RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 93/16

Aviz al Comitetului Economic și Social European privind propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivelor 89/665/CEE și 92/13/CEE privind îmbunătățirea eficienței procedurilor privind căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice

COM(2006) 195 final/2 — 2006/0066 (COD)

(2007/C 93/04)

La 29 iunie 2006, în temeiul articolului 95 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Consiliul a hotărât să consulte Comitetul Economic și Social European cu privire la propunerea sus-menţionată.

Secțiunea pentru piața unică, producție și consum, care a răspuns de pregătirea lucrărilor Comitetului în acest domeniu, și-a adoptat avizul la 14 noiembrie 2006. Raportor a fost dl van Iersel.

La a 432-a sesiune plenară ținută la 17 și 18 ianuarie 2007 (ședința din 18 ianuarie), Comitetul Economic și Social European a adoptat următorul aviz cu 140 voturi pentru, 14 voturi împotrivă și 10 abțineri.

Cuprins

1. Introducere

2. Consultări și cuprins

3. Comentarii generale

4. Chestiuni specifice

4.1. Redactare

4.2. Termene suspensive

4.3. Anularea contractelor

4.4. Atestarea

4.5. Concilierea și soluționarea litigiilor

4.6. Termene suspensive

5. Taxe

6. Glosar

1. Introducere

1.1 În 1991 și 1993 au intrat în vigoare două directive privind punerea în aplicare a căilor de atac pentru directiva clasică și directiva privind utilitățile publice. Obiectivul acestora era să îmbunătățească aplicarea directivelor clasice (1) și să prevadă căile de atac care le lipseau acestora.

1.2 Întrucât obiectivul directivelor privind achizițiile publice este crearea unui mediu deschis, echitabil și transparent astfel încât societățile comerciale din UE să concureze pe baze egale, aceste directive privind căile de atac prevăd procedurile pe care trebuie să le urmeze societățile comerciale care doresc să conteste licitațiile și atribuirea contractelor de achiziții publice de care sunt interesate.

1.3 Directivele privind căile de atac au două obiective aflate în strânsă legătură: — să prevadă mijloacele de constrângere a autorităților de atribuire a contractelor, pentru ca acestea să se conformeze directivelor, și — să prevadă mijloacele prin care un ofertant care consideră că o autoritate de atribuire a contractelor a încălcat dispozițiile directivelor să poată lua măsurile necesare pentru a-și proteja interesele.

1.4 Orice acțiune întreprinsă de un ofertant nemulțumit de o autoritate de atribuire a contractelor trebuie inițiată în fața instanțelor naționale sau a altor organe similare înființate în statul membru respectiv; Comisia ia măsuri numai împotriva unui stat membru, nu împotriva unei autorități de atribuire a contractelor și aceasta numai atunci când există probe care să ateste că un stat membru nu reglementează corect atribuirea contractelor de achiziții publice.

1.5 Merită menționat faptul că deja din 1999 Curtea de Justiție s-a pronunțat că dispozițiile ambelor directive privind căile de atac ar trebui să întărească mecanismele existente pentru asigurarea aplicării eficiente a directivelor privind achizițiile publice, în special într-un stadiu în care încălcările încă mai pot fi corectate (2).

1.6 Directivele eficiente în materie de căi de atac fac parte integrantă din legislația în materia achizițiilor publice, iar amendamentele prevăzute de noua directivă ar trebui să asigure o funcționare mai eficientă a directivelor din domeniu.

1.7 În iunie 2006 Comisia a propus noua directivă, care modifică directivele privind căile de atac menționate mai sus și care, se speră, le va îmbunătăți și le va face mai eficiente.

1.8 Principalele propuneri din noua directivă sunt introducerea unui termen suspensiv de 10 zile între adoptarea deciziei de atribuire a unui contract și finalizarea atribuirii acestuia, astfel încât orice persoană care se consideră lezată să poată formula o contestație, precum și anularea procedurilor de atestare și conciliere.

2. Consultări și cuprins

2.1 În martie 2003 Comisia a început consultări cu privire la valabilitatea directivelor privind căile de atac. S-au realizat două chestionare. Statele membre au fost consultate în cadrul Comitetului consultativ pentru achizițiile publice. În plus față de aceste consultări, s-au efectuat anchete printre autoritățile de atribuire a contractelor și prin intermediul unui chestionar pe Internet (Interactive Policy Making) la care au răspuns avocați, asociații profesionale, ONG-uri și întreprinderi.

2.2 Noua directivă se bazează pe o evaluare de impact aprofundată. Această evaluare menționează două probleme principale: lipsa căilor de atac eficiente împotriva practicii nelegale de atribuire directă a contractelor publice și „cursa de obținere a semnăturilor “pentru contractele publice de către autoritățile de atribuire a contractelor, ceea ce îi privează, de fapt, pe operatorii economici de posibilitatea de a pune în aplicare în mod eficient căile de atac înaintea începerii derulării contractului (3).

2.3 Evaluarea de impact cuprinde câteva analize excelente ale punctelor de vedere ale părților interesate. Însăși evaluarea de impact este un exemplu de modalitate deschisă și transparentă de comunicare într-un domeniu foarte complex.

2.4 Este interesant de observat că rezultatul evaluării arată existența unor diferențe semnificative între modurile în care statele membre soluționează contestațiile, fapt ce poate crea confuzie în rândul ofertanților: — autoritățile de atribuire a contractelor — printre care în special autoritățile regionale și locale — au manifestat reticență în a răspunde la chestionare; — operatorii economici individuali încă nu erau obișnuiți să participe la evaluarea procedurilor din acest domeniu; — reacțiile cabinetelor de avocatură, ale asociațiilor profesionale și ONG-urilor au fost numeroase.

2.5 Concluzia generală printre subiecții chestionarului este aceea că atribuirea nelegală a contractelor de achiziții publice trebuie combătută, iar concurența, în special transfrontalieră, trebuie promovată.

2.6 În general, mediul de afaceri este reticent în a contesta autoritățile de atribuire a contractelor. În același timp experiența arată că unele state membre sunt încă destul de ezitante în adoptarea unei legislații care să promoveze transparența și deschiderea piețelor. Acest fapt dovedește încă o dată necesitatea luării unor măsuri la nivel comunitar. Cu toate acestea, unele state membre au făcut eforturi considerabile pentru a pune în aplicare aceste directive.

2.7 Amendamentele propuse prevăd două măsuri importante de protecție pentru ofertanți: — autoritatea contractantă trebuie să anunțe intenția de a atribui un contract cu cel puțin zece zile înainte de data la care intenționează să atribuie contractul — „termenul suspensiv“, și — în cazul în care un ofertant depune o contestație, procedura trebuie suspendată o perioadă, în principiu până când se soluționează problema.

2.8 Cu toate acestea, există dispoziții care — în caz de urgență, de exemplu — prevăd atribuirea contractelor fără parcurgerea etapelor obișnuite din procesul de achiziții publice. De asemenea, se prevede neaplicarea termenului suspensiv în cazurile în care în mod evident acesta este irelevant. Totuși, procedura dialogului competitiv prevede întotdeauna un termen suspensiv, având în vedere modul în care această procedură funcționează. În plus, probabilitatea ca în procesul de achiziții publice să rămână un singur „ofertant privilegiat “în ultimele etape ar putea favoriza abuzul, iar termenul suspensiv este în mod evident necesar pentru evitarea unei astfel de situații.

3. Comentarii generale

3.1 Analiza de impact se dovedește foarte utilă pentru a pune în evidență faptul că, în multe situații, statele membre și autoritățile de atribuire a contractelor au opinii divergente în ce privește necesitatea deschiderii pieței achizițiilor publice.

3.2 Comisia oferă cinci soluții posibile în problema contestațiilor: „nici o reacție“, o comunicare sau o directivă privind un termen suspensiv și o comunicare sau o directivă privind un organism independent (4).

3.3 CESE este de acord cu Comisia asupra faptului că: — soluția „nici o reacție “nu este viabilă deoarece neajunsurile și diferențele semnificative între statele membre vor persista; — nici comunicările nu reprezintă o abordare pertinentă deoarece aceste documente nu au un caracter suficient de coercitiv; vechile tradiții, relațiile reciproce și interdependențele dintre statele membre vor continua să prevaleze.

3.4 În consecință, pentru a face presiuni asupra sectorului public și pentru a spori profesionalismul ambelor părți, alternativa este înființarea unui organism independent sau introducerea unui termen suspensiv între momentul luării deciziei de atribuire a contractului de achiziție publică și momentul încheierii acestuia.

3.4.1 În unele state membre există organisme independente (5). Este demn de menționat faptul că majoritatea actorilor privați interesați sunt în favoarea acestei abordări, cu toate că ar însemna o creștere a cheltuielilor și a procedurilor administrative. Unele state membre recomandă numirea unor experți în aceste organisme.

3.4.2 Dimpotrivă, marea majoritate a statelor membre sunt în favoarea introducerii unui termen suspensiv limitat, aplicabil în mod direct autorităților care efectuează achiziții publice și întreprinderilor care depun o contestație, termen care are ca efect întreruperea procedurii până la împlinirea acestuia.

3.5 CESE este de acord cu propunerea Comisiei privind introducerea unui termen suspensiv. Admite că o astfel de dispoziție la nivelul UE, dacă este bine pusă în aplicare, ar trebui eventual să promoveze, pe de o parte, eficiența, claritatea și certitudinea juridică și, pe de altă parte, un regim al achizițiilor publice mai deschis și mai transparent, care să ducă la creșterea concurenței. Cu toate acestea, termenele suspensive nu ar trebui văzute ca o alternativă exclusivă la organismele independente, pe care, desigur, statele membre au libertatea de a le înființa.

4. Chestiuni specifice

4.1 Redactare

4.1.1 Numerotarea noii directive este derutantă deoarece secțiunea privind utilitățile publice este la articolul 2, cu toate că o mare parte din dispozițiile referitoare la directiva clasică de la paginile precedente și la directiva privind utilitățile publice de la paginile următoare sunt numerotate ca fiind articolele 2a până la 2f. Ar fi mai ușor dacă secțiunile „clasică “și „utilități “ar fi reunite în două capitole. Odată ce amendamentele prevăzute de noua directivă vor fi fost puse în aplicare, această modificare, desigur, nu va mai prezenta interes, dar, până atunci, ar facilita o mai bună înțelegere.

4.1.2 De asemenea, ar fi fost util să se pună la dispoziție versiunile consolidate ale celor două directive.

4.1.3 Există și unele greșeli tipografice în text care, fără îndoială, vor fi corectate în versiunile ulterioare.

4.2 Termene suspensive

4.2.1 În general, noțiunea de termen suspensiv este bine acceptată.

4.2.2 Posibilitatea de a înființa organisme independente care să arbitreze diferendele — posibilitate agreată de unii dintre participanții la consultarea organizată de Comisie — a fost respinsă în favoarea introducerii termenelor suspensive, în mare parte la solicitarea statelor membre. Această variantă a fost discutată încă de la începuturile directivelor dar, cu toate că pare atractivă, suferă de aceleași defecte ca și procedura de conciliere, care este o noțiune similară. Totuși, rămâne o problemă, discutată mai jos la secțiunea „Concilierea și soluționarea litigiilor“.

4.2.3 Cu excepția perioadelor de cinci zile (care sunt zile lucrătoare), toate celelalte termene, inclusiv cele de trei zile, se interpretează ca fiind zile calendaristice. Acest fapt creează în mod evident dificultăți. Chestiunea este discutată pe larg mai jos în secțiunea „Termene suspensive“.

4.3 Anularea contractelor

4.3.1 Cu toate că obiectivul directivei este abordarea problemelor înainte de atribuirea efectivă a contractului de achiziții publice, se prevede anularea contractelor care ar putea scăpa și astfel ar fi atribuite nelegal.

4.3.2 Pot exista două situații: mai întâi, atunci când părțile se află în coluziune și ambele sunt conștiente de consecințele descoperirii nelegalității contractului și, în al doilea rând, atunci când operatorul economic este nevinovat și nu este conștient de riscul anulării contractului.

4.3.3 În primul caz, nu este necesar să ne preocupăm de pierderile pe care operatorul economic le-ar putea suferi.

4.3.4 În al doilea caz, există preocuparea că un operator economic nevinovat ar putea suferi pierderi semnificative, întrucât contestația la atribuire a unui contract se poate introduce, în unele cazuri, în termen de până la șase luni de la începerea derulării contractului. Dacă se constată că autoritatea contractantă și-a depășit atribuțiile, este posibil ca operatorul economic să nu dispună de nici un mijloc prin care să se îndrepte împotriva acesteia și să solicite despăgubiri (6). Cu toate că este puțin probabilă repetarea unei asemenea situații, CESE consideră totuși că este necesar să formuleze un avertisment cu privire la acest pericol.

4.3.5 Se poate argumenta că un ofertant ar trebui să se asigure că autoritatea de atribuire a contractelor a respectat termenul suspensiv și a publicat notificările necesare cu privire la intenția sa de a atribui contractul respectiv și, mai mult decât atât, dacă ofertantul tot nu este mulțumit, acesta ar trebui să încerce să obțină o confirmare oficială din partea achizitorului. Noua directivă prevede (art. 2f alin. 2) ca singure motive de anulare a unui contract, odată ce acesta a fost atribuit, lipsa notificării corespunzătoare de către autoritatea de atribuire a contractelor a intenției sale de a atribui un contract sau neaplicarea de către aceasta a termenului suspensiv. Aceste condiții limitate par ușor de verificat, în special în contractele mari și importante. Dar pragurile pentru contractele de furnizare de produse și contractele de prestare de servicii nu pot fi descrise ca fiind „mari și importante“, chiar și în cazul IMM-urilor, cu toate că în mod sigur consecințele nerecuperării prejudiciilor în caz de anulare sunt mari și importante. Din punctul de vedere al CESE, transferarea asupra ofertantului a riscului de eroare, precum și gravele consecințe pe care le comportă acest fapt par dezechilibrate și ar trebui reconsiderate; aplicarea principiului caveat vendor cu repercusiunile sale potențial grave nu reprezintă un mecanism adecvat pentru evitarea comiterii de ilegalități de către autoritățile de atribuire a contractelor. În vreme ce consecințele din cauza Hazell c. Hammersmith and Fulham s-ar putea să nu apară în alte împrejurări sau în alte țări, este de dorit sau chiar este esențial să existe legislație, fie comunitară, fie națională, dacă se dorește evitarea expunerii ofertanților la riscul imposibil de gestionat al anulării contractelor.

4.4 Atestarea

4.4.1 Noua directivă propune eliminarea procedurii de atestare deoarece aceasta a fost puțin utilizată. Atestarea a fost inclusă în directiva privind căile de atac în cazul utilităților ca o formă de audit similară cu cea în materia asigurării calității sau cu unele aspecte ale auditului financiar modern. La acel moment s-a propus ca un sector de utilități care obținea un raport de atestare favorabil să poată deroga de la toate sau de la unele din dispozițiile detaliate ale directivei, dar respectând în același timp principiile, însă această propunere a fost considerată ca inacceptabilă de către Comisie.

4.4.2 Acest fapt nu a constituit însă o încurajare în vederea utilizării atestării, așa încât neutilizarea acesteia nu a reprezentat o surpriză. Atestarea a fost criticată și pentru că demonstrează numai conformitatea la un anumit moment, nedând nici un fel de asigurări că această conformitate va continua și în viitor. Aceasta denotă necunoașterea procedurii, ale cărei procese echivalente funcționează eficient în asigurarea calității și în auditul financiar modern. Este esențial să se asigure existența unui sistem de proceduri care, odată urmate, duc la respectarea satisfăcătoare a dispozițiilor directivei și că entitatea contractantă și-a respectat, de fapt, propriile proceduri. Majoritatea organizațiilor mari funcționează pe baza unor proceduri interne și, dacă nu au loc fraude sau dificultăți majore, aceste proceduri sunt respectate întru totul. Certificarea prin intermediul atestării a faptului că procedurile sunt satisfăcătoare, în principiu, și sunt urmate în practică oferă garanții rezonabile că organizația se conformează legislației; desigur, atestarea ar trebui reînnoită în mod regulat.

4.4.3 O procedură de atestare eficientă ar putea constitui un mecanism care ar permite anumitor sectoare de utilități să beneficieze de toate avantajele menționate la articolul 30 (7) din directiva privind utilitățile publice în acele situații în care criteriile generale prevăzute de acest articol nu au fost îndeplinite.

4.4.4 În absența unui stimulent în direcția utilizării procedurii, aceasta, în mod evident, este inutilă. Cu toate acestea, dacă ar fi modificată astfel încât să includă stimulente concrete, ar trebui avută în vedere păstrarea ei.

4.5 Concilierea și soluționarea litigiilor

4.5.1 CESE observă că există opinia general acceptată că eliminarea acestei proceduri puțin utilizate se impune.

4.5.2 Cu toate acestea, există opinia larg răspândită, pe care CESE o susține și în favoarea căreia a pledat într-un număr de avize, că este necesar să se prevadă o formă alternativă de soluționare a litigiilor. Mecanismele în vigoare diferă mult de la un stat membru la altul, variind de la organisme relativ informale care prezintă avantajul unui acces facil si cheltuieli scăzute până la recurgerea la proceduri judiciare, cu toate cheltuielile și toată alocarea de resurse pe care acestea le implică. Organismele independente sunt în mod evident mai eficiente în acele state membre care le-au adoptat, dar această practică nu este universală (a se vedea punctul 3.4.1 de mai sus și nota de subsol).

4.5.3 Nu este simplu de ajuns la o soluție universală în această problemă, având în vedere diversitatea realităților culturale și juridice din diferitele state membre.

4.5.4 Procedura de conciliere nu este populară pentru că, în aparență, nu poate duce la adoptarea unor hotărâri executorii și, dacă nu are succes, duce la consumarea timpului în care ar fi putut fi depusă o contestație oficială. În absența acordului între părți, ca în cazul arbitrajului, hotărârile executorii nu se pot adopta decât în cadrul unei proceduri judiciare. Acest paradox poate duce la probleme în cadrul soluționării diferendelor.

4.5.5 Examinarea mai aprofundată a mecanismelor alternative de soluționare a diferendelor, care se utilizează în alte țări sau în alte contexte, s-ar putea dovedi utilă în eliminarea obiecțiunilor față de procedura de conciliere, în același timp menținând cheltuieli reduse, ceea ce ar contribui la îmbunătățirea respectării directivelor.

4.6 Termene suspensive

4.6.1 Este necesar să se reflecteze asupra termenelor suspensive prevăzute de proiectul de directivă.

4.6.2 În primul rând, majoritatea acestora (cu excepția termenelor de cinci zile) sunt interpretate ca fiind zile calendaristice și sunt relativ scurte (trei, șapte sau zece zile). În unele state membre și în anumite momente ale anului, zece zile calendaristice pot fi la fel de scurte ca trei zile lucrătoare, iar trei zile calendaristice pot să nu includă nici o zi lucrătoare, fapt care, evident, este nesatisfăcător. Anul 2006 are cel puțin 42 de zile teoretic lucrătoare (din cele 260 ale întregului an) care sunt sărbători în unul sau altul din statele membre ale Spațiului Economic European. Există o perioadă de zece zile care cuprinde numai două zile lucrătoare și există trei perioade de zece zile din care numai trei sunt lucrătoare.

4.6.2.1 Trebuie atins un echilibru între, pe de o parte, a acorda operatorilor economici un termen rezonabil în care aceștia să depună o contestație și, pe de altă parte, a nu introduce o întârziere inutilă în toate contractele care nu prezintă probleme.

4.6.2.2 În mod ideal, termenele suspensive ar trebui stabilite în zile lucrătoare, dar această formulă ridică problema diferitelor zile de sărbătoare din diferitele state membre.

4.6.3 În al doilea rând, în cazul unei licitații care s-a desfășurat corespunzător, ofertanții se vor aștepta să primească anunțul de atribuire, care, în orice caz, va fi trimis fiecăruia personal; în această situație, nu ar trebui să le fie greu să răspundă repede, în cazul în care ar avea motive să facă aceasta.

4.6.4 În cazul unui contract prin încredințare directă sau al unui contract atribuit intern unei entități externe, problema publicării este mai acută.

4.6.5 Este posibil ca eventualii ofertanți să nu aibă cunoștință nici măcar de faptul că se are în vedere un astfel de contract și se vor baza pe publicarea unui anunț. Chiar dacă cele zece zile calendaristice includ un singur sfârșit de săptămână, reducându-se astfel la numai opt zile lucrătoare, va rămâne foarte puțin timp pentru a iniția o acțiune.

4.6.6 Întrucât există un consens asupra faptului că contractele atribuite prin încredințare directă constituie majoritatea abuzurilor, este necesar să se acorde mai multă importanță termenului suspensiv, precum și unui mecanism care să asigure faptul că potențialii ofertanți interesați pot avea cunoștință cât mai devreme posibil de deschiderea procedurii de achiziție publică. Ar fi utilă o prelungire rezonabilă a termenului suspensiv pentru acest tip de contract, termen neaplicabil în cazul atribuirii prin procedura bazată pe concurență.

4.6.7 Directiva privind căile de atac se aplică, desigur, numai în cazul contractelor care depășesc un anumit prag valoric, dar contractele aflate cu puțin sub prag — și deci excluse din câmpul de aplicare al directivelor — „se strecoară “uneori până când valoarea contractului depășește pragul, uneori chiar semnificativ. Acesta este un fenomen care dă naștere mult prea des la abuzuri.

4.6.8 Ar fi disproporționat să se ceară publicarea tuturor contractelor, inclusiv a celor aflate cu mult sub pragul valoric și a celor atribuite unei entități interne. În acest context, se atrage atenția asupra faptului că serviciile interne nu fac obiectul directivelor privind achizițiile publice. Tot în acest context, se pune întrebarea fundamentală de ce se aplică termenele suspensive în acest caz.

4.6.9 Pentru a pune la dispoziție un mijloc prompt de a-i avertiza pe operatorii economici în mod potențial interesați de atribuirea iminentă a unui contract a cărui valoare depășește pragul valoric (sau care depășește o valoare mai mică decât, de exemplu 80 % din valoarea pragului), s-ar putea dovedi utilă crearea unui site Internet sponsorizat de Comisie și utilizat exclusiv în acest scop. În cazul în care ar fi creat un astfel de site Internet, utilizarea acestuia ar trebui să fie obligatorie.

4.6.10 Mai mult decât atât, punerea la punct a unui motor de căutare automat, care să fie utilizat în acest site Internet cu scopul de a-i alerta pe ofertanții potențiali cu privire la anunțurile publicate și care i-ar putea interesa pe aceștia, ar contribui mult la eficientizarea anunțurilor. Parcurgerea site-ului Internet în fiecare noapte și semnalarea oricărei informații recunoscute ca fiind de interes ar putea duce la creșterea probabilității ca ofertanții să fie alertați din timp cu privire la atribuirea iminentă a unui contract pe care ar vrea s-o conteste.

5. Taxe

5.1 Pentru a descuraja acțiunile vexatorii sau tactice, s-a propus ca orice ofertant care dorește să depună o contestație cu privire la o licitație să plătească o taxă. CESE nu este în favoarea adoptării unei astfel de măsuri deoarece, pe de o parte, efortul financiar de a iniția o contestație este suficient de mare și, pe de altă parte, organismul de control (8) însărcinat cu primirea contestațiilor este în măsură să respingă acțiunile fanteziste.

5.2 În țările în care organismul de control nu este abilitat să respingă plângerile neserioase, s-ar justifica introducerea unei taxe, dar ar trebui să se stabilească la un nivel care să nu-i descurajeze pe ofertanții ale căror contestații sunt întemeiate și prin aceasta să funcționeze ca o măsură de protecție pentru autoritățile contractante care au încălcat dispozițiile directivei.

5.3 Deși nu face parte în mod strict din analiza noii directive, CESE a observat că unele autorități de atribuire a contractelor au adoptat practica de a solicita o taxă ofertanților care doresc să depună o ofertă. CESE se opune cu hotărâre acestei practici care aduce prejudicii nu numai IMM-urilor, ci este și prea ușor de utilizat ca un mijloc de discriminare deghizată contrar spiritului și, probabil, literei directivelor.

6. Glosar

Directiva clasică Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii. Se aplică tuturor autorităților publice (centrale, regionale, municipale etc.), cu excepția celor care fac obiectul directivei privind utilitățile publice (a se vedea mai jos). Directiva privind utilitățile publice Directiva 2004/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale. Se aplică în cazul tuturor entităților ce operează în aceste sectoare publice sau private. Achiziții publice Achiziții publice organizate de autorități publice (reglementate de directiva clasică) și întreprinderi publice (reglementate de directiva privind utilitățile publice). Directivele privind căile de atac În 1991 și 1993 au intrat în vigoare două directive privind punerea în aplicare a căilor de atac pentru directiva clasică (9) și directiva privind utilitățile publice (10). Obiectivul acestora era să îmbunătățească aplicarea directivelor clasice (11) și să prevadă căile de atac care le lipseau acestora. Noua directivă Amendament la directiva privind căile de atac, care face obiectul prezentului aviz. Directivă/directive Una sau toate directivele menționate anterior, în funcție de context. Autoritate de atribuire a contractelor O autoritate contractantă (în sensul directivei clasice) sau o entitate contractantă (în sensul directivei privind utilitățile publice) care este implicată în procedurile reglementate de directive. Organism independent Un organism independent care ar primi contestațiile, astfel cum este descris la alineatul 2 punctul 3 din expunerea de motive de la pagina 5 a noii directive. Organism de control O instanță jurisdicțională sau cvasi-jurisdicțională „independentă de autoritatea contractantă“, care este numită în vederea audierii contestațiilor și care este competentă să se pronunțe cu privire la acestea.

Bruxelles, 18 ianuarie 2007. Președintele Comitetului Economic și Social European Dimitris DIMITRIADIS

(1) A se vedea nota de subsol nr. 9 din glosar.

(2) Raportul de evaluare a impactului — Căi de atac în materia achiziţiilor publice, SEC (2006) 557 din 4 mai 2006, pag. 5: hotărârea Alcatel, cauza C-81/98, consid. 33.

(3) Raport de evaluare a impactului — Căile de atac în materia achiziţiilor publice, SEC(2006) 557, 4 mai 2006.

(4) A se vedea glosarul pentru definiţia unui organism independent şi distincţia faţă de un organism de revizie, astfel cum apare în prezentul document.

(5) De exemplu, Autoritatea pentru concurenţă din Danemarca şi Agenţia guvernamentală centrală pentru achiziţiile publice din Suedia.

(6) A se vedea cauza Hazell c. Hammersmith and Fulham Councils UK House of Lords 1992, în care autorităţile locale au procedat la schimburi de rate ale dobânzii cu scopul de a-şi reduce cheltuielile şi de a obţine profit. În acest caz, rata dobânzii a evoluat defavorabil autorităţilor locale, iar băncile au solicitat plata diferenţei. Incapabile să plătească, autorităţile locale au susţinut apoi că aceste contracte le depăşeau competenţele şi, în consecinţă, erau nule. Instanţa a dat soluţie în favoarea autorităţilor locale, iar băncile participante, care încheiaseră aceste contracte cu bună-credinţă, au suferit pierderi substanţiale.

(7) Articolul 30 alineatul 1 prevede: „contractele destinate să permită desfăşurarea unei activităţi menţionate la articolele 3 — 7 [definiţia unui sector de utilităţi publice] nu fac obiectul prezentei directive în cazul în care, în statul membru în care se desfăşoară, activitatea este expusă direct concurenţei pe pieţe la care accesul nu este restricţionat“. Restul articolului 30 stabileşte în detaliu criteriile şi procedurile de urmat pentru obţinerea unei derogări.

(8) Pentru o definiţie a organismului de control şi distincţia faţă de un organism independent, astfel cum sunt utilizaţi aceşti termeni în prezentul document, a se vedea glosarul.

(9) 92/50/CEE din 18 iunie 1992 (servicii), 93/36/CEE (bunuri) şi 93/37/CEE (lucrări), ambele din 14 iunie 1993.

(10) 93/38/CEE din 14 iunie 1993.

(11) Directivele 71/303/CEE din 26 iulie 1971 (lucrări) şi 77/62/CEE din 21 decembrie 1976 (servicii). La acel moment nu exista nici o directivă privind serviciile.