Reglementarea interoperabilității transfrontaliere în sectorul public ar trebui să se concentreze pe protejarea interesului public în ceea ce privește soluțiile deschise și centrate pe utilizator. Sursa deschisă sprijină punerea în aplicare a soluțiilor de interoperabilitate. Sursa deschisă le permite utilizatorilor să evalueze și să inspecteze în mod activ interoperabilitatea și securitatea soluțiilor; prin urmare, utilizatorii sunt autonomi și independenți în gestionarea propriilor infrastructuri fără constrângeri externe. În plus, aceasta atenuează riscurile de securitate cibernetică și efectele de blocare care pot fi abordate prin utilizarea unei abordări coordonate între statele membre. Sursa deschisă asigură, de asemenea, cel mai bun randament al investițiilor pentru banii publici, făcând posibilă valorificarea și îmbunătățirea soluțiilor existente, în loc de a porni de la zero. Implementarea strategiilor cu sursă deschisă are efecte de propagare pozitive asupra eficienței inovării și asupra Uniunii. Împreună, sursele deschise și standardele deschise sunt factori favorizanți ai interoperabilității. În acest context, chestiunea licențelor adecvate are o importanță deosebită. Versiunea actuală a Licenței publice a Uniunii Europene (EUPL), o licență standard cu sursă deschisă (versiunea 1.2), a fost adoptată prin Decizia de punere în aplicare (UE) 2017/863 a Comisiei.

În plus, prezenta propunere creează premisele pentru dezvoltarea cunoștințelor necesare în ceea ce privește interoperabilitatea și soluțiile respective, în special în rândul experților din afara domeniului IT. Comunicarea și cooperarea sunt elemente esențiale pentru interoperabilitate. Prin urmare, este important să existe un ghișeu unic pentru a sprijini schimbul fiabil de informații – portalul Europa interoperabilă.

Respondenții au considerat că obiectivele precise prezentate în evaluarea impactului sunt semnificative în cea mai mare parte, specificând că multe dintre acestea sunt interconectate și nu pot fi realizate individual.

Părțile interesate au identificat mai multe obiective suplimentare, cum ar fi: (i) elaborarea și promovarea unor standarde și orientări specifice care ar putea servi drept ghid administrațiilor publice în vederea realizării interoperabilității din stadiul conceperii; (ii) trecerea la servicii proactive și autonome; (iii) creșterea transparenței prin aplicarea principiului „doar o singură dată”; (iv) un cadru care centralizează informațiile utilizatorilor și (v) sublinierea valorii interoperabilității pentru drepturile civile, a implicării digitale pentru toți, a diversității și a democratizării cunoștințelor publice.

Majoritatea părților interesate au menționat în mod explicit necesitatea unor standarde și specificații convenite și deschise. Unele dintre acestea au subliniat, de asemenea, necesitatea unei implicări mai coordonate a sectorului public în organizațiile de standardizare. Majoritatea părților interesate au avut opinii similare cu privire la stimularea partajării costurilor de proiectare în jurul unor soluții ușor de utilizat, fiabile și sigure (inclusiv între părțile interesate publice și private) și cu privire la promovarea partajării și reutilizării la nivelul UE a soluțiilor interoperabile mature, reutilizabile și cu sursă deschisă pentru administrațiile publice. Acestea au menționat, de asemenea, că astfel de soluții ar trebui să fie însoțite de orientări clare privind utilizarea standardelor deschise și a surselor deschise (inclusiv de definiții clare) și că este necesar să se acopere asistența tehnică la toate nivelurile (inclusiv resursele de formare relevante).

În plus, părțile interesate au solicitat ca politica de interoperabilitate să devină mai practică și mai coerentă cu alte politici ale UE prin prezentarea ideii de implementări de referință. Aceste implementări însoțesc propunerile de politici cu „standarde de aur” fără caracter obligatoriu privind modul în care ar putea funcționa punerea în aplicare interoperabilă la nivel administrativ și arată cum pot fi puse în aplicare propunerile.

•Obținerea și utilizarea expertizei

Propunerea a fost concepută împreună cu Grupul de experți privind interoperabilitatea serviciilor publice europene. În cadrul acestui proces, grupul de experți a emis recomandări de politică pentru următoarea politică europeană de interoperabilitate în octombrie 2021.

Au fost efectuate mai multe studii pentru a sprijini activitatea legată de inițiativă. Printre acestea se numără:

•„Study supporting the evaluation of the implementation of the EIF” (Studiu în sprijinul evaluării punerii în aplicare a EIF);

•„Study supporting the final evaluation of the programme on interoperability solutions for European public administrations, businesses and citizens (ISA²)” [Studiu de însoțire a evaluării finale a programului privind soluțiile de interoperabilitate pentru administrațiile publice europene, întreprinderi și cetățeni (ISA2)];

•Raport tehnic al JRC – „Quantifying the Benefits of Location Interoperability in the European Union” (Cuantificarea beneficiilor interoperabilității datelor privind localizarea în Uniunea Europeană).

•Evaluarea impactului

Evaluarea impactului care însoțește prezenta propunere a fost examinată de către Comitetul de control normativ la 19 ianuarie 2022. Comitetul a emis un aviz pozitiv cu rezerve. Observațiile au fost abordate de Comisie în versiunea finală a evaluării impactului (detaliile sunt furnizate în anexa 1).

Evaluarea impactului compară trei opțiuni, pe lângă scenariul de referință al lipsei de acțiune.

Opțiunea 1 vizează dezvoltarea treptată și continuă a EIF.

Opțiunea 2 menține cadrul voluntar actual. Aceasta propune acțiuni legislative care se concentrează pe construirea unui mecanism de cooperare structurală cu un mandat flexibil pentru a asigura dezvoltarea și întreținerea continuă a soluțiilor comune de interoperabilitate convenite, precum și pentru a determina experimentarea comună și inițiativele specifice de sprijinire a politicilor.

În mod similar cu opțiunea 2, opțiunea 3 propune măsuri legislative, dar acțiunea propusă este mai amplă. Aceasta se axează pe consacrarea în legislație a cerințelor minime de interoperabilitate direct aplicabile la nivel european, care ar urma să fie revizuite prin decizii de punere în aplicare.

Conform evaluării impactului preconizat, opțiunea 1 și scenariul de referință nu vor aborda în mod eficace deficiențele evidențiate de evaluarea EIF. Având în vedere stimulentele insuficiente pentru cooperare, niciuna dintre cele două nu va răspunde așteptărilor politice și operaționale ale părților interesate, în special ale statelor membre. Opțiunea 3 este, de asemenea, mai puțin susceptibilă să obțină sprijin politic, din cauza domeniului său larg de aplicare și a nivelului ridicat de sensibilitate la subsidiaritate (de exemplu, în ceea ce privește sistemele tradiționale ale UE și ale statelor membre). Deși se preconizează că introducerea în legislația UE a unor cerințe minime de interoperabilitate direct aplicabile va fi eficientă, aceasta va fi o procedură de lungă durată și va necesita costuri și eforturi semnificative de punere în aplicare. Prin urmare, se presupune că aceasta are un impact mai mic în garantarea unei reacții flexibile și prompte la cerințele tehnologice și politice în schimbare rapidă.

Evaluarea impactului a identificat opțiunea 2 ca fiind scenariul preferat. Se preconizează că decizia de a crea un mecanism de cooperare structurată va oferi statelor membre stabilitatea și previzibilitatea (juridică) de care au nevoie, permițând, în același timp, flexibilitatea necesară pentru a continua dezvoltarea unor soluții comune de interoperabilitate ca răspuns la nevoile politice în schimbare. Opțiunea 2 se axează, de asemenea, pe dezvoltarea proceselor participative. Aceste procese sunt mai relevante pentru progresul tehnologic accelerat. De asemenea, sunt mai puțin invazive în ceea ce privește impactul asupra sistemelor preexistente, deoarece nu specifică în mod direct cerințele (minime) de compatibilitate în legislație (așa cum s-ar întâmpla în cazul opțiunii 3). Până în prezent, este mai puțin probabil ca opțiunea 3 să obțină sprijin politic, din cauza domeniului său larg de aplicare și a nivelului ridicat de sensibilitate la subsidiaritate (în special în ceea ce privește sistemele tradiționale ale UE și ale statelor membre). Prin urmare, se presupune că opțiunea 2 are un impact mai mic în garantarea unei reacții flexibile și prompte la cerințele tehnologice și politice în schimbare rapidă. De asemenea, opțiunea 2 poate conduce treptat la opțiunea 3, în timp.

Se are în vedere o guvernanță unificată a interoperabilității transfrontaliere în UE pentru a încuraja colaborarea în sens ascendent și asumarea responsabilității în sens descendent în rândul principalelor părți interesate din statele membre, având ca rezultat un ecosistem de interoperabilitate comun. Acest lucru facilitează implicarea timpurie în elaborarea politicilor și identificarea nevoilor de (co)investiții și îmbunătățește punerea în aplicare a politicilor. Din aceste motive, opțiunea 2 nu este o amenințare, ci un factor favorizant al subsidiarității, consolidând reziliența administrațiilor publice și suveranitatea digitală.

În cele din urmă, este probabil ca măsurile propuse în cadrul opțiunii 2 să aibă un impact limitat, dar pozitiv, asupra realizării obiectivelor UE în materie de climă și energie. O mai mare interoperabilitate transfrontalieră ar putea reduce sarcina administrativă, de exemplu prin facilitarea raportării emisiilor de dioxid de carbon, reducerea utilizării hârtiei și limitarea deplasărilor fizice necesare utilizatorilor de servicii publice atunci când finalizează procedurile administrative.