RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 255/66

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic şi Social European şi Comitetul Regiunilor „Un nou parteneriat pentru modernizarea universităţilor: forumul UE pentru dialogul universităţi-întreprinderi”

COM(2009) 158 final

(2010/C 255/12)

Raportor: dl BURNS

La 2 aprilie 2009, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, Comisia a hotărât să consulte Comitetul Economic şi Social European cu privire la

Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic şi Social European şi Comitetul Regiunilor „Un nou parteneriat pentru modernizarea universităţilor: forumul UE pentru dialogul universităţi-întreprinderi”

COM(2009) 158 final.

Secţiunea pentru ocuparea forţei de muncă, afaceri sociale şi cetăţenie, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 15 octombrie 2009. Raportor: dl BURNS.

În cea de-a 458-a sesiune plenară, care a avut loc la 16 şi 17 decembrie 2009 (şedinţa din 17 decembrie 2009), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu 60 de voturi pentru, 12 voturi împotrivă şi 11 abţineri.

1. Recomandări

1.1 CESE consideră că utilizarea termenului „universitate” în cazul tuturor instituţiilor de învăţământ superior, fără a se lua în considerare denumirea sau statutul acestora în statele membre, poate crea confuzii. Încurajarea parteneriatelor între instituţiile de învăţământ superior şi întreprinderi implică, mai degrabă, identificarea cu precizie a disciplinelor pentru care un astfel de parteneriat este relevant, lăsând cele două părţi să aprecieze caracterul reciproc avantajos al acestuia. Acesta este motivul pentru care CESE propune utilizarea termenului „instituţii de învăţământ superior”, mai general, şi, în consecinţă, întrebuinţarea acestuia şi în denumirea forumului.

1.2 Comunicarea Comisiei Europene, ca şi forumul UE de dialog între universităţi/instituţii de învăţământ superior şi întreprinderi ar trebui să se concentreze pe o cooperare şi o intervenţie punctuale. Acest aspect va trebui analizat cu atenţie, în special în contextul crizei actuale, când nu se poate şti cu certitudine dacă întreprinderile vor avea posibilitatea să investească direct în viitorii licenţiaţi (pe termen lung). Forumul ar trebui să contribuie la definirea interesului general pe termen lung în domeniile educaţiei şi evoluţiei pieţei muncii.

1.3 În această privinţă, ar fi de dorit ca partenerii sociali şi reprezentanţii societăţii civile să fie consultaţi. Implicarea în relaţii cu întreprinderile şi crearea forumului trebuie să aibă conţinut şi nu să devină un mecanism fără prea mare valoare în afara aceleia de a aduce resurse financiare pentru activităţile curente ale universităţilor; acest proces de angajare şi de creare a forumului nu trebuie însă nici să se transforme într-un instrument de „dominare” a instituţiilor de învăţământ superior de către întreprinderi.

1.4 CESE susţine un parteneriat mai echitabil între universităţi şi întreprinderi, în care ambele părţi să fie încurajate să devină „motoare” ale schimbării şi să aibă contribuţii valoroase, să-şi recunoască obiectivele şi misiunile sociale diferite şi, în acelaşi timp, să identifice şi să exploateze acele domenii tematice şi puncte de convergenţă care pot duce la cooperare (1).

1.5 În ceea ce priveşte învăţarea de-a lungul vieţii, trebuie realizate cercetări empirice pentru a identifica în mod clar ce activităţi sunt realizate în întreprinderi şi care sunt rezultatele urmărite, înainte ca forumul să elaboreze obiective privind educaţia şi formarea profesională.

1.6 Întreprinderile trebuie să îşi asume responsabilitatea de a defini rezultatele în raport cu ceea ce se face sau ceea ce trebuie să se facă la locul de muncă, cu luarea în considerare a necesităţilor de formare a lucrătorilor de-a lungul vieţii.

1.7 Accesul la programele de învăţare de-a lungul vieţii nu trebuie să fie legat de realizările academice anterioare sau de obţinerea unor calificări specifice. Învăţarea de-a lungul vieţii trebuie să se bazeze pe necesităţile concrete ale angajatului şi ale locului de muncă pe care îl ocupă, iar formarea trebuie să fie orientată spre rezultate. Obţinerea unei calificări nu trebuie să fie principalul obiectiv al acestui tip de învăţare.

1.8 Într-o întreprindere, nimic nu poate înlocui experienţa practică. Forumul trebuie, aşadar, să facă propuneri privind modul în care cadrele universitare ar putea câştiga o experienţă practică valabilă, atât în întreprinderile mari, cât şi în cele mici. În acest domeniu există deja o bogată experienţă, fiind necesară analizarea exemplelor de bune practici.

1.9 IMM-urile şi microîntreprinderile trebuie încurajate să devină mai active în cadrul forumului.

1.10 Pentru activitatea forumului ar trebui folosită o definiţie mai practică a IMM-urilor şi în acest sens sugerăm:

Tipul de întreprindere Numărul de angajaţi Medie <100 Mică <20 Micro <5

2. Context

2.1 Educaţia şi formarea au fost identificate ca fiind factori cruciali pentru atingerea obiectivelor generale ale Strategiei de la Lisabona. Pentru ca societatea europeană să supravieţuiască şi să concureze în noua economie globală, cetăţenii trebuie să devină mai întreprinzători. Pentru a atinge acest obiectiv, trebuie abordată problema modernizării sistemelor de învăţământ din Europa şi trebuie recunoscut ca atare rolul-cheie al universităţilor şi al întreprinderilor în acest proces.

2.2 Există deja parteneriate între mari companii multinaţionale şi universităţi, organizaţii de cercetare şi întreprinderi. Iniţiativele tehnologice comune, platformele tehnologice europene, grupurile de excelenţă şi nou înfiinţatul Institut European pentru Inovaţie şi Tehnologie sunt exemple pozitive de noi forme de colaborare şi parteneriat. Din păcate, nu sunt suficient dezvoltate legăturile similare dintre instituţiile de învăţământ superior, pe de o parte, şi microîntreprinderi şi IMM-uri, pe de altă parte.

2.3 Sunt necesare noi direcţii de cercetare pentru a cunoaşte mai bine lumea în schimbare a învăţământului superior, precum şi rolul cadrelor universitare. În vreme ce universităţile au dobândit un rol central în construirea unei „societăţi a cunoaşterii” europene, cercetări recente arată că, pe măsură ce aşteptările noastre privind universităţile cresc, acestea se confruntă cu presiuni cărora le este greu să le facă faţă: se aşteaptă ca universităţile să facă mai multă cercetare, să fie competitive şi rentabile, predând, în acelaşi timp, mai multor studenţi într-un mod mai personal şi menţinând standarde academice înalte. Astfel, misiunea lor este neclară şi universităţile riscă să îşi piardă rolul pe care îl au în generarea şi diseminarea cunoaşterii (2).

2.4 Comunicarea din mai 2006 privind modernizarea învăţământului superior (3) afirma că întreprinderile îşi pot aduce contribuţia în următoarele trei domenii:

— guvernanţa: modelele de întreprinderi pot fi importate în lumea universitară;

— finanţarea: întreprinderile au un rol potenţial de jucat în acordarea de sprijin financiar, atât în domeniul educaţiei, cât şi în cel al cercetării;

— programele de învăţământ: studenţii trebuie să primească o educaţie care să îi pregătească pentru universul profesional din prezent şi din viitor. Întreprinderile trebuie să se implice în acest proces şi trebuie să ofere acele tipuri de stagii care să îi ajute pe studenţi să facă tranziţia de la studiu la muncă. Întreprinderile trebuie, de asemenea, încurajate să permită personalului lor să participe la activităţi de formare profesională şi să îşi actualizeze competenţele pe întreaga durată a vieţii active.

2.5 În 2008, Comisia a creat un forum universităţi-întreprinderi care sprijină cooperarea dintre universităţi şi întreprinderi în scopul de a ajuta universităţile „să răspundă mai bine şi mai rapid la necesităţile pieţei şi să dezvolte parteneriate care să valorifice cunoştinţele ştiinţifice şi tehnologice”.

2.6 La forum au participat instituţii de învăţământ superior, întreprinderi, asociaţii profesionale, intermediari şi autorităţi publice. Acesta a înlesnit discuţiile privind schimbul de bune practici şi discuţiile privind probleme comune, permiţând participanţilor să lucreze împreună pentru a identifica soluţii posibile.

3. Sinteza propunerii Comisiei

3.1 Comisia recunoaşte necesitatea unei mai bune cooperări între universităţi şi întreprinderi. În consecinţă, sunt necesare măsuri de sprijinire a statelor membre în eforturile lor de modernizare a sistemelor de învăţământ superior.

3.2 Comunicarea are ca obiective:

— să facă bilanţul a ceea ce s-a învăţat din primul an de existenţă a forumului şi din alte activităţi relevante întreprinse la nivel european în legătură cu provocările şi barierele existente în calea cooperării dintre universităţi şi întreprinderi. Un document de lucru al serviciilor Comisiei dezvoltă, mai pe larg, acest aspect al activităţii;

— să facă propuneri pentru următoarele etape ale activităţii forumului;

— să definească acţiuni concrete de monitorizare pentru a consolida cooperarea dintre universităţi şi întreprinderi.

3.3 Principalele concluzii ale raportului, care vor influenţa activitatea forumului sunt:

— dezvoltarea unei culturi antreprenoriale în cadrul universităţilor necesită schimbări profunde în guvernanţa şi conducerea universităţilor;

— educaţia în spiritul antreprenorial trebuie să fie cuprinzătoare şi deschisă tuturor studenţilor interesaţi, în toate disciplinele universitare;

— universităţile ar trebui să implice antreprenori şi oameni de afaceri în predarea cursurilor privind spiritul antreprenorial;

— profesorii din învăţământul universitar şi preuniversitar ar trebui să aibă acces la formare profesională în materie de predare a cursurilor privind spiritul antreprenorial şi la expunere la lumea afacerilor;

— universităţile şi organizaţiile publice de cercetare ar trebui să aibă o strategie clară, pe termen lung, pentru gestionarea drepturilor de proprietate intelectuală;

— trebuie abordate provocările specifice cu care se confruntă IMM-urile care doresc să formeze parteneriate cu universităţile;

— învăţarea de-a lungul vieţii trebuie să fie integrată în totalitate în misiunile şi strategiile universităţilor;

— actualizarea/îmbunătăţirea competenţelor trebuie să fie valorizată şi recunoscută pe piaţa forţei de muncă şi de către angajatori;

— învăţarea de-a lungul vieţii trebuie să fie dezvoltată în parteneriat cu întreprinderile, universităţile neputând să o conceapă şi să o concretizeze singure;

— condiţiile-cadru naţionale şi regionale trebuie să ofere un mediu propice cooperării dintre universităţi şi întreprinderi;

— cooperarea dintre universităţi şi întreprinderi trebuie să fie integrată în strategiile instituţionale; conducerea şi administrarea eficientă a resurselor umane sunt esenţiale pentru punerea în aplicare a acestei cooperări.

3.4 Pentru a facilita dezbaterea obiectivelor de mai sus, Comisia intenţionează să ofere forumului UE pentru dialogul universităţi-întreprinderi o structură mai solidă sub forma reuniunilor plenare şi a seminarelor tematice. Se recomandă prezenţa pe internet. Aceasta va contribui la încurajarea implicării autorităţilor locale şi regionale, precum şi a participanţilor din afara UE.

3.5 Pe baza concluziilor forumului, Comisia intenţionează să exploreze noi forme de parteneriate structurate între universităţi şi întreprinderi, în special IMM-uri, şi să examineze modul în care aceste parteneriate ar putea fi sprijinite prin programe UE. Comisia va încerca să determine, de asemenea, dacă sfera dialogului cu întreprinderile ar putea fi extinsă şi înspre alte sectoare ale educaţiei şi formării.

4. Comentarii/observaţii generale ale CESE

4.1 CESE salută eforturile Comisiei Europene de îmbunătăţire a relaţiilor dintre instituţiile de învăţământ superior şi întreprinderi. Cu toate acestea, CESE îşi exprimă îngrijorarea pentru faptul că această comunicare nu face mai mult decât să confirme criticile deja prezente în documente anterioare, ajungând la aceleaşi concluzii: „avem o problemă şi trebuie să facem ceva pentru a o soluţiona”. Cu toate acestea, Comitetul este îngrijorat că, în cazurile în care comunicarea Comisiei propune anumite măsuri pentru îmbunătăţirea cooperării dintre instituţiile de învăţământ superior şi întreprinderi, acest lucru se face printr-o abordare unilaterală: universităţile ar trebui să adopte structurile manageriale ale întreprinderilor, să faciliteze implicarea directă a profesioniştilor în cadrul lor şi să introducă cursuri de antreprenoriat etc. (a se vedea punctul 3.3).

4.2 CESE îşi exprimă îngrijorarea în legătură cu abordarea prea academică a comunicării şi cu faptul că recomandările acesteia sunt prea vagi şi deschise interpretărilor. Folosirea termenului de „universităţi” cu referire la toate instituţiile de învăţământ superior, indiferent de denumirea şi statutul lor în statele membre, creează confuzii. Instituţii diferite de învăţământ superior oferă servicii diferite întreprinderilor. Instituţiile specializate în formarea bazată pe competenţe oferă produse diferite faţă de cele care se concentrează pe cursuri bazate pe cunoştinţe. De exemplu, rolul primordial al universităţilor tradiţionale, în care esenţiale sunt ştiinţele umane şi sociale, precum şi cercetarea de bază, constă în a genera cunoaştere şi în a menţine continuitatea culturală.

4.3 Majoritatea angajatorilor înţeleg diferenţa tradiţională dintre universităţi şi alte forme complementare de învăţământ şi se aşteaptă ca universităţile să educe studenţii astfel încât aceştia să dobândească o înţelegere aprofundată a materiilor studiate, înainte de absolvire. Angajatorii consideră că diplomele sunt mai degrabă un indicator de potenţial decât o atestare a competenţelor, în vreme ce se aşteaptă ca aceste calificări, dobândite în învăţământul superior şi în cel profesional, să reprezinte indicatori ai capacităţii de a îndeplini sarcini. Această comunicare şi documentul de lucru al serviciilor Comisiei nu contribuie la clarificarea niciuneia dintre aceste chestiuni.

4.4 CESE este conştient de problemele generate de aşa-numita „corporatizare” a universităţilor. Considerăm că transferul şi aplicarea automată a proceselor şi procedurilor educaţionale din SUA în Europa nu va funcţiona. Universităţile europene trebuie să găsească un nou mod de a construi relaţii cu întreprinderile şi de a îmbunătăţi serviciile, calificările şi rezultatele pe care le oferă, fără ca acest lucru să dăuneze capacităţii acestora de a realiza cercetare fundamentală, care este primordială pentru supravieţuirea Uniunii în contextul concurenţial mondial.

4.5 În climatul economic actual, toate instituţiile de învăţământ superior din Europa vor fi forţate să devină mai „orientate înspre clienţi” şi mai conştiente de raportul dintre costurile şi beneficiile pe care le generează în societate. Forumul universităţi-întreprinderi ar trebui să devină partenerul ideal în a ajuta instituţiile de învăţământ superior să-şi asume acest nou rol. Se impune totuşi definirea noţiunii de „client”, din punctul de vedere al interesului general, al angajatorilor şi din cel al fiecărui student.

4.6 Aceste schimbări de priorităţi vor avea implicaţii financiare pentru universităţi. Măsura în care piaţa trebuie să determine priorităţile academice este un factor crucial, care trebuie analizat cu atenţie. Accentul exclusiv pe competitivitate şi orientarea spre întreprinderi ca standarde absolute, printre altele, ar putea implica restrângerea programelor de învăţământ şi a domeniilor de cercetare. Acest curent este ilustrat de declinul disciplinelor clasice, care se poate observa la scară globală. Acest proces (4) nu se limitează la ştiinţele umaniste, ci apare şi în disciplinele ştiinţifice clasice cum ar fi chimia, fizica şi matematica, precum şi în economie şi alte ştiinţe sociale.

4.7 Comisia afirmă în comunicare că principalul scop al recomandărilor este de a transforma universităţile europene în „factori determinanţi primordiali ai ambiţiei Europei de a fi prima economie şi societate bazată pe cunoaştere din lume”. Deşi pare a fi un ţel lăudabil, există o temere în legătură cu faptul că numai universităţile au fost calificate drept „factori determinanţi”. CESE ar prefera un parteneriat egal între întreprinderi şi universităţi, în care ambele să îşi recunoască propriile puncte tari şi slabe şi în care ambele să fie factori ai schimbării, în mod egal. Întreprinderile ar trebui să contribuie cu experienţa practică şi cunoaşterea pieţei, iar universităţile cu conţinutul şi sprijinul intelectual. CESE reaminteşte însă că factorii care constituie „motorul” străduinţei europene nu sunt reprezentaţi numai de întreprinderi şi de instituţiile de învăţământ superior, ci şi de numeroase alte elemente. Aceeaşi străduinţă trebuie identificată şi în unele politici europene şi naţionale şi, mai ales, în susţinerea de către societate a educaţiei şi a combaterii şomajului.

4.8 CESE recunoaşte necesitatea de a armoniza ceea ce se predă cu posibilitatea de a găsi un loc de muncă, precum şi referirile din documentul de lucru la „rezultate” (5.2/5.2.3/5.5.5), însă continuă să creadă că acesta nu poate fi singurul rol al universităţii. Cu toate acestea, CESE îşi exprimă preocuparea cu privire la modul în care aceste rezultate vor fi definite, la entitatea care va defini aceste rezultate şi la modul în care vor fi integrate educaţia şi formarea profesională, precum şi calificările profesionale în matricea finală a formării şi calificărilor de la nivelul universitar şi a celor de la nivelul învăţământului profesional. CESE consideră că definiţiile acestor rezultate sunt cruciale pentru a adapta calificările la nevoile angajatorilor, în special ale IMM-urilor şi ale microîntreprinderilor, însă observă că, având în vedere durata unui ciclu de învăţământ în contextul în care pieţele europene ale forţei de muncă evoluează continuu şi nu sunt armonizate, va fi dificil de obţinut o concordanţă între educaţie şi munca într-o întreprindere. În cazul domeniilor de specialitate strâns legate de economie, universităţile trebuie să le transmită studenţilor şi absolvenţilor cunoştinţele teoretice necesare pentru a putea face faţă provocărilor actuale ale lumii economice în schimbare.

4.9 Învăţarea de-a lungul vieţii este importantă pentru întreprinderi şi cetăţeni, însă comunicarea nu abordează problema accesului egal la acest mod de formare. Aceasta este o problemă gravă, în special în legătură cu acei cetăţeni care nu au primit educaţie universitară. Este clar că, fără recomandări specifice, cei care au deja o diplomă universitară vor primi mai mult sprijin şi formare, pe când cei care nu au primit educaţie universitară nu vor putea participa programe universitare de învăţare pe parcursul întregii vieţi.

4.10 În cadrul acestor propuneri, Comisia pare să presupună că poate identifica domeniile în care lipsesc competenţele doar prin întâlniri cu angajatorii şi cadrele universitare. Este paradoxal că, în timp ce se fac presiuni pentru mai multă cercetare ştiinţifică, se evită să se recomande aplicarea unei tehnici ştiinţifice pentru a se stabili exact ce competenţe lipsesc şi pentru a contribui la elaborarea planurilor de educaţie şi formare necesare pentru a acoperi aceste lipsuri. Crearea de instituţii (de exemplu, asociaţii) în cadrul universităţilor, în colaborare cu întreprinderile mari, ar permite identificarea calificărilor de care au nevoie absolvenţii în practică, pentru ca aceştia să răspundă mai bine cerinţelor întreprinderilor. În plus, aceste instituţii îi pot sprijini pe absolvenţi în găsirea unui loc de muncă în întreprinderi.

4.11 Această lipsă de informaţii este deosebit de importantă în cazul învăţării de-a lungul vieţii. Ar trebui efectuate cercetări empirice care să identifice în mod clar ce activităţi sunt realizate în întreprinderi şi ce activităţi se cer realizate. Odată ce acestea au fost identificate, formarea profesională şi orice calificări ulterioare trebuie concepute în aşa fel încât să corespundă rezultatelor identificate. Datorită caracterului practic pe care îl comportă definirea rezultatelor în întreprinderi, este esenţial ca acestea să îşi îndeplinească rolul în cadrul procesului de dezvoltare şi să definească aceste obiective. Informarea celor interesaţi va fi crucială. De exemplu, atunci când se cunoaşte că într-un anumit sector există o mare nevoie de forţă de muncă, cum este cazul profesiilor din domeniul maritim, ar trebui ca potenţialii „studenţi” să fie informaţi cu privire la universităţile (naţionale şi europene) care oferă pregătire în acest domeniu, în care profesiile sunt foarte variate şi, în unele cazuri, necesită un nivel înalt de calificare.

4.12 Comunicarea Comisiei (punctul 2) afirmă: „Cooperarea între universităţi şi întreprinderi implică două comunităţi cu diferenţe mari în ceea ce priveşte cultura, valorile şi misiunile”. În continuare, descrie în detaliu modul în care au fost construite parteneriatele dintre cele două domenii şi admite că „nivelul de cooperare rămâne foarte diferit între ţări, universităţi şi discipline universitare. În plus, măsura în care această cooperare a influenţat guvernanţa sau cultura organizaţională în cele două sectoare vizate este limitată. Puţine universităţi au o strategie de cooperare cu întreprinderile la nivel instituţional; acelea care o au sunt concentrate într-un număr mic de state membre.”

4.13 Această afirmaţie conţine una dintre problemele principale ale relaţiei dintre universităţi şi întreprinderi, şi anume aceea că multe universităţi tradiţionaliste încearcă foarte puţin sau chiar deloc să înţeleagă cultura, valorile şi motivaţiile întreprinderilor şi consideră că orice efort de înţelegere trebuie făcut de întreprinderi, şi nu de universităţi. O cooperare veritabilă ar cere şi reprezentanţilor întreprinderilor să ţină seama de rolul specific al universităţilor şi de responsabilitatea diferită pe care o au acestea faţă de societate, precum şi de faptul că sprijinul acordat de acestea întreprinderilor este mai ales de natură indirectă. Până când această problemă nu se rezolvă, toate recomandările privind cooperarea universităţi-întreprinderi vor avea o valoare limitată.

4.14 Această afirmaţie evidenţiază încă o problemă: cooperarea se bazează, în prezent, pe universităţile care lucrează cu întreprinderi mari, adesea multinaţionale, cu un istoric social şi economic dovedit. Întrebarea care decurge în mod necesar este ce şansă au IMM-urile şi microîntreprinderile să exercite o influenţă asupra universităţilor, dacă marile companii au avut, de-a lungul timpului, o influenţă atât de redusă. La această problemă se face referire la punctul 3.3: „Trebuie abordate provocările speciale cu care se confruntă IMM-urile în cazul în care urmează să formeze parteneriate cu universităţile”. Nu se oferă, însă, sugestii practice privind posibilele provocări sau soluţii.

4.15 Documentul nu conţine o definiţie clară a IMM-urilor. Termenul este menţionat de nouă ori în comunicare, de zece ori în evaluarea de impact şi de 76 de ori în documentul de lucru al serviciilor Comisiei. Cu toate acestea, impresia generală care se desprinde din documentele Comisiei este că termenul nu se referă la întreprinderile mici, ci, mai degrabă, la întreprinderile care au peste 200 de angajaţi şi o cifră de afaceri de peste 10 milioane de euro. Definiţia IMM-urilor folosită în prezent de Comisia Europeană este:

Tipul de întreprindere Numărul de angajaţi Cifra de afaceri anuală Totalul bilanţului anual Medie <250 50 MEUR sau 43 MEUR Mică <50 10 MEUR sau 10 MEUR Micro <10 2 MEUR sau 2 MEUR

Definiţia nu este de ajutor instituţiilor de învăţământ superior sau forumului atunci când acestea încearcă să identifice IMM-urile, mai ales dacă folosesc cifra de afaceri anuală. În opinia noastră, utilizarea actualei definiţii a IMM-urilor constituie un obstacol pentru identificarea partenerilor de afaceri. De aceea, este de dorit o definiţie mai simplă a IMM-urilor, care să reflecte realitatea.

4.16 CESE consideră că referirea la „încurajarea spiritului antreprenorial” trebuie analizată în profunzime şi demonstrată prin exemple concrete în întregul sistem de educaţie. Comitetul îşi exprimă îngrijorarea pentru faptul că forumul ar putea să nu fie locul potrivit pentru discutarea acestei chestiuni foarte complexe. Nevoia de a dezvolta creativitatea copiilor, ca şi celelalte capacităţi pe care aceştia le vor utiliza în cadrul viitoarelor meserii, şi nevoia adulţilor de a fi întreprinzători la locul de muncă (de exemplu, sub aspectul învăţării de-a lungul vieţii) sunt două chestiuni diferite.

4.17 Mediul de afaceri se teme că acest „curent de gândire” care promovează spiritul antreprenorial (entrepreneurism) devine o nouă „modă” în învăţământul superior. Universităţile au, într-adevăr, un rol în promovarea şi dezvoltarea unei atitudini mai întreprinzătoare însă, în ultimul timp, acesta s-a extins astfel încât să includă pregătirea indivizilor pentru a deveni întreprinzători. Forumul Economic Mondial [Educating the next wave of entrepreneurs (Educarea următorului val de antreprenori) – aprilie 2009] precizează: „Majoritatea lucrurilor pe care le auziţi despre spiritul antreprenorial sunt greşite. Acesta nu înseamnă magie, nu implică nimic misterios şi nu are nicio legătură cu moştenirea genetică. Este o disciplină şi, ca orice altă disciplină, poate fi învăţată.” Considerăm că această schimbare adoptată de unele universităţi în ultima vreme este fundamental greşită. Universităţile îi pot învăţa pe indivizi cum să realizeze activităţi care se desfăşoară în cadrul întreprinderilor, cum ar fi contabilitatea, marketingul sau aplicarea unor proceduri de administrare, însă nimeni, nici măcar profesorii universitari, nu poate învăţa pe cineva cum să evalueze şi să-şi asume riscurile financiare şi personale care, de cele mai multe ori, sfidează orice logică.

4.18 CESE atrage atenţia asupra Avizului său privind parteneriatul dintre instituţiile de învăţământ şi angajatori (5), care prezintă, la rândul său, o serie de iniţiative în acest domeniu.

5. Observaţii privind documentul de lucru al serviciilor Comisiei

5.1 CESE îşi exprimă preocuparea cu privire la faptul că documentul de lucru la care se face referire în comunicarea Comisiei (punctul 2) aduce puţine elemente suplimentare faţă de cele cuprinse în aceasta. Documentul de lucru nu face decât să accentueze confuzia, deoarece face afirmaţii fără să prezinte dovezi suficiente care să-i sprijine concluziile.

5.2 Documentul de lucru este redactat în mod evident din punctul de vedere al universităţilor, cu privire la ceea ce universităţile pot face pentru a profita de pe urma colaborării cu întreprinderile. Acest lucru este un motiv de îngrijorare pentru CESE, întrucât documentul nu oferă o viziune echilibrată asupra activităţilor pe care forumul ar trebui să le desfăşoare. Diferenţierea între universităţi, instituţii de învăţământ complementar şi alte organisme de formare este extrem de vagă şi nu este clar dacă se sugerează că toate universităţile ar trebui să devină instituţii de formare sau că toate organismele de formare ar trebui să devină universităţi.

5.3 CESE consideră că documentul de lucru este o ocazie pierdută, care nu prezintă perspectivele mai largi ale întreprinderilor şi nu abordează problemele specifice ale IMM-urilor.

Bruxelles, 17 decembrie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) A se vedea Avizul CESE pe tema „Universităţi pentru Europa”, raportor: dl Joost VAN IERSEL (JO C 128, 18.5.2010, p. 48) şi Avizul CESE pe tema „Cooperarea şi transferul de cunoştinţe între organizaţii de cercetare, industrie şi IMM-uri – o condiţie prealabilă importantă pentru inovare”, raportor: dl Gerd WOLF (JO C 218, 11.9.2009).

(2) Fundaţia Europeană pentru Ştiinţă (ESF). 2008. Higher Education Looking Forward: An Agenda for Future Research (Viitorul învăţământului superior: o agendă pentru cercetarea viitoare), John Brennan, Jürgen Enders, Christine Musselin, Ulrich Teichler şi Jussi Välimaa.

(3) Comunicarea Comisiei către Consiliu şi Parlamentul European „Rezultatele agendei privind modernizarea universităţilor: educaţie, cercetare şi inovare”, 10.5.2006, COM(2006) 208 final.

(4) Wilshire, Bruce, 1990: The Moral Collapse of the University: Professionalism, Purity and Alienation (Colapsul moral al universităţii: profesionalism, puritate şi alienare), Albany: State University of New York Press; Readings, Bill, 1996: The University in Ruins (Universitatea în ruine), Cambridge, Harvard University Press.

(5) Avizul CESE, Raportor: dl MALOSSE (JO C 228, 22.9.2009, p. 9).