RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN Resursele genetice agricole — de la conservare la utilizare durabilă /* COM/2013/0838 final */





RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN Resursele genetice agricole — de la conservare la utilizare durabilă 1. Resursele genetice – un pilon al capitalului nostru natural și baza pentru securitatea alimentară În perspectiva unei populații a lumii în continuă creștere, securitatea alimentară a devenit o provocare de o importanță capitală. Trebuie să se acorde atenție modului în care se poate asigura o aprovizionare durabilă cu alimente în contextul unor condiții climatice și de mediu în continuă schimbare, precum și al evoluției nevoilor. Productivitatea, adaptabilitatea și capacitatea de rezistență a ecosistemelor agricole depind, printre altele, de disponibilitatea unui patrimoniu genetic bogat de rase de crescătorie și soiuri de culturi. Diversitatea genetică în agricultură este asociată cu o gamă largă de beneficii de mediu și economice care sunt esențiale pentru producția agricolă durabilă, dar corespund, de asemenea, unei game mai largi de interese sociale. Printre aceste avantaje se numără o varietate de peisaje agricole tradiționale cu floră și faună bogată, o producție de produse alimentare cu calități organoleptice deosebite, precum și produse care răspund nevoilor specifice ale industriei agroalimentare; toate acestea sunt foarte relevante pentru noile concepte de evoluție economică în agricultură, cum ar fi lanțurile scurte de aprovizionare și turismul alternativ. De asemenea, ea este asociată cu o recunoaștere din ce în ce mai importantă a practicilor locale și tradiționale și valoarea acestora în ceea ce privește patrimoniul cultural. Conservarea resurselor genetice în agricultură este o nevoie pe termen lung, care depășește granițele intereselor naționale. Șefii de stat din Uniune au convenit în 2010, printre altele, cu privire la stoparea pierderii biodiversității în Uniunea Europeană până în anul 2020[1], iar Uniunea și-a asumat angajamente în temeiul Convenției privind biodiversitatea și s-a angajat să lucreze la aceste angajamente în cadrul strategiei UE în domeniul biodiversității adoptate în 2011. Prezentul raport subliniază oportunitățile care decurg din biodiversitatea agricolă și din utilizarea potențialului său pentru a aborda o gamă largă de provocări economice și de mediu și de oportunități menționate în strategia Europa 2020. Prin acest raport, Comisia intenționează să avanseze în ceea ce privește conservarea diversității genetice agricole europene pe baza experiențelor anterioare. Raportul vizează să reamintească necesitatea conservării și utilizării durabile a resurselor genetice și să garanteze că acest obiectiv este luat în considerare în mod corespunzător în procesul permanent de dezvoltare a politicilor și programelor relevante, în special: · politica de dezvoltare rurală. Prin intermediul măsurilor de agromediu, aceasta vizează nivelul activităților agricole practice, iar prin parteneriatul european pentru inovare urmărește să reducă decalajele dintre nevoile practice și activitățile de cercetare și să promoveze interacțiunea dintre actorii relevanți; · politica de cercetare și inovare cu programul său cadru Orizont 2020, care consolidează baza de cunoștințe privind diversitatea genetică în agricultură. 2. Dificultăți și nevoi Menținerea accesului la produse alimentare sigure și la prețuri convenabile de înaltă calitate și asigurarea unei producții agricole durabile sunt dificultăți care trebuie confruntate în contextul creșterii cererii de produse agricole. Conservarea și utilizarea durabilă a resurselor genetice în agricultură contribuie la furnizarea de bunuri publice și servicii ecosistemice, fiind extrem de importante pentru producția agricolă durabilă, care include polenizarea, o mai bună combatere a dăunătorilor, ecosisteme agricole mai rezistente și stabilitatea solului. În consecință, biodiversitatea agricolă contribuie la securitatea alimentară prin atenuarea riscurilor asociate cu sistemele de producție intensive și foarte specializate. Agricultura convențională modernă tinde să utilizeze sistemul de soiuri și de rase predominante, iar monoculturile și culturile unui singur soi prevalează, în general, în peisajele agricole. Conservarea și dezvoltarea în continuare a diversității resurselor genetice în rasele și soiurile agricole reprezintă o plasă de siguranță în scopul adaptării la condițiile în permanentă schimbare și facilitării unor soluții inovatoare. Aceasta va genera, de asemenea, oportunități economice pentru sectorul agricol, pornind de la sistemele de calitate și diversitatea aprovizionării cu produse alimentare, în beneficiul consumatorilor. Viabilitatea economică este unul dintre principalii factori critici care influențează agricultorii în alegerea raselor și culturilor. Pentru a proteja resursele genetice, este necesar să se amelioreze avantajele economice pe care fermierii le pot obține din utilizarea speciilor, soiurilor și raselor insuficient utilizate. Aceasta include promovarea de noi produse și încurajarea cererii din ce în ce mai mari din partea consumatorilor. Contracararea abandonării raselor și culturilor tradiționale, adaptate la nivel local impune ca fermierii să recupereze know-how-ul legat de selecție și de reproducție, precum și de alte practici agricole tradiționale. Pentru a încuraja fermierii să se angajeze în aceste activități și pentru a stimula schimbul de cunoștințe trebuie să se asigure un câștig economic echitabil, iar consilierea și sprijinul ar trebui să fie direcționate către oportunități economice moderne și inovatoare pe baza cunoștințelor și practicilor tradiționale. Conservarea și utilizarea durabilă a resurselor genetice trebuie să fie susținute de eforturi sistematice, bazate pe date științifice de genotipizare și fenotipizare a resurselor genetice, de asemenea, în vederea identificării caracteristicilor specifice în anumite condiții (naturale) și/sau utilizări specifice. Dincolo de conservarea și utilizarea durabilă a varietăților de plante și animale, experții subliniază că este important să se acorde o atenție deosebită microorganismelor, încă în mare măsură neexplorate, legate de fertilitatea și rezistența solului și controlului durabil al dăunătorilor. Cooperarea și interacțiunea dintre sectorul cercetării și toate părțile interesate va garanta faptul că resursele genetice agricole sunt mai bine valorificate. 3. Contextul global Declarația Rio + 20 privind „Viitorul pe care ni-l dorim” a reafirmat necesitatea de a îmbunătăți securitatea alimentară, bazată pe practici agricole durabile, care să mențină resursele naturale, inclusiv diversitatea genetică, prin valorificarea cercetării îmbunătățite în domeniul agricol și a unei cooperări internaționale mai strânse. În calitate de parte la Convenția privind diversitatea biologică, Uniunea a convenit ca, până în 2020, diversitatea genetică a plantelor de cultură, precum și a animalelor domestice și de crescătorie și a speciilor sălbatice înrudite, inclusiv a altor specii valoroase din punct de vedere socio-economic și din punct de vedere cultural, să fie menținută, și au fost elaborate și puse în aplicare strategii pentru a reduce la minimum riscul de erodare genetică și pentru a proteja diversitatea genetică. Până în prezent, singurul instrument internațional specializat în vigoare ar fi Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură[2] (denumit în continuare „tratatul”), negociat de Comisia pentru resurse genetice pentru alimentație și agricultură a FAO, în care Uniunea Europeană are un rol activ. Tratatul, un acord specializat privind accesul și partajarea beneficiilor în contextul Protocolului de la Nagoya, angajează părțile în vederea conservării biodiversității agricole vegetale atât în interiorul (inclusiv în cadrul exploatației), cât și în afara ecosistemelor și a habitatelor naturale, precum și în vederea utilizării durabile a resurselor genetice. Părțile convin să se angajeze în măsuri referitoare la agricultură, cercetare și reproducere și să faciliteze accesul la resursele fitogenetice. Tratatul recunoaște rolul și drepturile agricultorilor în conservarea, utilizarea și îmbunătățirea resurselor genetice agricole și împărtășirea beneficiilor conexe. 4. Contextul politic al Uniunii Pentru atingerea obiectivului principal al strategiei Europa 2020 de a stopa pierderea biodiversității, Uniunea a adoptat o strategie privind conservarea biodiversității[3]. Această strategie invită toate politicile sectoriale să integreze preocupările legate de biodiversitate. Obiectivul 3 abordează în special agricultura și pădurile, subliniind cerința de a conserva variabilitatea genetică agricolă a Uniunii, în special prin intermediul politicii de dezvoltare rurală prin propunerea de a încuraja adoptarea de măsuri de agromediu pentru conservarea diversității genetice și prin studierea posibilității de a elabora o strategie de conservare a diversității genetice agricole. Măsurile de agromediu, care fac parte din dezvoltarea rurală, oferă statelor membre posibilitatea de a viza nivelul activităților agricole practice pentru a realiza conservarea resurselor genetice în exploatație. Măsurile de agromediu includ posibilitatea de a compensa agricultorii pentru costurile suplimentare și pierderile de venit care rezultă din activitățile de conservare în scopul conservării raselor aflate pe cale de dispariție și a culturilor vegetale aflate în pericol de erodare genetică. Sprijinul pentru conservarea și utilizarea durabilă a resurselor genetice face parte, de asemenea, din pachetul de reformă al politicii agricole comune și Comisia dorește să încurajeze statele membre și regiunile să pună un accent puternic pe aceste aspecte în cadrul programelor viitoare. Uniunea a elaborat de asemenea legislație privind „soiurile de conservare sau soiurile pentru amatori” (Directiva 2008/62/CE și 2009/145/CE) și gramineele în amestec cu plante sălbatice (Directiva 2010/60/UE) în vederea sprijinirii biodiversității și protejării mediului natural. În 2012, cataloagele de soiuri comune de plante conțineau 656 de soiuri de conservare sau soiuri pentru amatori, 158 de soiuri agricole și 498 de specii de legume. Programul comunitar[4] privind conservarea, caracterizarea, evaluarea și utilizarea resurselor genetice în agricultură a instituit activități de conservare atât in-situ cât șiex-situ. Aceste activități au sporit cunoștințele cu privire la resursele genetice ale plantelor și difuzarea rezultatelor. Alte acțiuni au vizat stabilirea unor strategii și orientări și crearea unei baze de date europene pentru specii și rase de animale de fermă. Acest program s-a încheiat în 2012 și continuarea acestui tip de acțiuni trebuie să fie realizată în cadrul programului de cercetare și inovare al Uniunii, care va permite în viitor formate mai orientate spre practică care implică mai mulți actori. Politica de cercetare și inovare a Uniunii însoțită de cel de al șaptelea program-cadru al său aflat în curs de desfășurare a oferit sprijin proiectelor de cercetare medii și mari, care implică mai mulți actori și tratează caracterizarea și utilizarea resurselor genetice în agricultură, silvicultură și pescuit. Propunerea pentru programul Uniunii de cercetare și inovare „Orizont 2020” pentru perioada bugetară 2014-2020 pune accentul pe securitatea alimentară durabilă și acordă o atenție reînnoită activităților orientate spre practică, inclusiv acțiunilor privind investigarea și investițiile în domeniul cercetării legate de resursele genetice agricole. Propunerea include, de asemenea, acțiuni care să stimuleze diversitatea resurselor genetice prin promovarea potențialelor sale produse finite, și anume, produse diversificate, de înaltă calitate. Astfel de acțiuni implică cercetarea privind furnizarea de alimente sănătoase și sigure, dezvoltarea unui sector agroalimentar durabil și competitiv și promovarea unor alegeri informate ale consumatorului. 5. Situația actuală Deși pierderea continuă a biodiversității agricole la nivelul fermelor rămâne un motiv serios de îngrijorare, măsurile întreprinse privind conservarea și utilizarea durabilă a resurselor genetice au demonstrat că există o perspectivă clară pentru continuarea și extinderea abordării bazate pe conservare. Cu toate acestea, promovarea utilizării durabile a resurselor genetice a primit o atenție insuficientă până în prezent. Programele de dezvoltare rurală au contribuit la conservarea resurselor genetice la nivel de exploatație și au încurajat fermierii să conserve rasele locale și culturile prin recompensarea fermierilor și a altor beneficiari (organizații neguvernamentale și alte părți interesate relevante) care se angajează în conservarea resurselor genetice agricole sau întreprind acțiuni de difuzare și consiliere. Acțiuni conexe resurselor genetice au fost programate în 21 de state membre, cu 59 000 de contracte și aproximativ 143 de milioane EUR plătite în perioada 2007-2011. Programul comunitar4 privind conservarea resurselor genetice în agricultură a furnizat cofinanțare pentru 17 acțiuni de conservare, atât in-situ cât și ex-situ, cu privire la diverse animale de fermă, plante și arbori forestieri. Aceste acțiuni au fost puse în aplicare de către aproximativ 180 de parteneri în 25 de state membre și 12 țări din afara UE cu un buget în valoare de 8,9 milioane EUR[5]. Programul a permis colectarea și caracterizarea a mai multor mii de noi aderări și crearea de infrastructuri de conservare, baze de date, colecții de bază, bănci de gene și cataloage de aderare. În plus, acțiunile au inclus formularea de orientări și schimbul de material genetic între participanții la program și utilizatorii finali (fermieri, crescători, grădinari). Așa cum s-a subliniat în raportul de evaluare, programul a fost util pentru îmbunătățirea cunoștințelor științifice privind natura, gestionarea și potențialul diferitelor resurse genetice agricole, și a avansat înțelegerea practicilor și nevoilor locale. De asemenea, acesta a contribuit la stabilirea unei cooperări transfrontaliere eficiente, pentru a stimula contactele și crearea unor rețele active, precum și pentru a atrage atenția părților interesate cu privire la importanța activităților de conservare. Cu toate acestea, a rămas un decalaj sub formă de implicare limitată a utilizatorilor finali, ceea ce a avut consecințe directe asupra „utilizării” de resurse genetice și a condus la un nivel insuficient al cooperării, al schimbului de informații și al cunoștințelor în rândul actorilor relevanți. Politica de cercetare acoperă întregul spectru al activităților legate de resursele genetice: caracterizarea (genomică, fenotipare, biologie moleculară), abordări îmbunătățite ale reproducției, și conservare ex-situ. În cadrul celui de-al 7lea program-cadru, cercetarea privind resursele genetice vegetale și animale a primit finanțare de aproximativ 44 de milioane EUR în perioada 2009-2012. Programul de lucru pentru 2013 prevede credite alocate în valoare de 19 milioane EUR în ceea ce privește resursele fitogenetice, suma de 15 milioane EUR în ceea ce privește resursele genetice animale, și 6 milioane EUR pentru resursele genetice piscicole. Cu toate acestea, trebuie să se acorde mai multă atenție stimulării interacțiunii dintre cercetători și utilizatorii finali, în special agricultori și crescători de animale, pentru valorificarea rezultatelor cercetării în materie de inovare și utilizarea practică a acestora. Conservarea eficientă și îmbunătățirea agrobiodiversității și variabilității are nevoie de un cadru juridic în Uniune care să ia în considerare aspectele legate de resursele genetice pentru a facilita activitățile de conservare și utilizarea durabilă a resurselor genetice. În acest sens, Comisia a propus recent o revizuire majoră a legislației privind materialul vegetal de reproducere care ar aduce o îmbunătățire substanțială a conservării resurselor genetice, deoarece facilitează în mod considerabil accesul pe piață al soiurilor tradiționale și prevede deschideri spre soiurile mai puțin uniforme. În timp ce implicarea activă a agricultorilor a fost realizată prin măsuri de dezvoltare rurală, componenta esențială a celorlalte acțiuni menționate mai sus este orientată către comunitatea de cercetare. Astfel cum s-a concluzionat în raportul privind evaluarea programului comunitar, mai sunt multe de făcut pentru a ajunge la utilizatorii finali în vederea stimulării și extinderii utilizării durabile a resurselor genetice în agricultură. Vastele cunoștințe științifice colectate trebuie să fie aplicate în practicile legate de reproducere și în practicile agricole; ele trebuie să fie adaptate la nevoile practice și conexate cu cunoștințele tradiționale existente la nivel de exploatație. Pentru a încuraja crearea comună și schimbul de cunoștințe între toți actorii implicați, colaborarea activă în rețea și facilitarea nevoilor de comunicare trebuie să elimine decalajul la nivelul muncii bazate pe informații științifice, inclusiv caracterizarea și evaluarea resurselor genetice și dezvoltarea unor soiuri mai diverse pentru a extinde utilizarea durabilă a resurselor genetice. 6. Domenii de acțiune prioritare Conservarea biodiversității agricole și utilizarea durabilă a resurselor genetice în agricultură impune acțiuni care se extind dincolo de cadrul stabilit. O atenție specială trebuie acordată unei abordări integrate și holistice, care să asigure o mai bună coordonare a eforturilor de conservare a resurselor genetice prin utilizarea durabilă și o interacțiune eficientă între actorii relevanți. Utilizarea durabilă a resurselor genetice trebuie să evolueze în paralel cu îmbunătățirea viabilității economice a sistemelor agricole implicate în conservarea resurselor genetice. Sunt necesare activități de reproducere care se concentrează la nivel de fermă pe specii insuficient utilizate și pe rase și culturi tradiționale și locale. Acest lucru necesită crearea de rețele la nivelul Uniunii pentru a valoriza astfel de materiale, astfel încât să se promoveze rolul agriculturii în dezvoltarea zonelor rurale, întreținerea de tradiții și practici agricole tradiționale și furnizarea de bunuri publice de mediu. Trebuie luate măsuri pentru a permite agricultorilor să recupereze cunoștințele tradiționale și să dobândească competențele și cunoștințele de specialitate necesare pentru a lucra cu rase și culturi locale, ținând în același timp seama de condițiile climatice în schimbare. Pentru a oferi o bază viabilă din punct de vedere economic pentru conservarea și utilizarea resurselor genetice, implicarea micii industrii de prelucrare a alimentelor specializate, a restaurantelor orientate local și a formelor alternative de turism poate juca un rol activ în valorizarea resurselor genetice agricole și contribui la revitalizarea economiilor locale. Cercetările ar trebui să continue pentru a valorifica evoluțiile științifice și tehnologice în vederea realizării de progrese în genomică și caracterizare fenotipică, de preferință orientate spre detectarea și evaluarea caracteristicilor relevante asociate, de exemplu, cu productivitatea, robustețea, sănătatea, bunăstarea, utilizarea resurselor și calitatea produselor. Rezultatele evaluării privind resursele genetice, soiurile și rasele ar trebui să fie puse la dispoziția agricultorilor de către autoritățile competente și/sau serviciile de extensie. Activitățile de cercetare ar trebui să corespundă nevoilor legate de practică, să fie prioritizate și coordonate pentru a lua în considerare actualele lacune și suprapuneri și să ofere soluții pentru utilizatorii finali. Analize fiabile din punct de vedere științific trebuie să fie extinse pentru a include și speciile înrudite, deoarece astfel se pot obține informații utile privind soliditatea speciilor individuale. Studii privind genetica peisajului ar contribui la obținerea de informații privind fluxul genetic, selecție și adaptări dinamice a culturilor și a raselor la condițiile climatice locale, aflate eventual în schimbare. Biodiversitatea solului, alte resurse genetice microbiene și nevertebrate (de exemplu, pentru combaterea dăunătorilor, industria agroalimentară, polenizarea,...) necesită o examinare suplimentară, la fel ca și analiza interacțiunilor dintre microbiotă și alte specii (de exemplu, la rumegătoare). Cercetătorii și autoritățile naționale competente au elaborat o gamă largă de colecții și baze de date aferente privind resursele genetice, rasele și varietățile de plante. Deși aceste informații sunt, în general, accesibile, mai sunt încă multe de făcut pentru o mai bună coordonare și armonizare cu scopul de a asigura interoperabilitatea acestor colecții, baze de date și sisteme de informare. Colaborarea în rețea activă și schimbul de informații și de cunoștințe constant între știință, practici zootehnice și practici agricole joacă un rol esențial în crearea unor sinergii și realizarea de economii de scară, evitând, în același timp, suprapunerile și făcând rezultatele mai accesibile utilizatorilor finali. Astfel de rețele duc la o mai bună coordonare și oferă oportunități pentru inovare, bazate pe nevoile pe care le au în comun. 7. Actori cheie Implicarea activă a tuturor părților interesate relevante și a autorităților naționale competente este esențială pentru conservarea cu succes și utilizarea durabilă a resurselor genetice în agricultură. Fermierii, cercetătorii, crescătorii, industria agroalimentară și alte industrii de prelucrare, precum și consumatorii au interese directe, deoarece ar putea beneficia de oportunitățile oferite de resursele genetice. Totodată, ei joacă roluri determinante în lanțul de valori. Ca o contribuție la conservarea ex-situ și însoțind conservarea și utilizarea in-situ, cercetătorii și autoritățile competente întreprind activități pentru a caracteriza și evalua materialul genetic al animalelor, al plantelor și al nevertebratelor, precum și materialul genetic microbian, și pentru a selecta trăsăturile benefice. Aceștia se angajează, de asemenea, la îmbunătățirea metodologiilor și instrumentelor cu scopul de a consolida eficiența caracterizării și testării resurselor genetice și de a optimiza tehnicile de reproducere. Mai mult, ei joacă un rol esențial în sintetizarea și diseminarea rezultatelor și în garantarea faptului că material genetic și informațiile aferente sunt accesibile aplicațiilor practice, inclusiv pentru industrie, crescători și agricultori. Agricultorii se implică în conservarea în cadrul exploatației și în utilizarea durabilă. În unele cazuri, motivațiile fermierilor de a se implica pot depăși principiile și logica câștigurilor economice imediate care rezultă din producția alimentară sau un randament mai mare și mai sustenabil. Cu toate acestea, integrarea problematicii legate de utilizarea durabilă a resurselor genetice ar necesita o bază viabilă din punct de vedere economic. Această viabilitate poate fi derivată din îmbunătățirea capacității de a se adapta la stresul biotic și abiotic, boli și dăunători, sau din creșterea eficienței producției și gestionării; ea ar putea să fie obținută, de asemenea, din calitatea și unicitatea care ar rezulta, în special în contextul piețelor locale și valorilor culturale și tradițiilor corespunzătoare. Crescătorii de animale, inclusiv agricultorii crescători, se bazează pe resurse genetice pentru a dezvolta, în condiții bune de sănătate, rase de animale/fenotipuri și soiuri de plante cu valori agronomice sporite (de exemplu, creșterea productivității, creșterea rezistenței la boli), oferind totodată produse sigure, cu un nivel ridicat al calității organoleptice și nutritive, și/sau caracteristici diferite. Pentru a deveni competitive din punct de vedere economic, rasele și culturile locale insuficient utilizate trebuie să răspundă nevoilor și impun activități de creștere a animalelor specifice pentru a îmbunătăți productivitatea acestora sau pentru a selecta caracteristici reprezentative și trăsături agronomice valoroase. Crescătorii trebuie să satisfacă atât nevoile agricultorilor, cât și așteptările consumatorilor, aprovizionând în același timp industria agroalimentară cu produse adaptate la lanțul de producție. Alegerile consumatorilor determină deciziile din cadrul întregului lanț de aprovizionare, și, prin urmare, influențează modele generale de producție agroalimentară, în special la nivelul producției primare. Strategii comerciale (și educaționale) pot stimula acest proces: în ultimii zece ani, tot mai mulți consumatori și-au modificat atitudinea și au pus accentul pe calitate, diversitate, durabilitate, preocupări legate de comerțul echitabil, bunăstarea animalelor, agrement și convivialitate legate de produsele alimentare. Sprijinirea și promovarea produselor derivate din rase și soiuri tradiționale și diversificate va favoriza extinderea acestor piețe și va încuraja agricultorii să opteze pentru o utilizare viabilă din punct de vedere economic a speciilor neglijate sau în pericol de erodare genetică. Aceste activități nu pot fi dezvoltate într-o manieră descendentă, ci necesită interacțiune și cooperare între toți actorii, inclusiv agricultorii, prelucrătorii, comercianții cu amănuntul și consumatorii. În scopul de a asigura condiții favorabile, factorii de decizie și administrațiile trebuie să își aducă partea lor de contribuție și să asigure coordonarea la toate nivelurile, inclusiv cu organizațiile internaționale de standardizare relevante și rețele internaționale, și să asigure o utilizare eficientă a structurilor existente în vigoare. În plus, acestea trebuie să se implice în dezvoltarea cadrului instituțional și juridic în mod consecvent cu conservarea și utilizarea durabilă a resurselor genetice în agricultură, sporind, în același timp, viabilitatea lor economică. Politica de dezvoltare rurală instituită în cadrul politicii agricole comune, prevede, pe de-o parte, acțiuni specifice pentru conservarea raselor relevante și a resurselor genetice ale plantelor care vizează caracterizarea și evaluarea acestor resurse și, pe de altă parte, sisteme de calitate pentru produsele agricole și produsele alimentare. Este necesar să se promoveze activități menite să sprijine transferul rezultatelor cercetării privind conservarea, caracterizarea și evaluarea resurselor genetice către agricultori și crescători. În plus, schimbul de cunoștințe între toți actorii în cauză, incluzând utilizatorii finali, trebuie stimulat. 8. De la cercetare la conservare și utilizare durabilă activă Cele mai bune perspective de a recupera, de a menține și de a exploata întregul potențial al biodiversității agricole va fi asigurat de o strategie integrată și holistică. Între timp, este extrem de important ca dezvoltarea în continuare a programelor de dezvoltare rurală și a Parteneriatului european pentru inovare, precum și a politicii Orizont 2020 să combine activitățile de conservare cu abordări orientate către utilizatorul final, pe baza eliberării potențialului economic al resurselor genetice în lanțul de valori. Îndeplinirea acestei condiții trebuie să fie confirmată de interacțiune și cooperare între toți actorii implicați în conservarea resurselor genetice, precum și de activitățile științifice și diseminarea rezultatelor către agricultori și utilizatorii finali. Această abordare ar trebui să realizeze, în special, următoarele: Utilizarea sustenabilă a resurselor genetice: · Utilizând posibilitățile oferite de politica de dezvoltare rurală, statele membre ar trebui să sensibilizeze agricultorii și actorii potențial interesați să se angajeze în multiplicarea activităților de conservare in-situ/în exploatație; · Toți actorii din lanțul alimentar ar trebui să investească pentru a debloca potențialul diversității genetice agricole de-a lungul întregului lanț de producție și pentru a valorifica instrumentele și procedurile existente ale UE pentru a transforma conservarea și utilizarea durabilă în activități rentabile și profitabile, în special prin încurajarea cererii consumatorilor de produse derivate din soiuri tradiționale și locale; · Oamenii de știință și grupurile operaționale din cadrul Parteneriatului european pentru inovare „Productivitatea și durabilitatea agriculturii” ar trebui să coopereze pentru a crește relevanța economică și pentru a evidenția oportunitățile economice ale resurselor genetice. Acest lucru se poate realiza, printre altele, prin promovarea valorii intrinseci a produselor derivate din resurse genetice, dezvoltând produse care fac obiectul sistemelor de calitate sau prin activități specifice de creștere a animalelor. Evoluții științifice și tehnologice · Oamenii de știință ar trebui să valorifice progresele științifice și tehnologice pentru a asigura o caracterizare, evaluare și documentare mai cuprinzătoare a trăsăturilor relevante din punct de vedere agricol și industrial. Noile cunoștințe științifice și tehnologice ar trebui să permită tuturor tipurilor de actori să se implice în activitățile legate de resursele genetice la toate nivelurile relevante, transmițând acestora competențele și know-how-ul necesare; · Cercetătorii și alți factori interesați ar trebui să dezvolte un cadru favorabil care să permită abordări implicând mai mulți actori și un schimb activ de cunoștințe privind aspectele legate de resursele genetice în rândul tuturor actorilor; · Oamenii de știință și alți actori relevanți pot contribui la utilizarea durabilă a resurselor genetice prin sprijinirea adaptării practicilor existente la intrarea în vigoare a Protocolului de la Nagoya și a legislației și cerințelor de reglementare respective. Coordonarea, armonizarea și integrarea în rețea · Toți actorii ar trebui să își ia angajamentul de a îmbunătăți coordonarea activităților de conservare a resurselor genetice pentru a realiza economii de scară, a evita suprapunerile, a crea sinergii și a utiliza în mod eficient structurile existente, astfel încât rezultatele obținute să fie relevante și accesibile pentru utilizatorii finali. Rețeaua Parteneriatului european pentru inovare oferă un instrument bun pentru o astfel de coordonare; · Rețeaua Parteneriatului european pentru inovare ar trebui să asigure un flux activ și continuu de informații între diferiții actori, în special oameni de știință și utilizatori finali de resurse genetice, pentru a interconecta în mod eficient cercetarea de vârf precum și cea aplicată cu activitățile practice orientate către utilizatorul final și pentru a pune rezultatele acesteia la dispoziția fermierilor. Cadrul juridic și instituțional · Comisia va promova o politică mai largă care include protecția resurselor genetice neglijate și locale, precum și utilizarea eficientă a fondurilor disponibile în temeiul politicii agricole comune și în cadrul de cercetare și inovare al Uniunii; · Comisia va asigura susținerea conservării și utilizării resurselor genetice în agricultură printr-un cadru legal coerent la nivelul Uniunii; · Comisia va asigura buna încadrare la nivelul angajamentelor internaționale a conservării și utilizării durabile a resurselor genetice agricole. Acțiuni concertate din partea Uniunii sunt necesare pentru a onora angajamentele internaționale ale Uniunii, în special în ceea ce privește tratatul, precum și obligațiile care decurg din Protocolul de la Nagoya privind accesul la resursele genetice și distribuirea corectă și echitabilă a beneficiilor care rezultă din utilizarea acestora, cu un accent special pe recunoașterea drepturilor comunităților locale și indigene. Pentru a se angaja la punerea în aplicare a Protocolului de la Nagoya, Uniunea și statele sale membre trebuie să se asigure că toți utilizatorii din Uniune respectă prevederile legislative sau cerințele de reglementare în ceea ce privește accesul la și utilizarea resurselor genetice și a cunoștințelor tradiționale asociate, și că dispun de securitatea juridică că beneficiile care rezultă din utilizarea acestora sunt împărțite în mod just și echitabil, în condiții convenite de comun acord. Legislația revizuită privind materialul de reproducere a plantelor va avea un rol important în furnizarea unor condiții favorabile care să permită producerea și comercializarea de material de reproducere a plantelor, inclusiv din soiuri locale și tradiționale. Ca un element important pentru politicile Uniunii care sprijină conservarea in situ și în exploatație, măsurile de agromediu incluse în politica agricolă comună vor continua să ofere sprijin pentru agricultorii care cresc și utilizează rase locale tradiționale, pe cale de dispariție și/sau conservă resurse genetice vegetale locale aflate în pericol de erodare genetică. Dezvoltarea rurală poate, de asemenea, să ofere sprijin beneficiarilor care execută acțiuni orientate înspre caracterizarea și colectarea resurselor genetice. Măsurile de dezvoltare rurală care sprijină tranziția de la conservarea resurselor genetice spre o utilizare durabilă și eficientă și dezvoltarea ulterioară a acestor resurse includ transferul de cunoștințe, cooperarea și serviciile de consultanță. În cadrul viitoarelor programe pentru perioada bugetară 2014-2020, statele membre ar trebui să acorde o mai mare importanță măsurilor care au potențialul de a promova conservarea și utilizarea durabilă a raselor și soiurilor tradiționale, în special în combinație cu strategii de marketing care promovează viabilitatea economică a produselor de calitate locale și diversificate și lanțurile scurte de aprovizionare. Acțiunile respective ar fi completate de cerințe de ecologizare pentru plățile directe din cadrul primului pilon, în special cerința de a asigura un anumit nivel de diversitate a culturilor și de a prezerva pășunile permanente, inclusiv pășunile bogate în biodiversitate care sunt utilizate pentru sisteme extensive de producție zootehnică. În urma conservării și utilizării durabile a resurselor genetice agricole și a integrării acestora în lanțul de valori se va obține o bază consolidată de cunoștințe care va completa crearea comună de cunoștințe de către crescători de animale și agricultori, prin intermediul unui amplu program de lucru instituit în conformitate cu cadrul pentru cercetare și inovare al Uniunii „Orizont 2020”. Acest program de lucru trebuie să acopere o gamă largă de activități legate de resurse genetice, inclusiv cercetarea de vârf, precum și tipuri de acțiuni cum ar fi cele care au fost incluse anterior în programul comunitar stabilit în temeiul Regulamentului (CE) nr. 870/2004. Programul trebuie să acopere utilizări inovatoare ale resurselor genetice agricole, consolidarea capacităților (de exemplu, registre biologice pentru conservarea ex-situ, rezervoare de cunoștințe, orientări), dezvoltarea unor metode orientate spre practică de caracterizare, evaluare și selecție a trăsăturilor în vederea ameliorării culturilor, precum și proiecte demonstrative care încurajează utilizarea durabilă a resurselor genetice. Abordarea acestor probleme prin intermediul Orizont 2020 va oferi mai curând posibilități de simplificare administrativă decât printr-un program de sine stătător. Acest lucru va necesita participare transnațională și, în combinație cu funcția Parteneriatului european pentru inovare de a facilita schimbul la scara Uniunii între toți actorii în cauză, va asigura o valoare adăugată clară a UE, inclusiv coordonarea eficientă și interacțiunea între diferitele activități. În cadrul programului de lucru pentru provocarea societală 2 din cadrul Orizont 2020, ar trebui să se acorde un interes special abordărilor implicând mai mulți actori, în care cercetătorii și utilizatorii finali din diferite sectoare pot interacționa cu serviciile de consultanță agricolă și cu mediatorii inovării, pentru a încuraja schimbul de cunoștințe și diseminarea de noi cunoștințe științifice, având în același timp posibilitatea de a realiza experimentări în cadrul exploatațiilor și validarea testelor de laborator. Necesitatea intensificării schimbului între toți actorii în cauză este una dintre principalele învățăminte trase din experiența trecută. Reprezentând un cadru eficient care facilitează interacțiunea dintre cercetare și practici, parteneriatul european pentru inovare „Productivitatea și durabilitatea agriculturii” oferă oportunități importante de a integra activități legate de resursele genetice. Parteneriatul european pentru inovare este conceput pentru a mobiliza actorii, pentru a sensibiliza, pentru a asigura o mai bună circulație a informațiilor, precum și pentru a facilita schimbul de cunoștințe și cooperarea. Mecanismele Parteneriatului european pentru inovare ar fi foarte bine plasate pentru a integra activitățile care vizează recuperarea și întreținerea, precum și utilizarea durabilă și dezvoltarea în continuare a diversității genetice agricole. Practic, Parteneriatul european pentru inovare ar oferi informații relevante pentru părțile interesate cu privire la oportunitățile oferite de legislația și politicile Uniunii și posibilii parteneri de cooperare. Prin stabilirea bazelor de date ale proiectelor, organizarea de seminarii și instituirea unui focus grup dedicat resurselor genetice, Parteneriatul european pentru inovare ar încuraja schimburile de cunoștințe și interacțiunea dintre părțile interesate. Astfel, s-ar putea consolida complementaritatea dintre cercetarea care sprijină conservarea resurselor genetice și acțiunile practice orientate înspre practici agricole. Pentru a obține o mai bună integrare a activităților de conservare și în vederea utilizării culturilor și raselor pe cale de dispariție în reproducție și în lanțul de producție, ar fi utile învățarea reciprocă între toți actorii implicați, precum și o inițiativă ascendentă, în special pentru a adapta activitățile legate de resursele genetice la contextul și nevoile locale. În vederea mobilizării de cunoștințe tehnice și pentru a îmbunătăți coordonarea la nivelul Uniunii, activitățile Parteneriatului european pentru inovare vor fi sprijinite de o implicare puternică din partea Comitetului pentru resursele genetice, care a fost instituit de Regulamentul (CE) nr. 870/2004 și care va rămâne funcțional. 9. Concluzii În conformitate cu angajamentul asumat în cadrul strategiei Uniunii în domeniul biodiversității, prin facilitarea și integrarea tranziției de la cercetare și conservare către o utilizare durabilă în exploatație, Uniunea se angajează într-un proces strategic pentru a contracara pierderea biodiversității agricole. Prin stabilirea unui cadru echilibrat, în conformitate cu orientările principale descrise mai sus, Uniunea promovează o modificare corespunzătoare a orientării politice încurajând părțile interesate relevante să se angajeze în conservarea resurselor genetice și să treacă dincolo de conservare la utilizarea lor activă și sustenabilă. Această schimbare se reflectă în abordarea coerentă și complementară prevăzută de diverse (noi) instrumente de politică ale Uniunii pentru a proteja într-un mod mai decis și efectiv biodiversitatea în agricultură. Până în 2020, resursele genetice vor putea beneficia de resurse financiare mai mari și de o gamă mai amplă de oportunități de finanțare prevăzute de politica de dezvoltare rurală și de Orizont 2020, precum și în cadrul altor politici ale Uniunii. Eforturile susținute, care vor merge dincolo de conservare, vor fi benefice, printre altele, pentru producția agricolă, rezultatele cercetării și inovării, schimbările climatice, mediu și ocuparea forței de muncă. Aceste efecte benefice vor fi în avantajul societății în general, aducând în același timp beneficii în special în zonele rurale unde există strânse legături cu practicile tradiționale și valorile culturale și teritoriale aferente. Conservarea și utilizarea sustenabilă a resurselor genetice în agricultură face parte dintr-un efort mai amplu de a promova practici inovatoare și de a contribui la o creștere inteligentă și durabilă, în conformitate cu Strategia Europa 2020. Reușita conservării resurselor genetice în cadrul politicii de dezvoltare rurală, precum și al politicii de cercetare și inovare necesită acțiuni la toate nivelurile, și anume la nivelul UE, al statelor membre și al regiunilor, precum și un angajament puternic asumat de părțile interesate relevante de a se implica în mod activ. Punerea în aplicare a unei abordări globale și holistice privind resursele genetice din agricultură ar aduce o contribuție considerabilă la sporirea sustenabilității și viabilității economice a diferitelor sisteme agricole precum și a întregului lanț alimentar. [1] Concluziile Consiliului European [2] http://www.planttreaty.org/ [3] COM(2011)244 [4] Regulamentul (CE) nr. 870/2004 al Consiliului. [5] Pentru o descriere detaliată a programului și a evaluării acestuia a se vedea documentul de lucru al serviciilor Comisiei anexat la prezentul raport.