor din cadrul regimurilor specifice de aprovizionare în cazul produselor care sunt produse și la nivel local , astfel încât să se acorde prioritate dezvoltării producției locale (punctul 4.2.5).

Statelor membre li se recomandă să analizeze în profunzime motivele succesului limitat al măsurilor care nu își îndeplinesc obiectivele (punctul 4.3.1) și să propună o strategie de sprijin îmbunătățită în cadrul programelor lor. Flexibilitatea acordată prin reformă statelor membre în privința gestionării programelor naționale poate fi foarte eficace în abordarea anumitor situații. Pentru a ajuta sectoarele în dificultate, statele membre pot realoca fondurile POSEI în cadrul programului și pot chiar să acorde ajutoare suplimentare, grație, deopotrivă, dispozițiilor mai flexibile privind ajutoarele de stat prevăzute pentru regiunile ultraperiferice (punctul 5).

În contextul acestor decizii strategice, statele membre ar trebui să privilegieze măsurile care vizează încurajarea păstrării și creării de locuri de muncă la nivel local .

De asemenea, statele membre sunt invitate să prezinte rapoarte regulate bazate pe indicatorii principali pe care îi stabilesc serviciile Comisiei, pentru a permite o evaluare generală a progresului POSEI de-a lungul anilor.

În sfârșit, trebuie subliniat faptul că pentru definirea inițială a programelor POSEI a fost necesară abordarea participativă, care a inclus toate părțile interesate: la fel ar trebui să se întâmple și în cazul modificării anuale a acestor programe. Modificarea recomandată a articolului 49 din Regulamentul (CE) nr. 793/2006 al Comisiei, prin care s-ar amâna termenul limită pentru transmiterea modificărilor (punctul 8.1), va acorda mai mult timp pentru consultarea operatorilor în cauză.

CONCLUZII

În primii ani de punere în aplicare, POSEI s-a dovedit a avea succes în ceea ce privește strategia de programare (fără îndoială mai flexibilă și mai apropiată de nevoile locale), garantarea aprovizionării cu produse esențiale prin atenuarea costurilor suplimentare generate de livrarea acestora, sprijinirea veniturilor agricultorilor din regiunile ultraperiferice și dezvoltarea anumitor sectoare agricole.

Având în vedere analiza și situația actuală, Comisia consideră că pachetul financiar alocat POSEI a permis îndeplinirea obiectivelor generale ale programelor.

Rolul statelor membre în aplicarea POSEI este crucial. Statele membre ar trebui să se gândească la o realocare mai bine orientată a resurselor disponibile, pentru a sprijini noile sectoare și producțiile care se află cel mai mult în dificultate.

Atât Comisia, cât și statele membre trebuie să își continue eforturile pentru punerea în aplicare a programelor în cele mai bune condiții și mai ales pentru urmărirea obiectivelor legate de autosuficiența alimentară și de diversificare față de sectoarele tradiționale de producție pentru export, pentru a asigura viabilitatea activității agricole, chiar și în cazul unor crize de piață localizate.

Alte obiective esențiale care trebuie urmărite vizează locurile de muncă în sectorul agricol, al căror număr ar trebui menținut și crescut pe cât posibil, precum și calitatea producției și conservarea mediului.

[1] Rezoluția PE din 11 mai 1987.

[2] Regulamentul (CEE) nr. 3763/91 al Consiliului - JO L 356, 24.12.1991, p. 1.

[3] Regulamentul (CEE) nr. 1601/92 al Consiliului - JO L 173, 27.6.1992, p. 13.

[4] Regulamentul (CEE) nr. 1600/92 al Consiliului - JO L 173, 27.6.1992, p. 1.

[5] Regulamentele (CE) nr. 1452/2001 (POSEIDOM), (CE) nr. 1453/2001 (POSEIMA) și (CE) nr. 1452/2001 (POSEICAN) ale Consiliului din 28 iunie 2001 – JO L 198, 21.7.2001, p. 11.

[6] Regulamentul (CEE) nr. 1257/1999 al Consiliului - JO L 160, 26.6.1999, p. 80.

[7] Revizuită și consolidată prin Comunicarea COM(2008)642 a Comisiei.

[8] JO L 270, 21.10.2003, p. 1.

[9] JO L 42, 14.2.2006, p. 1.

[10] - Regulamentul (CE) nr. 318/2006 al Consiliului - JO L 58, 28.2.2006, p. 1 (reforma sectorului zahărului)

- Regulamentul (CE) nr. 2013/2006 al Consiliului - JO L 384, 29.12.2006, p. 13 (reforma sectorului bananelor)

- Regulamentul (CE) nr. 1276/2007 al Consiliului - JO L 284, 30.10.2007, p. 11 (plafoanele bugetare pentru 2007)

- Regulamentul (CE) nr. 674/2008 al Consiliului - JO L 189, 17.7.2008, p. 5 (plafoanele bugetare pentru 2008)

- Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului - JO L 30, 31.1.2009, p. 16 (bilanțul de sănătate)