RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 487/14

Avizul Comitetului Economic și Social European privind Politica UE în materie de biodiversitate

(aviz din proprie inițiativă)

(2016/C 487/03)

Raportor: domnul Lutz RIBBE

Decizia Adunării Plenare 21.1.2016 Temei juridic Articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură Aviz din proprie inițiativă Secțiunea competentă Secțiunea pentru agricultură, dezvoltare rurală și protecția mediului Data adoptării în secțiune 5.9.2016 Data adoptării în sesiunea plenară 21.9.2016 Sesiunea plenară nr. 519 Rezultatul votului (voturi pentru/voturi împotrivă/abțineri) 156/31/22

1. Sinteza concluziilor și recomandărilor CESE

1.1. Politica UE în materie de biodiversitate este un exemplu clasic de politică a promisiunilor nerespectate la nivel european și național, în ciuda faptului că au fost identificate și stabilite absolut corect atât problemele, cât și instrumentele necesare pentru soluționarea acestora.

1.2. CESE atrage atenția cu privire la observațiile Comisiei cu privire la importanța protecției biodiversității, care este comparabilă cu obiectivele politicii climatice. Nu este vorba doar de conservarea speciilor de plante și de animale, ci chiar de mijloacele de existență a omenirii.

1.3. CESE solicită aplicarea consecventă și imediată a Directivei privind conservarea păsărilor sălbatice și a Directivei habitate. CESE este de părere că și aplicarea consecventă și imediată a Directivei-cadru privind apa ar avea o contribuție considerabilă la o mai bună protecție a biodiversității.

1.4. Statele membre trebuie să stabilească în cele din urmă necesarul financiar concret care decurge din punerea în aplicare a dreptului european, iar Comisia trebuie să asigure banii necesari. Finanțarea rețelei Natura 2000 prin fonduri UE și în primul rând prin Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) și Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) poate fi considerată în mare parte eșuată sub numeroase aspecte; prin urmare, CESE solicită introducerea unui post bugetar separat, care trebuie să fie pus la dispoziție pentru finanțarea rețelei Natura 2000.

1.5. CESE solicită asigurarea coerenței între toate domeniile de politică cu impact asupra protecței biodiversității. În acest context, CESE se așteaptă ca evaluarea la jumătatea perioadei a „zonelor de interes ecologic” și, posibil, a politicii agricole comune să fie deja folosite pentru a asigura în viitor o utilizare a PAC mai focalizată pe atingerea obiectivelor de biodiversitate. CESE consideră că în acest sens este necesară o schimbare în ceea ce privește domeniul de aplicare și calitatea acestor obiective.

1.6. Consolidarea infrastructurii verzi merită salutată în mod explicit. În acest context, CESE invită Comisia și statele membre să elaboreze și să pună în aplicare o strategie coerentă privind infrastructura verde. În plus, ar trebui ca rețelele trans-europene pentru infrastructura verde în Europa (TEN-G) să devină o investiție prioritară a UE. Și pentru aceasta este nevoie urgentă de alocare de fonduri.

1.7. În ceea ce privește incoerența politicilor UE, constatată și criticată în numeroase rânduri de serviciile Comisiei, Consiliul Mediu, Parlamentul European, CoR și CESE, în ultimii ani nu s-a produs nicio schimbare fundamentală. Dar dacă propriile propuneri pentru rezolvarea problemelor în materie de biodiversitate nu sunt luate în serios și nu sunt aplicate, nu este de mirare că a) nu apar rezultatele dorite și b) cei afectați și societatea în general sunt dezamăgiți.

1.8. Privind retrospectiv, diversele strategii și programe ale UE în materie de biodiversitate din anii 1998, 2001, 2006 și 2010, care au descris problemele exact și au prezentat și instrumente corespunzătoare trebuie, așadar, să fie considerate în mare măsură inutile, întrucât acestea nu au fost capabile să concretizeze promisiunea politică și să pună capăt pierderii biodiversității cauzate de societate.

1.9. Prin urmare, CESE constată din nou, așa cum a făcut-o deja în multe dintre avizele sale anterioare privind politica UE în materie de biodiversitate, că lipsește voința politică, și nu cadrul juridic. Nu este necesară o modificare a bazelor legale existente.

2. Context: cronologia politicii UE în materie de biodiversitate – și reacțiile CESE

2.1. După ce în strategia în materie de biodiversitate adoptată în 1998 (1) s-a constatat faptul că „în decursul secolelor biodiversitatea bogată din Uniunea Europeană … s-a redus din cauza intervenției umane” și că „în ultimele decenii … această intervenție a luat proporții enorme”, în anul 2001, în strategia de dezvoltare durabilă adoptată de Consiliul European, (Strategia „Göteborg”) au fost formulate obiective clare în domeniul biodiversității, și anume stoparea pierderii biodiversității în UE până în 2010 și refacerea habitatelor și ecosistemelor naturale.

2.2. Pentru realizarea acestor obiective, în anul 2001 s-a publicat un plan de acțiune privind biodiversitatea (2), urmat în mai 2006 (3) de un alt plan de acțiune privind biodiversitatea, care însă nu prezenta diferențe mari de conținut față de primul.

2.3. În martie 2010, șefii de stat și de guvern din UE au fost nevoiți să recunoască faptul că nu își vor ține promisiunea din 2001, în ciuda diferitelor planuri de acțiune, care de fiecare dată au fost evaluate de CESE ca fiind corespunzătoare și cu finalitatea scontată.

2.4. Ulterior, pe baza Comunicării Comisiei „Opțiuni pentru o perspectivă și un obiectiv post-2010 în materie de biodiversitate la nivelul UE” (4) s-a adoptat o nouă „strategie a UE în domeniul biodiversității pentru 2020” (5), care însă, în esență, nu a făcut decât să reia cerințele și instrumentele planurilor de acțiune anterioare și a amânat obiectivul stabilit inițial pentru anul 2010 pe anul 2020.

2.5. În cadrul acesteia se proclamă în mod optimist că „strategia UE privind biodiversitatea pentru 2020 […] (stabilește) drumul pe care UE trebuie să îl urmeze pentru a-și realiza propriile obiective în materie de biodiversitate, precum și pentru a-și respecta angajamentele globale”.

2.6. Comitetul a exprimat o opinie critică privind strategia (6): printre altele, și-a manifestat îngrijorarea profundă și cu privire la faptul că „până în prezent, factorul politic nu a avut puterea sau voința de a pune în practică măsurile a căror necesitate este recunoscută de ani buni, cu toate că însăși comunicarea reamintește în mod clar că societatea și economia profită deopotrivă de o politică strictă privind biodiversitatea. După 32, respectiv 19 ani de la intrarea lor în vigoare, nici măcar principalele directive ale UE privind protecția mediului nu au fost puse în întregime în aplicare de către statele membre.”

2.7. La acel moment, pentru CESE a rămas „neclar cum poate fi depășită lipsa de până acum a voinței politice. În acest sens, strategia privind biodiversitatea nu reprezintă un progres real. Dezbaterile purtate în cadrul Consiliului de Miniștri pe marginea acestei comunicări arată că integrarea politicii privind biodiversitatea în celelalte domenii politice este departe de a fi realizată”.

2.8. Deja de atunci Comitetul a susținut că este de maximă importanță ca în cadrul reformelor politice iminente la acea vreme (de exemplu în domeniul pescuitului, al politicii agrare, al transporturilor, al energiei și al coeziunii) să fie realizată o legătură strânsă cu strategia privind biodiversitatea. CESE a observat că există încă deficite considerabile și astfel a ajuns la concluzia că „…Comisia trebuie să ia mai în serios propria ei strategie privind biodiversitatea!”.

2.9. Din afirmația formulată în noua strategie a UE în materie de biodiversitate potrivit căreia ar fi fost găsit drumul corect pentru a opri în cele din urmă pierderea biodiversității, după doar 4 ani nu a mai rămas mare lucru. Acest lucru reiese foarte clar din evaluarea la jumătatea perioadei a strategiei în materie de biodiversitate (7).

3. Evaluarea la jumătatea perioadei a actualei strategii în materie de biodiversitate

3.1. Strategia în sine include un total de șase obiective individuale clar definite cu un total de 20 de măsuri. Evaluarea la jumătatea perioadei arată:

3.1.1. privind obiectivul 1 („Stoparea deteriorării stării tuturor speciilor și habitatelor vizate de legislația UE privind natura și realizarea unei îmbunătățiri semnificative și cuantificabile a situației acestora […]”), că, deși au fost realizate unele progrese, acestea sunt prea lente pentru a atinge obiectivul. Lipsește mai ales finalizarea rețelei Natura 2000 în zonele marine, asigurarea gestionării eficace a siturilor Natura 2000 și furnizarea resurselor financiare necesare pentru susținerea rețelei Natura 2000. Și chiar dacă rețeaua Natura 2000 terestră este acum „în esență” completă, în anul 2012 au existat planuri de gestionare pentru numai 58 % din siturile Natura 2000, respectiv astfel de planuri erau în curs de dezvoltare;

3.1.2. privind obiectivul 2 („Menținerea și ameliorarea ecosistemelor și a serviciilor aferente prin crearea unei infrastructuri ecologice și refacerea a cel puțin 15 % din ecosistemele degradate până în 2020), că prin măsurile adoptate până în prezent „…nu a fost stopată încă tendința de degradare a ecosistemelor și a serviciilor”;

3.1.3. privind obiectivul 3 („Creșterea contribuției agriculturii și silviculturii la menținerea și sporirea biodiversității”), că nu există „niciun progres considerabil” și că „declinul continuu al stării speciilor și habitatelor de importanță la nivelul UE asociate agriculturii indică faptul că trebuie făcute eforturi mai mari pentru a conserva și a îmbunătăți biodiversitatea în aceste zone. Politica agricolă comună (PAC) trebuie să joace un rol esențial în acest proces, în interacțiune cu politicile de mediu relevante”. În prezent există o serie de instrumente în acest sens, acestea trebuie să fie accesate „pe o scară suficient de mare” de către statele membre. Numai dacă sunt puse în aplicare „la scară mai largă”, acestea ar putea repune UE pe drumul cel bun pentru a atinge obiectivul până în 2020. În general, sunt necesare „eforturi sporite”;

3.1.4. privind obiectivul 4 („Asigurarea utilizării durabile a resurselor piscicole”), că „s-au înregistrat progrese importante în ceea ce privește instituirea cadrului de politică… punerea în aplicare a politicilor a fost inegală pe teritoriul UE și asigurarea realizării obiectivelor conform calendarului este supusă în continuare unor provocări majore. Puțin peste 50 % din stocurile pentru care s-a realizat o evaluare a producției maxime durabile au fost exploatate în mod durabil în 2013”. Speciile și ecosistemele marine se află în continuare în declin în toate (!) mările Europei;

3.1.5. privind obiectivul 5 („Combaterea speciilor alogene invazive”), că acesta este singurul obiectiv în privința căruia UE consideră că este „pe drumul cel bun” și se așteaptă ca obiectivul pentru 2020 să poată fi realizat;

3.1.6. privind obiectivul 6 („Contribuția la evitarea pierderii biodiversitățiii globale”), că „progresele sunt însă insuficiente pentru a reduce impactul modelelor de consum ale UE asupra biodiversității mondiale” și că „eforturile existente ar putea să nu fie suficiente pentru a îndeplini obiectivele Aichi în materie de biodiversitate până la termenele stabilite”.

3.2. Această evaluare intermediară dezamăgitoare a fost prezentată exact în momentul în care Comisia Europeană lua în considerare posibilitatea de a revizui complet cele mai importante directive ale UE privind conservarea naturii, și anume Directiva din 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice, și Directiva din 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică.

3.3. Rapoartele de expertiză (8) privind verificarea adecvării Directivei privind conservarea păsărilor sălbatice și a Directivei privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică confirmă ceea ce CESE repetă insistent de ani de zile: cadrul legal este suficient și nu poate fi invocat ca motiv pentru neîndeplinirea obiectivelor în materie de biodiversitate. Deficiențele majore sunt cauzate de nepunerea în aplicare, de lipsa unui buget dedicat protecției naturii și de incoerența politicii UE.

4. Observații generale

4.1. CESE repetă că în UE „în ceea ce privește conservarea biodiversității, nu ducem lipsă de legi, directive, programe, proiecte de model, declarații politice sau manuale, ci de punere în aplicare și de acțiuni concertate pe toate nivelurile politice de acțiune”. Această afirmație este confirmată nu numai de studiul de evaluare, ci și prin concluziile Consiliului Mediu din 16 decembrie 2015 (9), care în esență nu se deosebesc de concluziile Consiliului Mediu din 2011. Atât timp cât directivele nu sunt puse în aplicare pe deplin, resursele financiare puse la dispoziție sunt insuficiente sau nu sunt suficient folosite, și atât timp cât celelalte domenii de politică ale UE nu sunt aliniate coerent la necesitățile biodiversității, nu poate fi atins succesul dorit.

4.2. Noi documente de strategie sau de acțiune și/sau revizuirea cadrului legal nu schimbă cu nimic această realitate și nu fac decât să mimeze o activitate politică care nu duce nicăieri, dacă problemele propriu-zise de nepunere în aplicare nu sunt soluționate.

4.3. Pentru a avea succes în ceea ce privește biodiversitatea, sunt necesare mai multe abordări.

4.4. Stabilirea rețelei Natura 2000

4.4.1. Rețeaua Natura 2000 este de o importanță absolut crucială pentru conservarea „clasică” a naturii, adică, de exemplu, pentru conservarea de specii rare de animale și plante și a unor habitate unice (precum turbării, suprafețe uscate, rămășite ale unor formațiuni de păduri virgine etc.). Aceasta se bazează în principal pe Directiva privind conservarea păsărilor sălbatice adoptată în 1992 și pe zonele de protecție a păsărilor stabilite prin Directiva privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică adoptată în 1979.

4.4.2. Odată cu adoptarea în special a Directivei habitate, atât statele membre, cât și Comisia UE au făcut două promisiuni: — pe de o parte să finalizeze rețeaua Natura 2000 în decurs de trei ani (10); și — pe de altă parte, să pună la dispoziție fonduri, astfel încât sarcina să nu fie transferată proprietarilor, respectiv utilizatorilor de teren.

4.4.3. Prin urmare, rețeaua ar fi trebuit să fie finalizată în anul 1995, în urmă cu peste 20 de ani (!). Între timp s-au desemnat cele mai multe zone și 18 % din suprafața statelor UE a fost desemnată ca sit Natura 2000, însă doar desemnarea nu este suficientă. Pentru multe dintre zone încă nu există nicio protecție juridică permanentă, și doar pentru ceva mai mult de jumătate din zone există planuri de gestionare sau de management. Însă, atât timp cât pentru cetățeni și autorități, și în special pentru proprietarii și utilizatorii de terenuri nu este clar ce este permis sau interzis, nu se poate asigura o protecție eficientă a naturii și nici nu se poate acorda nicio compensație pentru eventuale restricții de utilizare.

4.4.4. Este elocvent faptul că, la 19 decembrie 2011, Consiliul Mediu a solicitat statelor membre – și astfel sie însuși – „să încheie, în timp util, instituirea rețelei Natura 2000, să elaboreze și să pună în aplicare planuri de gestionare sau alte instrumente echivalente, … stabilind astfel o bază solidă pentru planificarea strategică în vederea punerii în aplicare ulterioare a cadrului financiar multianual 2014-2020”. Ceea ce de fapt ar fi trebuit să fie finalizat cu 20 de ani în urmă a fost solicitat din nou în 2011, „în timp util”, și nu este finalizat nici până astăzi!

4.4.5. Prin urmare, la 16 decembrie 2015, Consiliul Mediu a solicitat din nou statelor membre și implicit sie însuși, de data aceasta chiar „imperativ”, „să încheie instituirea rețelei Natura 2000”.

4.5. Măsuri în afara zonelor protejate

4.5.1. Comisia, Consiliul Mediu și Parlamentul European (11) subliniază pe bună dreptate că biodiversitatea nu se limitează numai la protecția unor specii de animale și plante și a habitatelor, ci implică și bazele producției și mijloacele de subzistență ale oamenilor. Doar unul dintre numeroasele exemple în acest sens este polenizarea prin insecte, precum albinele sau fluturii, a cărei valoare economică este incomensurabilă – nu numai pentru agricultură. Totuși Comisia a trebuit să admită că „serviciile ecosistemice din Europa fie se află într-o situație ambiguă, fie s-au degradat – adică nu mai pot oferi o calitate și cantitate optime de servicii de bază, precum polenizarea culturilor, aer și apă curate…” (12).

4.5.2. Conservarea (performanței) polenizatorilor sau a decompozitorilor, dar și a multor alte specii nu se poate face prin axarea preocupărilor exclusiv pe desemnarea de arii protejate. Politica UE privind biodiversitatea trebuie să formuleze, prin urmare, și o abordare cuprinzătoare, care să nu se limiteze la ariile protejate, coerența cu politica privind destinația terenurilor jucând un rol esențial în acest sens.

4.5.3. În acest context este foarte corect că atât Comisia, cât și Consiliul subliniază repetat importanța deosebită a sectorului agricol, de exemplu, cel mai recent în evaluarea la jumătatea perioadei. Consiliul „ia act cu îngrijorare de faptul că agricultura exercită una dintre cele mai pronunțate presiuni asupra ecosistemelor terestre și că, până în 2012, nu s-a înregistrat niciun progres măsurabil în situația habitatelor și speciilor aferente agriculturii vizate de Directiva privind habitatele și regretă declinurile semnificative ale populațiilor de păsări de câmp și de fluturi de câmp, precum și ale serviciilor de polenizare, care scot în evidență presiunea continuă exercitată de anumite practici agricole, precum anumite modalități de abandon și intensificarea exploatării terenurilor agricole” (13).

4.6. Incoerența politicilor UE

4.6.1. În Strategia UE pentru 2020 în materie de biodiversitate a fost subliniat faptul că aceasta „face parte integrantă din Strategia Europa 2020” (14), dar termenii „biodiversitate”, „habitate”, „conservarea naturii” sau „protejarea speciilor”, precum și „protejarea diversității resurselor genetice” sau „ecosistem” nu apar nici măcar o singură dată în Strategia Europa 2020. Numai termenul „diversitatea speciilor” este menționat de două ori pe scurt, și numai în idei scurte, la subiectul „utilizarea eficientă a resurselor”. Prin urmare, este de neînțeles pentru CESE cum a ajuns Comisia Europeană să dea această declarație, când politica sa reală dovedește exact contrariul.

4.6.2. Altfel, Strategia Europa 2020 ar fi exact cadrul adecvat pentru abordarea problemei, după ce strategia de dezvoltare durabilă a UE din 2001 a devenit practic inexistentă din punct de vedere politic. CESE a cerut de multe ori miniștrilor economiei și ai finanțelor să se gândească la relevanța economică a declinului biodiversității (15). Acest lucru încă nu s-a întâmplat.

4.6.3. Deoarece obiectivele directivelor UE privind conservarea naturii și strategia UE în materie de biodiversitate corespund, deopotrivă, și obiectivelor stabilite pe plan internațional [cum ar fi obiectivele Aichi în cadrul Convenției privind diversitatea biologică (CBD) sau obiectivele de dezvoltare durabilă (ODD)], este imperativ ca politica privind biodiversitatea să fie integrată cuprinzător în strategia de punere în aplicare a ODD, respectiv într-o nouă strategie UE de dezvoltare durabilă.

4.6.4. Însă, până în prezent, politica privind biodiversitatea este considerată încă de multe servicii ale Comisiei și de unele Consilii de Miniștri ai UE mai degrabă ca un domeniu politic concurent, care blochează parțial sau îngreunează dezvoltarea economică, și, în plus, blochează fonduri.

4.6.5. Este de necontestat: există conflicte între diversele cerințe de utilizare și ocazional sunt prevenite intervenții în mediul natural, de exemplu, prin directivele de conservare a naturii. Protecția naturii constă însă tocmai în acest lucru, sarcina statului fiind aceea de a asigura un echilibru între utilizarea economică și conservarea resurselor naturale. În acest sens, nu există nicio deosebire între conservarea naturii și alte domenii de politică în care jocul liber al forțelor pieței este supus unor măsuri de reglementare.

4.6.6. Este cunoscut faptul că nu există nicio coerență reală între politica clasică economică și de mediu. Încă din 2006, CESE „… critică faptul că între aspirații și realitate există o discrepanță semnificativă” și că „deciziile publice de planificare și programele de sprijin cauzează adesea și mai mult punerea în pericol a biodiversității” (16).

4.6.7. Principalul motiv pentru apariția acestui conflict între obiective este contradicția dintre impunerea intereselor individuale, în special, a intereselor economice, și a interesului general. Declarațiile UE de până în prezent trebuie interpretate ca venind în sprijinul interesului general al protejării biodiversității. În consecință, UE ar trebui să definească orientări clare pentru limitarea unor astfel de interese economice care contravin protecției biodiversității și să impună respectarea acestora.

4.7. Politica agricolă/Agricultura

4.7.1. CESE a abordat în mod repetat relația dintre agricultură, politica agricolă comună și biodiversitate și a constatat că pierderea treptată, dar masivă și continuă a biodiversității se produce chiar dacă majoritatea fermierilor respectă legile în vigoare. Pierderea se produce, prin urmare, în cadrul legii, în exercitarea așa-numitei bune practici profesionale. Situația nu poate fi schimbată prin reformarea legislației în materie de conservare, ci numai prin schimbarea practicilor de aplicare, corelată cu schimbarea politicii de finanțare. CESE face trimitere, în acest context, la Avizul din proprie inițiativă privind reforma politicii agricole comune în 2013 (17), în care se prezintă pe larg schimbările considerateă necesare de către Comitet.

4.7.2. Comisia cunoaște foarte bine importanța sectorului agricol și afirmă că „politica agricolă comună (PAC) este instrumentul politic cu cel mai mare impact asupra biodiversității în zonele rurale. […] Una din piedicile în calea menținerii biodiversității a constituit-o abolirea obligativității de scoatere din circuitul agricol (18). Astfel, politica agricolă intră încă deseori în contradicție cu politica în materie de biodiversitate, deși unele părți din PAC, în special programele de agromediu din pilonul 2, arată modul în care aceste conflicte ar putea fi rezolvate.

4.7.3. Retragerea terenului din producția agricolă comercială nu a fost introdusă la mijlocul anilor 80 pentru a ameliora stabilitatea ecologică a peisajelor culturale, ci cu scopul reducerii surplusului. Cu toate acestea, odată cu reforma PAC din 2013, a revenit ideea de a exploata mai puțin intensiv o parte din terenurile agricole. În contextul „ecologizării” PAC, „zonele de interes ecologic” au devenit obligatorii. Au existat însă discuții aprinse privind: (a) domeniul de aplicare a conceptului de „interes ecologic”; și (b) ce se înțelege prin acest concept.

4.7.4. De exemplu, cultivarea legumelor sau culturile în scop comercial au fost definite ca fiind de „interes ecologic”. Deși creșterea suprafețelor pe care se cultivă legume sau culturi în scop comercial este binevenită în principiu, aceste măsuri nu vor contribui în mod real la sporirea biodiversității. Iar faptul că utilizarea pesticidelor în zonele de interes ecologic este parțial permisă este diametral opus intenției de ecologizare a politicii agricole: pesticide nu contribuie la creșterea biodiversității, ci la reducerea acesteia.

4.7.5. Comisia ar trebui să facă cât mai rapid o primă evaluare a efectului măsurilor adoptate, mai ales că „ecologizarea” a fost una dintre principalele justificări pentru menținerea plăților agricole din bugetul UE.

4.7.6. Pe de altă parte, pornind de la aceste premise, politicile transversale ale UE, și în special cele legate de cercetare-dezvoltare și inovare, ar trebui să ia în considerare și să acorde o atenție deosebită contribuției pe care o pot aduce la îmbunătățirea biodiversității în UE cercetarea, dezvoltarea și inovarea aplicate în agricultură.

4.8. Infrastructurile ecologice

4.8.1. Directiva habitate are un punct slab de natură tehnică major: la articolul 10 se subliniază în mod explicit importanța interconectării caracteristicilor peisajului, dar îi lipsește un mecanism obligatoriu, care ar avea ca rezultat o rețea ecologică coerentă a biotopurilor în Europa. În comunicarea sa privind „infrastructura verde”, Comisia a prezentat un posibil mod de compensare a acestor lipsuri prin investiții în conservarea și restaurarea infrastructurii verzi atât la scară largă, cât și la scară mică. În acest context este deosebit de important să se adopte și să se pună în aplicare o strategie coerentă pentru infrastructura verde. Aceasta ar trebui să includă, în orice caz, ca element de bază, un cadru metodologic și un instrument financiar pentru rețelele transeuropene pentru biodiversitate (TEN-G). Acest lucru se aplică atât la scară largă, cât și la scară mică, de exemplu în peisajele agricole.

4.9. Observații privind politica în statele membre și în țările potențial candidate

4.9.1. În multe state membre și țări candidate se produc în continuare distrugeri grave ale naturii. Pentru a numi doar câteva exemple:

4.9.2. În România, suprafața pădurilor naturale virgine la momentul aderării la UE era de peste 2 000 km2. Aceste suprafețe sunt desemnate aproape în totalitate ca situri Natura 2000. Între timp, au fost documentate numeroase tăieri pe scară largă în pădurile virgine din România și, astfel, s-a pierdut iremediabil un patrimoniu natural european.

4.9.3. Ecosistemele râurilor din Balcani, în special în țările din Balcanii de Vest, sunt de departe cele mai valoroase din Europa. Aproximativ o treime din râurile din fostele state iugoslave și din Albania au o dinamică naturală și mai pot fi denumite râuri naturale. Printr-o planificare documentată a mai mult de 2 700 (!) de hidrocentrale, cel puțin o treime din acestea în zonele naturale protejate, sunt amenințate dinamica naturală și biodiversitatea tuturor râurilor din Balcani. Pentru finanțarea acestor proiecte sunt utilizate fonduri publice. În aproape toate statele membre ale UE, biodiversitatea din aproape toate râurile a fost prejudiciată masiv și, pentru a fi recuperată, vor trebui alocate acum sume considerabile, inclusiv în cadrul punerii în aplicare a Directivei-cadru a UE privind apa.

4.9.4. Numeroase specii de păsări, care sunt enumerate în anexa I la Directiva privind conservarea păsărilor sălbatice, și prin urmare, beneficiază de protecție în cadrul UE, sunt vânate fără milă în țările candidate din Balcani, vânătoarea de păsări fiind o problemă nerezolvată în multe state membre. Vânătoarea de lopătari, cocori, cormorani mici și rațe roșii, pentru a numi doar câteva specii, duce la scăderea capacității de reproducere a acestor specii în UE.

4.10. Finanțarea

4.10.1. O altă problemă abordată în evaluarea la jumătatea perioadei și în Concluziile Consiliului este finanțarea, nu numai a rețelei Natura 2000, dar și a acesteia. Într-o comunicare a Comisiei din anul 2004 (19), se făcea referire la finanțarea rețelei în ceea ce privește: (a) nivelul resurselor necesare în acest scop; precum și (b) bugetul din care se vor aloca fondurile. S-a stabilit atunci o contribuție în valoare de aproximativ 6,1 miliarde de euro pe an și s-a decis să nu se deschidă o linie de finanțare proprie sau să se extindă în mod corespunzător programul Life, ci să se utilizeze în principal al doilea pilon al PAC și alte fonduri ale UE.

4.10.2. CESE a declarat la acel moment că are îndoieli cu privire la sumă și a considerat „absolut necesară prezentarea unui calcul detaliat al costurilor cât mai repede posibil. CESE se îndoiește, de exemplu, că suma de 0,3 miliarde de euro pentru noile state membre [pentru UE (15): 5,8 miliarde de euro] va fi suficientă” (20).

4.10.3. Până în prezent nimic nu s-a schimbat, este vorba în continuare de aceeași sumă. Statele membre responsabile și Comisia nu au reușit până acum să clarifice acest aspect.

4.10.4. La acel moment, CESE a atras atenția asupra riscului ca finanțarea măsurilor Natura 2000 de la pilonul 2 să concureze cu alte măsuri pentru dezvoltarea rurală (21). Acest lucru a fost confirmat în două privințe: pe de o parte, plățile din pilonul 2 din perioada de finanțare 2007-2013 au fost reduse cu 30 % față de perioada de finanțare anterioară, pe de altă parte, Curtea de Conturi a Uniunii Europene și Consiliul Mediu atrag pe drept atenția asupra faptului că „statele membre nu au identificat în toate cazurile Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) ca fiind un posibil instrument de promovare a biodiversității, în timp ce potențialul său pentru finanțarea programului Natura 2000nu a fost realizat în mod satisfăcător” (22).

4.10.5. Prin urmare, Comisia Europeană (23) a constatat că Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală rămâne cea mai importantă sursă de finanțare din partea UE pentru Natura 2000 și pentru biodiversitatea din UE, dar că „se asigură doar 20 % din totalul fondurilor necesare pentru administrarea zonelor protejate din Europa, inclusiv a rețelei Natura 2000”.

4.10.6. Prin urmare, se impune urgent să se stabilească necesarul financiar exact pentru punerea în aplicare a directivelor UE privind conservarea naturii și să se ofere resursele corespunzătoare – alocate în cadrul unei linii bugetare specifice (de exemplu, într-un buget LIFE extins).

4.11. Participarea și implicarea

4.11.1. Deficiențele de punere în aplicare a Strategiei UE în domeniul biodiversității, în special în cazul rețelei Natura 2000, pot fi puse, în parte, pe seama unei colaborări și participări insuficiente a societății civile în respectivele zone protejate. Desemnarea zonelor protejate trebuie considerată în primul rând un act administrativ, care trebuie realizat în deplină conformitate cu principiile statului de drept. Cu toate acestea, în elaborarea și punerea în aplicare a planurilor de gestionare și de conducere ar trebui implicați îndeaproape proprietarii de terenuri, utilizatorii acestora, organizațiile de protecție a naturii și comunitățile. Nu așa s-a procedat, în multe cazuri, iar aceasta a condus la neîncredere și ostilitate față de politica UE în materie de biodiversitate.

Bruxelles, 21 septembrie 2016. Președintele Comitetului Economic și Social European Georges DASSIS

(1) COM(1998) 42 final.

(2) COM(2001) 162 final.

(3) COM(2006) 216 final.

(4) COM(2010) 4 final.

(5) COM(2011) 244 final.

(6) JO C 24, 28.1. 2012, p. 111.

(7) COM(2015) 478 final.

(8) Milieu, IEPM și ICF Evaluation Study to support the Fitness Check of the Birds and Habitats Directives (Studiu de evaluare pentru a sprijini verificarea adecvării directivelor privind păsările și habitatele), martie 2016.

(9) Consiliul Uniunii Europene, doc. nr. 15389/15.

(10) Perioada de trei ani (1992-1995) se referea la comunicarea zonelor respective de către statele membre. În unele cazuri, această comunicare nu este finalizată definitiv nici până astăzi.

(11) A se vedea printre altele: Rezoluția Parlamentului European din 2 februarie 2016 referitoare la evaluarea la jumătatea perioadei a Strategiei UE în domeniul biodiversității [2015/2137(INI)].

(12) COM(2010) 548, 8.10.2010, p. 3.

(13) Consiliul Uniunii Europene nr. 15389/2015, punctul 36.

(14) COM(2011) 244 final, p. 2.

(15) JO C 48, 15.2.2011, p. 150, punctul 2.3.

(16) JO C 195, 18.8. 2006, p. 96.

(17) JO C 354, 28.12. 2010, p. 35.

(18) COM(2010) 548 final, p. 5.

(19) COM(2004) 431 final.

(20) JO C 221, 8.9.2005, p. 108, punctul 3.10.1.

(21) JO C 221, 8.9.2005, p. 108, punctele 3.14.1 și 3.14.2.

(22) Consiliul Mediu din 16 decembrie 2015.

(23) COM(2010) 548 final, p. 13.