[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 7.7.2010

COM(2010)343 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Către o politică europeană globală în domeniul investițiilor internaționale

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Către o politică europeană globală în domeniul investițiilor internaționale

Politica în domeniul investițiilor se prezintă ca o nouă frontieră pentru politica comercială comună. Tratatul de la Lisabona prevede contribuția Uniunii la eliminarea progresivă a restricțiilor cu privire la investițiile externe directe. Tratatul conferă Uniunii competența exclusivă în această privință[1]. Prezenta comunicare examinează modul în care Uniunea ar putea elabora o politică de investiții internaționale susceptibilă de a ameliora competitivitatea UE și de a contribui, astfel, la obiectivele unei creșteri inteligente, durabile și inclusive, astfel cum se menționează în strategia Europa 2020[2]. Ea examinează principalele orientări ale unei politici de investiții a UE pentru viitor precum și principalii parametri pentru o acțiune imediată în acest domeniu.

În paralel cu această comunicare, Comisia a adoptat o propunere de regulament care ar institui dispoziții tranzitorii cu privire la acordurile de investiții între statele membre și țările terțe[3]. Obiectivul ei este cel de a asigura o siguranță juridică atât investitorilor din UE cât și celor străini care funcționează în cadrul acestor acorduri. Această propunere de regulament și prezenta comunicare reprezintă doar primele etape din elaborarea unei politici europene în domeniul investițiilor internaționale, care va fi progresivă și orientată și va lua în considerație și răspunsurile la prezenta comunicare.

DEFINIțIE, IMPACT șI TENDINțE RECENTE

În general, se consideră că investițiile externe directe (IED) includ orice investiție externă utilă pentru stabilirea de legături durabile și directe cu întreprinderea căreia i se pune la dispoziție capital pentru desfășurarea unei activități economice[4]. Atunci când investițiile adoptă forma unei participări, acest obiectiv presupune că acțiunile sale permit acționarului să participe în mod efectiv la gestionarea societății respective sau la controlul acesteia[5]. Situația este cu totul diferită în cazul investițiilor străine, în care nu există intenția de a influența gestionarea și controlul unei întreprinderi. Acest tip de investiții, care sunt adesea efectuate pe un termen mai scurt și sunt, uneori, de natură speculativă, se numesc, în general, „investiții de portofoliu”[6].

Globalizarea a provocat o creștere spectaculoasă a circulației de capital și îndeosebi a IED-urilor. Fluxurile de IED, care sunt în același timp o cauză și o consecință a globalizării, au atins în 2007, anul care a precedat turbulențele economice și financiare mondiale, nivelul record de aproape 1 500 miliarde de EUR[7].

IED reprezintă o sursă importantă de câștiguri de productivitate și joacă un rol crucial în instalarea și organizarea întreprinderilor și a locurilor de muncă la nivel național și peste hotare. Mulțumită IED, societățile stabilesc lanțuri logistice mondiale care constituie un element al economiei internaționale moderne. Inovarea în domeniul transportului și al tehnologiilor informației a contribuit, la rândul ei, la facilitarea comerțului și la mondializarea activităților întreprinderilor dincolo de limitele marilor societăți. Investițiile și comerțul sunt în prezent interdependente și complementare. Aproximativ jumătate din comerțul mondial se desfășoară astăzi între filialele societăților multinaționale care comercializează bunuri și servicii intermediare.

În timp ce relația între IED, creștere economică și bunăstare este de natură complexă, în schimb, investițiile, atât interne cât și externe, au un impact pozitiv asupra creșterii și a ocupării forței de muncă în interiorul și în exteriorul UE, inclusiv în țările în curs de dezvoltare. În UE, investițiile externe aduc o contribuție pozitivă și importantă pentru competitivitatea întreprinderilor europene, îndeosebi sub forma unui spor de productivitate. În mod contrar unei păreri deseori exprimate, o examinare a nivelului actual al cercetării privind IED și al ocupării forței de muncă arată că, până în prezent, nu s-a constatat niciun efect negativ măsurabil asupra ocupării forței de muncă la nivel global legat de investițiile externe[8]. Cu toate acestea, deși bilanțul global este pozitiv, pot să se producă, desigur, efecte negative la nivel sectorial, geografic și/sau individual. Pe de altă parte, avantajele globale ale fluxurilor de IED care intră în UE sunt bine cunoscute, mai ales în ceea ce privește rolul investițiilor externe în crearea de locuri de muncă, optimizarea alocării resurselor, transferul de tehnologie și de competențe, creșterea concurenței și stimularea comerțului. Aceasta explică motivul pentru care statele membre ale UE, la fel ca alte țări de pe glob, fac eforturi deosebite pentru a atrage investițiile externe.

La ora actuală, UE este deopotrivă ținta precum și sursa principală mondială de IED. În calitatea sa de „lider al pieții”, UE profită de deschiderea sa către restul lumii, inclusiv în domeniul investițiilor.

În timp ce stocurile și fluxurile de IED sunt, în prezent, concentrate în mod considerabil în țările industrializate, economiile piețelor emergente au devenit deosebit de active atât ca investitori cât și ca destinatari ai investițiilor, inclusiv prin intermediul investițiilor finanțate de stat, precum fondurile suverane, care dețin nu numai mai multe active ci au și politici de investiții mai diversificate ca înainte[9]. Această tendință a devenit mai vizibilă în timpul perioadei actuale de turbulență din economia mondială, în care investițiile destinate sau provenind din economiile emergente fie au crescut, fie au scăzut în mai mică măsură decât fluxul dintre țările industrializate. În ansamblu, aceasta s-a tradus printr-o creștere a părții relative a economiilor emergente pe piața fluxurilor mondiale de IED, atât la intrare cât și la ieșire. Prin urmare, UE nu își poate permite să rămână spectator în competiția mondială pentru atragerea și promovarea investițiilor originare din toate regiunile globului.

INVESTIțIILE CA O NOUă FRONTIERă PENTRU POLITICA COMERCIALă COMUNă

Deciziile de investiție sunt determinate în esență de considerații mercantile, și anume de beneficiile așteptate în urma investițiilor. Cu toate acestea, aceste decizii sunt profund influențate de mediul economic, politic și juridic al economiei respective. Investitorii prosperă într-un mediu stabil, sănătos și previzibil. O politică comună în materie de investiții internaționale nu constituie unicul determinant al fluxurilor de IED care intră și care ies. Totuși, aceasta contribuie la obiectivul fundamental de a asigura investitorii că pot funcționa într-un mediu de afaceri deschis și reglementat în mod convenabil și echitabil, atât în interiorul cât și dincolo de frontierele țării gazdă. În această privință, deschiderea față de investiții ar trebui să rămână ca un element de bază în definirea politicilor noastre. UE va continua să reprezinte un mediu de investiții deschis, primitor pentru investitorii străini și pentru contribuția acestora la economia și la societatea europeană în ansamblu. În același timp, Uniunea ar trebui să se asigure de faptul că investitorii UE în străinătate beneficiază de condiții de concurență echitabile, uniforme și optime pentru investiții, prin suprimarea progresivă a restricțiilor privind investițiile. O abordare mai activă care să garanteze că relațiile de investiții dintre UE și țările partenere se desfășoară „în ambele sensuri” este deci justificată. Un număr important de elemente de bază și de studii de fond, inclusiv rezultatele lucrărilor analitice de mare amploare efectuate de către organizații internaționale cum sunt OCDE și UNCTAD , sunt deja disponibile. Acestea constituie baza unei politici comune în domeniul investițiilor internaționale.

(a) Elementele de bază ale politicii investițiilor

Manifestația cea mai vizibilă a politicilor statelor membre în domeniul investițiilor din ultimii 50 de ani este numărul de așa-numite „tratate bilaterale de investiții” (TBI) care au fost încheiate cu țări terțe. Germania a fost prima țară din lume care a încheiat un TBI, în 1959, și multe țări de pe glob, inclusiv aproape toate statele membre, cu excepția unuia, au urmat-o[10]. Cu un total de aproape 1 200 de acorduri care acoperă toate formele de investiții, statele membre au încheiat în ansamblu aproape jumătate din acordurile de investiții în vigoare la ora actuală din lume[11]. O vedere de ansamblu a TBI-urilor încheiate de către statele membre figurează în anexa la prezenta comunicare.

Prin intermediul TBI-urilor, statele membre au solicitat și au obținut de la țările terțe garanții specifice privind tratamentul aplicat investitorilor lor și investițiilor acestora de către respectivele țări terțe, de exemplu angajamente împotriva tratamentelor injuste sau discriminatorii sau o garanție de compensație rapidă, adecvată și eficace în caz de expropriere. Aceste garanții de protecție a investițiilor reprezintă un element important al instaurării încrederii în siguranța juridică, necesară pentru adoptarea unor decizii de investiții solide. Acest tip de acord de protecție a investițiilor este deci considerat ca o manieră eficace de a promova și a atrage investițiile, îndeosebi în țări în care instituțiile și politicile economice naționale nu sunt considerate ca fiind suficiente ca atare pentru a aduce astfel de garanții.

Cu toate acestea, nu toate statele membre au încheiat astfel de acorduri și nu toate acordurile conferă aceleași standarde ridicate. Aceasta duce la condiții de concurență dezechilibrate pentru societățile din UE care investesc în străinătate, în funcție de cazul în care sunt considerate sau nu drept societăți „naționale” în cadrul TBI încheiat cu statul membru în cauză.

Un alt aspect al acordurilor statelor membre este faptul că acestea se referă numai la tratamentul aplicat investitorilor după „ intrare” sau „admitere”. Aceasta implică faptul că TBI-urile statelor membre nu conțin angajamente obligatorii cu privire la condițiile de intrare, nici din partea țărilor terțe față de investițiile externe efectuate de către societățile din statele membre ale UE, nici invers. În mod progresiv, Uniunea Europeană a început să umple vidul juridic privind „intrarea” sau „admiterea”, prin acorduri multilaterale și bilaterale la nivelul UE care acoperă accesul la piața de investiții și liberalizarea investițiilor. Acestea au ameliorat condițiile de acces la piață pentru toți investitorii din UE, mai ales prin asigurarea tratamentului nediscriminatoriu al investitorilor la intrarea pe piața unei țări terțe[12].

(b) Către o politică comună în domeniul investițiilor internaționale

O politică comună în domeniul investițiilor internaționale trebuie să răspundă mai bine necesităților investitorilor din stadiul de planificare până la cel al beneficiilor sau din stadiul anterior până la cel posterior admiterii. Astfel, politica noastră comercială va încerca să integreze liberalizarea și protecția investițiilor. Cercetarea confirmă faptul că introducerea unor dispoziții de fond în acordurile comerciale de amploare are un impact cumulat mai puternic asupra comerțului și asupra investițiilor[13].

O politică în domeniul investițiilor internaționale care vizează să sprijine competitivitatea întreprinderilor europene va fi susținută cel mai bine prin cooperare și prin negocieri la nivelul Uniunii[14]. Pentru a fi eficace, garanțiile țărilor terțe privind condițiile de investiții ar trebuie să ia forma unor angajamente obligatorii în cadrul dreptului internațional. În consecință, negocierile cu țările terțe privind investițiile, pentru care putem utiliza corpul și substanța a peste 1 100 de TBI existente la ora actuală, vor permite UE să lărgească, să dea o mai bună definiție și să protejeze spațiul competitiv care este disponibil pentru toți investitorii din UE. Pe termen lung, ar trebui să ajungem la o situație în care investitorii din UE și din țările terțe nu vor mai fi nevoiți să se bazeze pe TBI-urile încheiate de către unul sau altul din statele membre pentru ca investitorii să fie suficient de protejați.

Politica în domeniul investițiilor este deseori completată cu eforturile de promovare a investițiilor la nivelul național sau infranațional al statelor membre. Autoritățile se angajează în mod competitiv să promoveze atât investițiile interne, cât și externe provenind de pe teritoriul lor sau destinate acestora, la fel ca în domeniul comerțului sau al promovării exporturilor. Eforturile lor se sprijină, de obicei, pe o diversitate de instrumente, de la stimulente pentru investiții la asistență și planuri de sprijin. Deși Uniunea Europeană are responsabilitatea de a promova modelul european și piața unică drept destinație pentru investitorii străini[15], nu pare nici posibil și nici de dorit ca aceasta să se substituie eforturilor statelor membre de promovare a investițiilor, atâta timp cât acestea sunt conforme cu politica comercială comună și rămân coerente cu legislația UE.

UN PROGRAM PENTRU NEGOCIERILE UE ÎN DOMENIUL INVESTIțIILOR

La fel ca în toate domeniile politice europene, Uniunea trebuie să facă eforturi în sensul obținerii unor rezultate mai bune decât cele care au fost obținute sau care ar fi putut obținute de către statele membre în mod individual. Deci, acțiunile viitoare ale Uniunii în acest domeniu ar trebui să fie inspirate și dictate de cele mai bune standarde disponibile, astfel încât toți investitorii din UE să beneficieze de condiții de concurență omogene și de înaltă calitate.

Cu toate acestea, adoptarea unui model unic de acorduri de investiții cu țările terțe nu ar fi nici realizabilă și nici oportună. Uniunea va trebui să țină cont de contextul specific al fiecărei negocieri. Interesele acționarilor noștri precum și nivelul de dezvoltare al partenerilor noștri ar trebui să determine, între altele, standardele fixate de Uniune în cadrul unei negocieri de investiții specifice. În același mod, trebuie să fie luată în considerare natura acordurilor existente dintre statele membre și țările terțe. Deși structura și conținutul lor sunt foarte asemănătoare, TBI-urile recent încheiate de către statele membre prezintă unele diferențe. Acestea ar putea determina, de asemenea, obiectivele urmărite într-un context de negociere specific.

Comisia prezintă următoarele mari principii și parametri pentru viitoarele acorduri de investiții. Acestea urmează să fie dezvoltate și completate în cadrul unor recomandări în materie de negocieri specifice pentru fiecare țară, pe care Comisia le va prezenta ulterior prezentei comunicări.

(a) Criterii de selecție a țărilor partenere

Pentru moment, IED se concentrează cu precădere în țările cu economii dezvoltate. Cu toate că reflectă importanța economică a acestor țări în termeni de PIB, aceasta evidențiază, de asemenea, condițiile, în general favorabile investitorilor străini, care domină pe unele dintre aceste piețe. Fluxurile comerciale și de investiții propriu-zise sunt, ca atare, elemente-cheie ale definirii priorităților UE în negocierile privind investițiile. Uniunea ar trebui să tindă spre obiectivele investitorilor săi și să le deschidă calea peste hotare, prin liberalizarea fluxurilor de investiții. Piețele cu creștere economică sau perspective de creștere importante oferă ocazii deosebite în conjunctura actuală, care este din ce în ce mai competitivă. Este important ca investitorii din UE să aibă acces la aceste piețe și să beneficieze de garanții suficiente de tratamente echitabile și previzibile în contextul evoluțiilor care ar putea afecta aceste economii. În cadrul negocierilor privind investițiile, interesele UE ar depinde, printre altele, și de climatul politic, instituțional și economic al țărilor noastre partenere. Caracterul „robust” al protecției oferite investitorilor fie de către țara gazdă, fie de arbitrajul internațional, ar juca un rol important în determinarea țărilor prioritare vizate de negocierile UE în materie de investiții. În mod particular, capacitatea și practica partenerilor noștri de a respecta autoritatea legilor, într-un mod care să garanteze investitorilor un mediu sigur și fiabil, constituie criterii esențiale de evaluare a negocierilor cu privire la protecția investițiilor.

Pe termen scurt , perspectivele de integrare a investițiilor în politica comercială comună apar în cadrul negocierilor comerciale în curs, în care Uniunea s-a concentrat, până acum, numai asupra accesului investitorilor la piață[16]. Ultima generație de acorduri de liber-schimb (ALS) axate pe competitivitate se inspiră în mod precis din obiectivul pe care îl reprezintă eliberarea potențialului economic al piețelor mondiale cu creștere importantă în favoarea comerțului și a investițiilor UE. Uniunea are interesul de a lărgi domeniul de aplicare al negocierilor la domeniul investițiilor în ansamblu. În anumite cazuri, am putea să răspundem, de asemenea, unor cereri provenind chiar de la partenerii noștri de negocieri. În cadrul negocierilor dintre UE și Canada în vederea încheierii unui acord economic și comercial global, partenerul nostru și-a manifestat interesul față de un acord care să acopere protecția investițiilor. Alte negocieri în curs, în cadrul cărora ar trebui să se prevadă protecția investițiilor, includ negocierile dintre UE și India pentru un acord cuprinzător privind comerțul și investițiile, negocierile dintre UE și Singapore pentru un acord de liber-schimb și negocierile comerciale dintre UE și Mercosur .

Pe termen scurt și mediu , Uniunea ar trebui să examineze, de asemenea, circumstanțele în care ar fi de dorit să se urmărească încheierea de acorduri de investiții autonome. China , care este caracterizată printr-o proporție importantă de investiții de tip „greenfield” (investiții de la zero), inclusiv provenind din UE, ar putea candida pentru un acord de investiții autonom care ar trebui să acopere protecția tuturor tipurilor de active, inclusiv drepturile de proprietate intelectuală. Comisia va analiza oportunitatea și fezabilitatea unui astfel de acord de investiții cu China și va informa Consiliul și Parlamentul European. Rusia oferă, de asemenea, oportunități și provocări deosebite pentru investitorii europeni. Negocierea de investiții cu Rusia, ținând cont de protecția investițiilor, ar trebui să continue să fie luată în considerare și discutată, de exemplu, în cadrul unui acord global, similar celui care ar înlocui Acordul de parteneriat și de cooperare.

Dacă, într-un viitor previzibil, se dovedește că este imposibil sau inoportun să se încheie un acord de investiții global și sistematic cu una sau mai multe țări, soluția ar putea să fie încheierea de acorduri sectoriale, a căror oportunitate, fezabilitate și impact potențial ar face obiectul unei evaluări aprofundate. Aceste negocieri sectoriale ar trebui să se bazeze pe principiile enunțate în prezenta comunicare și să respecte evoluțiile ulterioare ale politicii comune de investiții. În aceeași ordine de idei, pe termen lung, ar putea fi examinată mai pe larg posibilitatea punerii în practică a unei directive multilaterale.

(b) Aspecte care depășesc cadrul investițiilor externe directe

Deși investitorii au tot interesul să își înființeze și să își controleze activele în străinătate, aceste investiții directe antrenează întotdeauna operații suplimentare de transfer, cum sunt, de exemplu, operațiile de repatriere a beneficiilor. Este important ca o politică comună în domeniul investițiilor internaționale să permită nu numai realizarea de investiții directe ca atare - achiziționarea sau înființarea unei întreprinderi străine - dar și să permită și să protejeze toate operațiunile legate de această investiție, făcându-le posibile în practică: plăți, protecția activelor necorporale precum drepturile de proprietate intelectuală, etc.

În acest sens, politica practicată în domeniul investițiilor ar trebui să fie coerentă cu capitolul din Tratat referitor la capitaluri și la plăți (articolele 63-66 din TFUE), care prevede că toate restricțiile la plăți și la circulația capitalurilor, inclusiv cele legate de investiții directe și de portofoliu, sunt interzise atât între statele membre, cât și între statele membre și țările terțe. Capitolul în cauză nu prevede în mod expres posibilitatea de a încheia acorduri internaționale în domeniul investițiilor, inclusiv în domeniul investițiilor de portofoliu. Totuși, în măsura în care acordurile internaționale în domeniul investițiilor au un impact asupra domeniului de aplicare a normelor comune fixate în capitolul din tratat referitor la capitaluri și la plăți, Uniunea ar deține, în mod implicit, competența exclusivă pentru încheierea de acorduri în acest domeniu[17].

(c) Stabilirea standardelor de protecție a investițiilor

Chestiunea normelor de fond pe care Uniunea ar urmări să le aplice în cadrul acordurilor comerciale și de investiții este esențială. În prezent, în negocierile sale din domeniul investițiilor, Uniunea se bazează mai ales pe principiul nediscriminării, care reprezintă cheia de boltă a sistemului comercial mondial. În general, nediscriminarea este pusă în aplicare prin aplicarea a două norme fundamentale: „tratamentul națiunii celei mai favorizate” și „tratamentul național”, care sunt, amândouă, norme relative, deoarece, în loc să definească o normă de tratament absolută, ele implică o comparație între tratamentele acordate în funcție de origine. În consecință, conținutul lor depinde de tratamentul pe care țara îl rezervă investitorilor săi străini și investițiilor acestora, respectiv propriilor săi investitori și investiții.

Dacă nediscriminarea trebuie să rămână ca un element esențial al negocierilor purtate de către UE în domeniul investițiilor, TBI-urile se bazează, de asemenea, pe alte norme, cum sunt „tratamentul just și echitabil” după admitere și tratamentul „securitate și protecție deplină”. Aceste norme nu implică nicio comparație cu tratamentul rezervat investițiilor similare. Mai mult, anumite TBI-uri încheiate de către statele membre prevăd o „clauză de protecție” care protejează drepturile contractuale acordate de un guvern gazdă unui investitor. În mod tradițional, aceste norme au fost utilizate în TBI-urile încheiate de către statele membre și constituie unui din elementele importante pe care ar trebui să se bazeze negocierea de acorduri de investiții la nivelul UE.

Clauzele care impun anumite condiții legate de exercitarea dreptului de expropriere al țării gazdă constituie o componentă fundamentală a celor mai bune practici ale statelor membre. Deși din articolul 345 al TFUE reiese că Tratatul nu afectează dreptul statelor membre de a decide dacă un activ ține de proprietatea publică sau de cea privată, jurisprudența Curții arată că acest lucru nu duce la excluderea măsurilor de expropriere din cadrul normelor fundamentale ale Tratatului, care includ libertatea de stabilire și libera circulație a capitalurilor[18]. Prin urmare, măsurile de expropriere în UE ar trebui să fie nediscriminatorii[19] și proporționate pentru a-și atinge obiectivul lor legitim (de exemplu, prin prevederea unei compensații adecvate)[20]. În consecință, Uniunea ar trebui să includă clauze precise care să acopere acest aspect în propriile sale viitoare acorduri comerciale sau de investiții. Este necesar să se asigure o formulare clară a echilibrului dintre diferitele interese în joc, precum protecția investitorilor împotriva exproprierii ilegale sau dreptul fiecărei părți de a reglementa în interesul general. În mod similar, este necesar să se prevadă clauze ale UE care să garanteze investitorilor transferul liber de fonduri de capitaluri și de plăți.

În sfârșit, se cuvine să se amintească faptul că politica UE în domeniul comerțului și al investițiilor trebuie să se adapteze modului în care UE și statele sale membre reglementează activitatea economică în interiorul frontierelor Uniunii și dincolo de ele. Acordurile de investiții trebuie să fie compatibile cu celelalte politici ale Uniunii și ale statelor sale membre, inclusiv politicile privind protecția mediului, munca decentă, sănătatea și securitatea la locul de muncă, protecția consumatorilor, diversitatea culturală, de dezvoltare și de concurență. Politica de investiții va continua să acorde Uniunii și statelor membre posibilitatea de a adopta și a aplica măsurile care se impun pentru atingerea obiectivelor de politică publică.

O politică comună de investiții ar trebui să fie guvernată, de asemenea, de principiile și obiectivele acțiunii externe ale Uniunii în general, incluzând promovarea statului de drept, a drepturilor omului și a dezvoltării durabile (articolul 205 din TFUE și articolul 21 din TUE). În această privință, orientările OCDF pentru întreprinderile multinaționale, care sunt actualizate în mod regulat, constituie un instrument important, care contribuie la echilibrarea drepturilor și responsabilităților investitorilor.

(d) Aplicarea angajamentelor din domeniul investițiilor

Unul din obiectivele-cheie ale Uniunii consistă în garantarea bunei aplicări a dispozițiilor privind investițiile. În ultimii ani, Uniunea și-a întețit supravegherea pentru a se asigura că acordurile negociate în domeniul politicii comerciale comune pot fi și sunt puse în aplicare în mod corespunzător, făcând apel, la nevoie, la un sistem obligatoriu de soluționare a diferendelor. În toate ALS-urile sale recente, Uniunea a inclus un mecanism eficace și adecvat care să permită soluționarea diferendelor dintre state. Pe viitor, acest sistem de soluționare a diferendelor va acoperi dispozițiile referitoare la investiții din acordurile comerciale și de investiții ale UE.

Pentru a garanta o punere în aplicare eficace, acordurile de investiții prevăd, de asemenea, soluționarea diferendelor dintre investitori și stat, care permit unui investitor să introducă un recurs împotriva unui guvern în mod direct în cadrul unui arbitraj internațional obligatoriu[21]. Soluționarea diferendelor dintre investitori și stat, care este o componentă esențială a moștenirii pe care Uniunea o primește de la TBI-urile încheiate de către statele membre, este importantă în măsura în care o investiție presupune stabilirea cu țara gazdă a unei relații pe termen lung, care va fi dificil de orientat către o altă piață, în cazul în care intervine o problemă privind investiția. Relația dintre investitor și stat este un aspect atât de bine ancorat în acordurile de investiții încât absența sa ar avea, în realitate, efectul de a descuraja investitorii și de a reduce atractivitatea unei economii gazdă față de celelalte.

Din aceste motive, viitoarele acorduri ale UE care includ protecția investițiilor ar trebui să conțină dispoziții cu privire la soluționarea diferendelor între investitori și stat. Aceasta determină anumite provocări, deoarece, pe de-o parte, soluționarea diferendelor dintre investitori și stat are un caracter unic în dreptul economic internațional și, pe de altă parte, Uniunea nu a fost un actor major în acest domeniu în trecut. Într-o anumită măsură, structurile actuale nu sunt adaptate apariției Uniunii. De exemplu, convenția pentru soluționarea diferendelor cu privire la investiții dintre state și resortisanții altor state (convenția CIRDI) este deschisă spre semnare și ratificare de către statele membre ale Băncii Mondiale sau participante la statutul Curții Internaționale de Justiție. Uniunea Europeană nu face, însă, parte din semnatari.

În abordarea mecanismelor de soluționare a diferendelor între investitori și state, Uniunea ar trebui să utilizeze practicile statelor membre pentru a ajunge la mecanisme de acest gen care să corespundă nivelului de progres actual. Printre principalele provocări se numără următoarele:

- transparența soluționării diferendelor dintre investitori și stat. În paralel cu abordarea sa din cadrul OMC, UE ar trebui să se asigure că soluționarea diferendelor dintre investitori și stat se realizează în condiții de totală transparență [inclusiv pentru cereri de arbitraj, candidaturi, audieri publice, observații dezinteresate ( amicus curiae ) și publicarea sentințelor];

- fragmentarea diferendelor și a interpretărilor . Coerența și previzibilitatea sunt aspecte esențiale și este necesar să se prevadă arbitri cvasi-permanenți (la fel ca în practica legată de ALS ale UE) și/sau mecanisme de apel de îndată ce există probabilitatea unor recursuri numeroase, în temeiul unui anumit acord;

- regulile aplicabile desfășurării arbitrajului. Comisia și părțile interesate vor studia posibilitatea ca Uniunea Europeană să solicite aderarea la convenția CIRDI (ceea ce ar necesita o modificare a respectivei convenții)[22].

(e) Responsabilitatea internațională

În conformitate cu obiectivul Comisiei de a elabora o politică în domeniul investițiilor internaționale la nivelul UE, este indicat să se abordeze aspectul responsabilității internaționale între UE și statele membre în cadrul acordurilor de investiții ale UE. Uniunea Europeană, reprezentată de Comisie, va apăra toate acțiunile întreprinse de către instituțiile UE. Dată fiind competența externă exclusivă, Comisia consideră că Uniunea Europeană va deține, de asemenea, calitatea de apărător unic față de orice măsură adoptată de un stat membru care are incidență asupra investițiilor efectuate de către resortisanții sau societățile din țări terțe în cadrul domeniului de aplicare al acordului în cauză. În cadrul elaborării noii sale politici în domeniul investițiilor internaționale, Comisia va aborda acest aspect, și îndeosebi cel al compensației financiare, utilizând instrumentele disponibile, inclusiv, eventual, noua legislație.

CONCLUZIE

Faptul că Tratatul de la Lisabona a acordat UE o competență exclusivă în domeniul IED-urilor înseamnă că IED-urile sunt integrate în politica comercială comună. Aceasta permite, de asemenea, Uniunii Europene să își afirme propriul angajament de a aplica principiul de deschidere către investiții, care a fost atât de important pentru prosperitatea sa și să continue să încurajeze investițiile, atât directe cât și de portofoliu, și ca un instrument de dezvoltare economică.

Până în prezent, Uniunea și statele membre au progresat în mod separat către obiectivul comun de a oferi investitorilor o siguranță juridică și un mediu de afaceri stabil, previzibil, echitabil și reglementat în mod corespunzător. În timp ce statele membre s-au concentrat pe promovarea și protecția tuturor formelor de investiții, Comisia a elaborat un program de liberalizare axat pe accesul la piață pentru investițiile externe directe. În acest sens, repartizarea clară și complementară a sarcinilor în domeniul investițiilor a dus la un univers de acorduri de investiții destul de mare și de fragmentat.

Pentru a garanta competitivitatea externă și tratamentul uniform al tuturor investitorilor din UE și a avea un maximum de influență în negocieri, politica comună în domeniul investițiilor internaționale ar trebui să acopere toate tipurile de investiții și, mai ales, să înglobeze domeniul protecției investițiilor. Uniunea ar trebui să se inspire din cele mai bune practici disponibile pentru a se asigura că niciun investitor din UE nu va fi tratat mai rău decât în cadrul TBI-urilor încheiate între statele membre.

Deși protecția și liberalizarea investițiilor devin instrumente fundamentale ale unei politici comune în domeniul investițiilor internaționale, statele membre vor păstra o margine de manevră suficientă pentru a continua și a pune în aplicare politici de promovare a investițiilor care să completeze și să fie compatibile cu politica comună din domeniul investițiilor internaționale. În general, o politică comună va necesita nu mai puțină, ci mai multă cooperare și coordonare între Uniune și statele membre.

În cadrul negocierilor de investiții, care ar fi, în principiu purtate în contextul unor negocieri comerciale mai vaste, UE ar trebui să facă efortul de a obține din partea partenerilor săi angajamente obligatorii care garantează și protejează libera circulație a tuturor tipurilor de investiții. Negocierea de acorduri autonome ar rămâne, de asemenea, posibilă. Pe termen scurt, Comisia va căuta să adapteze directivele de negociere astfel încât să lărgească domeniul de aplicare al negocierilor pentru un anumit număr de țări cu care sunt în curs negocieri comerciale, unde există interese importante și unde au fost formulate cereri. Principiile și parametrii acestor negocieri vor fi, cu siguranță, determinați de „cele mai bune practici” elaborate de statele membre, dar prezenta comunicare schițează deja, în linii mari, domeniul de aplicare și normele pe care Uniunea ar trebui să le fixeze prin intermediul negocierilor privind investițiile internaționale.

După cum se menționează mai sus, propunerea de regulament privind instaurarea de dispoziții tranzitorii legate de acordurile de investiții dintre statele membre și țările terțe și prezenta comunicare reprezintă doar primele etape din elaborarea unei politici europene în domeniul investițiilor internaționale, care va fi progresivă și orientată și va lua în considerație și răspunsurile la prezenta comunicare.

Anexă: Vedere de ansamblu a numărului de tratate bilaterale de investiții încheiate de statele membre

[pic]

Notă: Informații cunoscute de serviciile Comisiei la 15 iunie 2010.

[1] Articolul 206 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevede că, prin înființarea unei uniuni vamale, în conformitate cu articolele 28-32, Uniunea contribuie, în interesul comun, la eliminare progresivă a restricțiilor privind comerțul internațional și investițiile externe directe și la reducerea barierelor vamale și a altor bariere. Articolul 207 include investițiile externe directe printre domeniile acoperite de politica comercială comună a Uniunii. Politica comercială comună este un domeniu de competență exclusivă, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din TFUE.

[2] Comunicarea Comisiei „ Europa 2000: o strategie pentru o creștere inteligentă, durabilă și inclusivă” - COM(2010) 2020, 3.3.2010.

[3] Propunerea Comisiei de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a dispozițiilor tranzitorii pentru acordurile de investiții bilaterale dintre statele membre și țările terțe.

[4] Termenul „investiție directă” a apărut în capitolul referitor la circulația capitalului și la plăți din Tratatul CE și se găsește în prezent la articolele 63-66 din TFUE. În contextul respectiv, el a fost interpretat de către Curtea de Justiție în perspectiva nomenclaturii anexate la Directiva 88/361/CEE din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din Tratat (JO L 178 din 8.7.1988, p. 5-18), care este fondat, la rândul său, în mare parte pe definițiile larg acceptate ale FMI și ale OCDE. A se vedea, de exemplu, hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation , cauza C-446/04, REC p. I-11753, punctul 181. A se vedea, de exemplu, și hotărârile din 24 mai 2007, Holb ö ck , cauza C-157/05, REC. p. I-4051, punctul 34; 23 octombrie 2007, Comisie/Germania, cauza C-112/05, REC p. I-8995, punctul 18; 18 decembrie 2007, Skatterverket v A , cauza C-101/05, punctul 46; 20 mai 2008, Orange European Smallcap Fund , C-194/06, punctul 100; 14 februarie 2008, Comisie/Spania, cauza C-274/06, punctul 18; și 26 martie 2009, Comisie/Italia, C-326/07, punctul 35.

[5] A se vedea, de exemplu, Hotărârile din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation , cauza C-446/04, REC p. I-11753, punctul 182; din 24 mai 2007 Holböck , cauza C-157/05, REC p. I-4051, punctul 35; 23 octombrie 2007, Comisie/Germania, cauza C-112/05, REC p. I-8995, punctul 18; 20 mai 2008, Orange European Smallcap Fund , cauza C-194/06, punctul 101; și 26 martie 2009, Comisie/Italia, cauza C-326/07, punctul 35.

[6] Curtea de Justiție a Uniunii Europene a descris noțiunea de „investiție de portofoliu” ca fiind „achiziționarea de părți pe piața de capitaluri efectuată cu unica intenție de a realiza o investiție financiară, fără intenția de a influența gestionarea și controlul întreprinderii”. A se vedea hotărârea din 26 septembrie 2008, Comisie/Țările de Jos, cauzele comune C-282/4 și C-283/04, REC p. I-9141, punctul 19.

[7] Raportul privind investițiile mondiale al Conferinței Organizației Națiunilor Unite pentru Comerț și Dezvoltare (UNCTAD) din 2009.

[8] 2010 Impact of EU outward FDI (Impactul IED-urilor provenind din UE în 2010) , Copenhagen Economics .

[9] Comisia și-a stabilit abordarea față de fondurile suverane în 2008. A se vedea: COM(2008) 115, 27.2.2008.

[10] Tratatul bilateral de investiții dintre Germania și Republica Islamică Pakistan, 1959. Irlanda este unicul stat membru al UE care nu a încheiat niciun tratat bilateral de investiții cu o țară terță.

[11] Raportul privind investițiile mondiale al Conferinței Organizației Națiunilor Unite pentru Comerț și Dezvoltare (UNCTAD) din 2009, p. 32. UNCTAD repertoriază un total de 2 676 de TBI, dar acest număr include TBI-uri intraeuropene, încheiate între statele membre ale UE. Ultima categorie de acorduri nu face obiectul prezentei comunicări.

[12] La nivel multilateral, Acordul General privind Comerțul cu Servicii (GATS) oferă un cadru pentru luarea de angajamente privind prestarea de servicii prin intermediul unei prezența comerciale (definită ca „modul 3 ” în articolul I din GATS). La nivel bilateral, Uniunea a încheiat negocieri cu Coreea privind un acord de liber schimb, care include dispoziții privind accesul la piață al investitorilor și înființările.

[13] OCDE (2006), Analiza impactului economic al dispozițiilor privind investițiile în acordurile comerciale regionale, document de lucru privind politica comercială al OCDE nr. 36 din 11 iulie 2006.

[14] A se nota că, în conformitate cu articolul 207, alineatul (2) din TFUE, Uniunea deține competența exclusivă de a legifera în mod autonom cu privire la IED, ca și în celelalte domenii ale politicii comerciale comune, precum reglementarea importurilor și exporturilor.

[15] Comunicarea Comisiei „O singură piață pentru Europa secolului 21” – COM(2007) 725

[16] Un alt argument juridic în favoarea integrării acestor angajamente de investiții în acordurile comerciale este acela că respectivele acorduri, dacă respectă regulile OMC privind integrarea economică, sunt scutite de obligația tratamentului rezervat națiunii celei mai favorizate instaurat de OMC, care constrânge ceilalți membri ai săi să aplice imediat și necondiționat tratamentul cel mai favorabil tuturor celorlalți membri. Cu alte cuvinte, tratamentul preferențial, de exemplu, privind accesul la piața investițiilor, nu poate rămâne preferențial decât dacă este acordat în cadrul unui acord comercial. Acest lucru este și mai adevărat pentru IED-urile realizate în sectorul serviciilor, dat fiind că Acordul General privind Comerțul cu Servicii (GATS) menționează prestarea de servicii sub forma unei prezențe comerciale, materializate, în esență, prin IED-uri.

[17] Articolul 3, alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene prevede: „De asemenea, competența Uniunii este exclusivă în ceea ce privește încheierea unui acord internațional în cazul în care această încheiere este prevăzută de un act legislativ al Uniunii, ori este necesară pentru a permite Uniunii să își exercite competența internă, sau în măsura în care aceasta ar putea aduce atingere normelor comune sau ar putea modifica domeniul de aplicare a acestora.”

[18] A se vedea, de exemplu, hotărârile din 23 februarie 2003, cauza C-452/01, Ospelt [2003] REC I-9743, punctul 24; 1 iunie 1999, cauza C-302/97, Konle [1999] REC I-3099, punctul 38; și din 6 noiembrie 1984, Fearon , cauza C-182/83, REC[1984] p. 3677, punctul 7.

[19] CJE, hotărârea din 6 noiembrie 1984, Fearon , cauza C-182/83, REC[1984] p. 3677.

[20] Curtea AELS, hotărârea din 26 iunie 2007, cauza E-2/06, Autoritatea de supraveghere a AELS/Norvegia, punctul 79; Articolul 17 alineatul (1) din Carta Drepturilor Fundamentale a UE.

[21] Tratatul privind Carta energiei, la care UE este parte, conține, de asemenea dispoziții cu privire la soluționare diferendelor dintre investitori și stat.

[22] Comunitățile Europene au reușit să negocieze modificarea anumitor acorduri internaționale și să adere astfel la anumite acorduri sau organizații internaționale. Un exemplu recent este Organizația Mondială a Vămilor.