Introducere

Al 28-lea raport anual al Comisiei privind monitorizarea aplicării dreptului UE care vizează anul 2010, se concentrează pe aspecte strategice și pe evaluarea stadiului actual al legislației, în conformitate cu formatul general de raport anual, așa cum este definit în comunicarea Comisiei din 2007 intitulată „Către o Europă a rezultatelor – aplicarea legislației comunitare” („comunicarea din 2007”)[1].

Raportul urmează aceeași structură a rapoartelor din anii precedenți[2].

INFORMAțII GENERALE

Principalele evoluții în ceea ce privește gestionarea încălcărilor dreptului Uniunii

În 2010, Comisia a continuat să pună în aplicare, să finalizeze și să adapteze reforma gestionării încălcărilor dreptului Uniunii, astfel cum a fost lansată prin comunicarea din 2007, în toate cele patru domenii în cadrul cărora sunt necesare îmbunătățiri.

Un accent deosebit a fost pus pe gestionarea eficientă a cazurilor prin continuarea dezvoltării și evaluării periodice a funcționării „EU Pilot”, instrumentul de dialog și de soluționare a problemelor cu statele membre. Acesta se bazează pe măsurile deja adoptate în 2009 prin instituirea unui nou sistem de înregistrare CHAP (soluționarea plângerilor – „Complaints Handling – Accueil des Plaignants ”) pentru plângerile și solicitările privind aplicarea legislației UE de către un stat membru (pentru mai multe explicații privind CHAP și EU Pilot, a se vedea punctul 3.2).

De asemenea, Comisia și-a intensificat măsurile preventive, de exemplu, prin includerea unor previziuni referitoare la aplicarea legislației UE în cadrul evaluărilor sale de impact privind noile inițiative și prin promovarea planurilor de punere în aplicare care vizează susținerea procesului de transpunere a noilor directive (a se vedea punctul 3.4).

Intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona a adus schimbări importante în gestionarea încălcărilor dreptului Uniunii. Unul dintre aceste elemente de noutate constă în posibilitatea Comisiei de a solicita, într-un stadiu incipient al procedurii, aplicarea de sancțiuni financiare împotriva statelor membre pentru neîndeplinirea obligației de notificare a măsurilor de transpunere a unei directive adoptate conform unei proceduri legislative [articolul 260 alineatul (3) din TFUE]. În 2010, Comisia a prezentat, în cadrul unei comunicări[3], liniile generale ale politicii sale privind aplicarea acestui nou instrument (a se vedea punctul 3.1.1).

În fine, adoptarea acordului-cadru revizuit privind relațiile dintre Parlamentul European și Comisie[4] a avut ca rezultat adoptarea unor dispoziții mai cuprinzătoare privind informarea și cooperarea în domeniul politicii privind încălcările dreptului Uniunii (a se vedea punctul 3.6.).

Statistici generale

În 2010, acquis-ul UE era format din circa 8 400 de regulamente și aproape 2 000 de directive, pe lângă legislația primară (tratatele).

La fel ca în anii precedenți, prezentul raport anual[5] prezintă o imagine de ansamblu asupra principalelor date statistice privind gestionarea cazurilor legate de aplicarea legislației UE de către Comisie. Cu toate acestea, pentru interpretarea corectă a acestor date în acest domeniu, este important să se țină seama de introducerea de către Comisie a două noi instrumente de gestionare care sunt utilizate înainte de inițierea procedurii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor): CHAP (registru de plângeri și solicitări de informații) și EU Pilot (instrument de soluționare a problemelor în colaborare cu statele membre). Pentru mai multe detalii cu privire la noile instrumente de gestionare, a se vedea 3.2.

Înainte, o singură „bază de date privind încălcările dreptului Uniunii” (NIF) conținea toate tipurile de cazuri, indiferent de originea lor și de stadiul procedurilor. Pe termen mediu, această bază de date nu va cuprinde decât cazurile în care Comisia a luat măsuri oficiale, începând cu scrisoarea de punere în întârziere adresată statului membru în temeiul articolului 258 din TFUE. În prezent, aceasta conține încă o serie de cazuri aflate în faza anterioară inițierii procedurii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, (în special plângeri) care, în cadrul noului sistem, ar fi fost tratate prin intermediul CHAP și EU Pilot.

Număr de cazuri, în funcție de originea acestora

La sfârșitul anului 2010, baza de date privind încălcările dreptului Uniunii cuprindea aproape 2 100 de cazuri în curs. În raport cu aceeași cifră de la sfârșitul anului precedent (aproximativ 2 900 de cazuri), numărul procedurilor în curs a scăzut cu aproape 30 %. Această situație se datorează, parțial, faptului că plângerile și cazurile de autosesizare noi sunt înregistrate și tratate fie în cadrul bazei de date CHAP, fie al bazei de date EU Pilot (în acest sens, a se vedea cifrele menționate la punctul 3.2). De asemenea, rata de reușită pentru soluționarea problemelor în cadrul EU Pilot a contribuit, în mod semnificativ, la reducerea numărului de proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii în cazul acelor state membre care au participat la EU Pilot de la punerea sa în aplicare, în aprilie 2008.

Utilizarea generalizată a instrumentelor folosite înainte de inițierea procedurii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pentru soluționarea plângerilor și a autosesizărilor a schimbat structura cazurilor din baza de date privind încălcările dreptului Uniunii în ceea ce privește originea acestora. La sfârșitul anului 2009, 53 % din cazurile în curs inițiate în baza unei plângeri; această cifră a scăzut (cu mai mult de 10 %) la puțin peste 40 %, în 2010.

739 de cazuri în curs (aproximativ 35 % din totalul cazurilor) aveau ca origine autosesizarea Comisiei, ceea ce reprezintă o diminuare a numărului acestora în raport cu 2009 (925). Cu toate acestea, cifrele trebuie nuanțate de faptul că, în prezent, în principiu,serviciile Comisiei tratează noile cazuri de autosesizare, mai întâi, prin intermediul EU Pilot.

Cele 470 de cazuri de omisiune a notificării [6] reprezintă 22 % din totalul cazurilor în curs. În raport cu aceleași date pentru 2009, există o creștere în termeni absoluți: numai 407 cazuri de omisiune a notificării au fost deschise la sfârșitul anului 2009. Acest lucru poate fi explicat, parțial, prin faptul că, în 2010, programul de transpunere a directivelor a inclus mai multe astfel de acte decât în 2009 (a se vedea punctul 3.1.1).

În cursul anului 2010, Comisia a finalizat 987 de cazuri inițiate în baza unei plângeri sau care aveau ca origine autosesizarea (1 389 de cazuri finalizate în 2009). Majoritatea acestor cazuri finalizate (431 decizii) s-au încheiat la o dată anterioară celei la care a fost trimisă scrisoarea de punere în întârziere către statul membru, ca urmare a măsurilor adecvate adoptate de statul membru vizat, ca reacție la solicitarea Comisiei de a se conforma legislației UE.

Alte 312 cazuri au fost finalizate după trimiterea unei scrisori de punere în întârziere și înainte de trimiterea unui aviz motivat statului membru (341 în 2009) și 130 după transmiterea avizului motivat, însă înainte de sesizarea Curții de Justiție (151 în 2009). Astfel, cifrele de mai sus evidențiază că 88 % din cazurile finalizate nu au ajuns în fața Curții de Justiție, întrucât statele membre au remediat problemele juridice ridicate de Comisie înainte de inițierea etapei următoare a procedurii privind încălcarea dreptului comunitar.

Numărul cazurilor în funcție de statul membru și de domeniile de politică

Până la sfârșitul anului 2010, Italia este statul membru împotriva căruia a fost inițiat cel mai mare număr de proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii (176 de cazuri deschise), urmată de Belgia (159) și Grecia (157). Malta, Lituania și Letonia sunt cele trei state membre cu cel mai scăzut număr de cazuri inițiate privind încălcarea dreptului Uniunii (25, 27 și, respectiv, 32 de cazuri). De asemenea, Italia și Grecia au fost statele membre împotriva cărora, în 2010, a fost inițiat cel mai mare număr de noi proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii (90 și, respectiv, 89), urmate de Regatul Unit (75 de noi cazuri în 2010). Cel mai mic număr de noi proceduri (19) au fost inițiate împotriva Lituaniei în 2010. Danemarca și Malta s-au plasat pe locul al doilea și al treilea cu 22 și, respectiv, 25 de noi cazuri. Deși Italia și Grecia au reușit să soluționeze aproximativ 40 % din noile cazuri în același an, acestea au reportat cel mai mare număr de noi cazuri pentru 2011 (49 și, respectiv, 50 de cazuri). De asemenea, numărul cazurilor reportate a fost relativ ridicat în ceea ce privește Polonia și Spania (40 de noi cazuri fiecare). Cel mai mic număr al reporturilor a fost înregistrat în cazul Maltei (8), Danemarcei (10) și Lituaniei (11).

Trei domenii de politică care au generat cel mai mare număr de încălcări (mediu, piața internă și impozitarea) reprezintă 52 % din toate cazurile de încălcare a dreptului comunitar. Peste o cincime din totalul cazurilor în curs (444) sunt legate de legislația privind mediul, în timp ce piața internă și impozitarea fac obiectul unui număr de 326 și, respectiv, 324 de cazuri, ceea ce reprezintă 15% din ansamblul cazurilor de încălcare pentru fiecare din aceste două domenii.

Cu toate acestea, niciunul din domeniile de politică menționate nu a fost cel în care s-a înregistrat cel mai mare număr de noi proceduri de încălcare inițiate în 2010, ci în sectorul sănătății și al protecției consumatorilor, dintre cele 273 de noi cazuri inițiate, 254 având ca origine omisiunea de a notifica măsurile de transpunere. Cazurile referitoare la mediu și piața internă s-au clasat pe locurile al doilea și al treilea din punct de vedere al numărului de cazuri - 229 și, respectiv, 191. Cu toate acestea, până la sfârșitul anului 2010, Comisia a finalizat majoritatea noilor cazuri privind omisiunea de a notifica măsurile de transpunere în domeniile sănătății și protecției consumatorului, doar 62 de cazuri rămânând deschise. Dimpotrivă, aproximativ două treimi dintre noile proceduri erau încă în curs în domeniul mediului, al pieței interne și al transporturilor (148, 131 și, respectiv, 116 cazuri), în cazul cărora reportul de cazuri noi în 2011 a fost cel mai ridicat.

Petiții

La fel ca și anul precedent, cel mai mare număr de petiții adresate Parlamentului European au fost în domeniul mediului (120). Doar problemele legate de evaluarea impactului proiectelor asupra mediului au făcut obiectul a 42 de petiții, urmate de cele privind conservarea naturii (32) și gestionarea deșeurilor (20). În domeniul calității apei și al resurselor marine au fost prezentate alte 14 petiții. Un număr important de petiții (61) s-au referit la justiție, drepturi fundamentale și cetățenie, jumătate dintre acestea privind libera circulație a persoanelor. De asemenea, o parte considerabilă a petițiilor (49) s-au referit la piața internă și servicii iar calificările profesionale și libertatea de a presta servicii au rămas sectoarele cu cel mai mare număr de plângeri (13, respectiv 11). Mai multe petiții s-au referit la aspecte fiscale (44), în special în domeniul impozitării indirecte (33). De asemenea, întrebările legate de ocuparea forței de muncă, au fost foarte frecvente: din 36 de petiții, 32 au fost cu privire la libera circulație a lucrătorilor și coordonarea sistemelor de securitate socială.

De exemplu, petițiile adresate Parlamentului European au condus la inițierea procedurilor de încălcare a dreptului Uniunii privind existența unor dispoziții discriminatorii pentru perceperea impozitelor pe succesiune, privind activitățile și supravegherea instituțiilor pentru furnizarea de pensii ocupaționale și privind discriminarea rezidenților pe termen lung.

Întrucât evaluarea incorectă a impactului asupra mediului reprezintă o cauză principală de înaintare a petițiilor, este utilă menționarea domeniului de aplicare în timp în 12 state membre ale UE. Directiva relevantă a UE (85/337/CEE[7]) se aplică exclusiv proiectelor a căror aprobare a fost solicitată după aderarea noilor state membre (și anume, 1 mai 2004 și 1 ianuarie 2007).

Un număr din ce în ce mai mare de petiții a atras atenția Comisiei cu privire la disfuncționalitățile prezente în ceea ce privește aplicarea Directivei 2004/80/CE a Consiliului privind despăgubirea victimelor infracționalității premeditate săvârșite prin violență[8], mai ales în Italia și Grecia. De asemenea, importul vehiculelor de ocazie și taxele de înmatriculare percepute de statele membre au făcut obiectul petițiilor.

Concluzie: În general, în 2010, numărul procedurilor în curs privind încălcarea dreptului Uniunii a scăzut comparativ cu anii precedenți. Deși, pentru moment, nu este posibilă identificarea tuturor motivelor acestei tendințe, una dintre explicații este instituirea EU Pilot, care contribuie la clarificarea și rezolvarea satisfăcătoare a unor probleme legate de aplicarea legislației UE ridicate de către Comisie, fără a fi necesară inițierea proceduri de încălcare a dreptului Uniunii. Mediul, piața internă și legislația privind impozitarea se mențin în topul celor mai predilecte domenii de politică ale încălcărilor, în timp ce aspectele referitoare la mediu, libera circulație a persoanelor și drepturile fundamentale au făcut obiectul celor mai multe petiții adresate Parlamentul European.

ASPECTE - CHEIE

Transpunerea tardivă

Dezvoltarea generală a politicilor

În medie, statele membre au trebuit să transpună mai multe directive în 2010 decât în 2009 (respectiv 111, în raport cu 71). În paralel, în 2010, Comisia a trebuit să inițieze un număr considerabil mai ridicat de cazuri privind omisiunea de a notifica măsurile de transpunere (855) în raport cu 2009 (531). Cu toate că mai mult de jumătate din aceste noi cazuri de necomunicare ar fi putut fi finalizate, la sfârșitul anului 2010 rămâneau încă nerezolvate 410 dintre acestea. Astfel, împreună cu restul de 60 de cazuri de omisiune a notificării măsurilor de transpunere reportate din anii anteriori, la sfârșitul anului 2010 se aflau în curs de soluționare un total de 470 de cazuri privind omisiunea de a notifica măsurile de transpunere.

Această ultimă cifră reprezintă o creștere de aproximativ 15 % a numărului cazurilor de omisiune a notificării măsurilor de transpunere de la începutul anului 2010, când existau doar 407 astfel de cazuri.

Procesul de transpunere este gestionat în modul cel mai eficient în Danemarca și Malta (5 cazuri în curs de omisiune a notificării măsurilor de transpunere), în timp ce acesta durează mai mult în Italia (34 de cazuri) și Polonia (32 de cazuri).

Foarte frecvent, un număr mare de state membre depășesc termenul de transpunere pentru o anumită directivă. Odată ce Comisia a inițiat procedurile privind încălcarea dreptului Uniunii, notificarea măsurilor naționale crește brusc, ceea ce permite finalizarea acestora. Din 792 de cazuri de omisiune a notificării măsurilor de transpunere încheiate de Comisie în 2010, 558 de proceduri au fost finalizate după trimiterea unei scrisori de punere în întârziere și înainte de transmiterea unui aviz motivat statelor membre. Prin urmare, doar într-un număr redus de state membre se înregistrează întârzieri suplimentare în materie de transpunere.

Comisia va putea să abordeze într-o manieră mai eficace problemele generate de întârzierile de lungă durată prin aplicarea articolului 260 alineatul (3) din TFUE. Această dispoziție permite Curții să aplice sancțiuni financiare împotriva unui stat membru care nu respectă transpunerea unei directive chiar în faza primei sesizări a Curții, în temeiul articolului 258 din TFUE, în cazul în care Comisia emite o solicitare în acest sens. Înainte, sancțiunile financiare pentru cazurile de omisiune a notificării măsurilor de transpunere puteau fi aplicate doar în cadrul unei proceduri în două etape, de exemplu, atunci când un stat membru nu respecta o hotărâre anterioară a Curții. În comunicarea[9] sa privind punerea în aplicare a articolului 260 alineatul (3) din TFUE, Comisia a precizat că va recurge la noua dispoziție. Se speră că aceasta va contribui în mod semnificativ la ameliorarea transpunerii la timp a legislației UE de către statele membre.

Acțiuni sectoriale

Având în vedere numărul cazurilor, se pare că întârzierile în ceea ce privește transpunerea au loc, în principal, în domeniul mediului (115 cazuri în curs), al transporturilor (104) și al pieței interne și serviciilor 78).

În ceea ce privește legislația de mediu a UE , termenele sunt depășite în mod constant de un număr mare de state membre, însă, în mod obișnuit, acestea sunt respectate după inițierea procedurilor privind încălcarea dreptului Uniunii, astfel că întârzierile prelungite pot fi constatate într-un număr redus de state membre. Un exemplu de transpunere extrem de lentă este reprezentat de Directiva 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind răspunderea pentru mediul înconjurător în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului[10]. Doar patru state membre au transpus directiva la timp și Curtea Europeană de Justiție a trebuit să pronunțe hotărâri împotriva a șapte state membre.

În 2010, transpunerea directivelor privind piața internă a reflectat, în general, aceleași caracteristici care pot fi observate în alte domenii de politică. Cu toate acestea, ca urmare a perioadelor de activitate legislativă intensă din 2009 și 2010, în special în domeniul serviciilor financiare, Comisia s-a confruntat cu o creștere puternică a cazurilor de omisiune a notificării măsurilor de transpunere în acest domeniu. Transpunerea tardivă a fost adesea cauzată de sfera largă de aplicare a legislației respective [Directiva 2006/123/CE privind serviciile[11], Directiva IFPO 2003/41/CE[12] sau, de exemplu, de stabilire de către legiuitor a unor termene de transpunere relativ scurte (între 1 și 15 luni) ca urmare a necesității unei reacții rapide la criza financiară].

Transpunerea tardivă afectează adesea directivele din domeniul transporturilor, în special cele care reglementează transportul rutier și transportul maritim. În această privință, statele membre au informat serviciile Comisiei cu privire la următoarele motive de transpunere tardivă: insuficiența expertizei și a resurselor, precum și procesele decizionale interne complexe din statele membre. De asemenea, statele membre solicită un sprijin mai susținut din partea Comisiei în perioada cuprinsă între data intrării în vigoare și expirarea termenului de transpunere.

De asemenea, transpunerea la timp este un aspect-cheie pentru cooperarea judiciară, drepturile fundamentale și cetățenie. Întrucât o parte a acestor domenii făceau parte înainte din fostul pilon al treilea, Comisia trebuie să aplice atât directivele, cât și deciziile-cadru din acest domeniu. În numeroase sectoare reglementate de directive, printre care libera circulație a persoanelor, cetățenia și egalitatea de gen, a fost deja realizată notificarea completă. În 2010, protecția consumatorilor ar putea fi adăugată la această listă, prin finalizarea ultimei proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii ca urmare a netranspunerii complete sau parțiale a Directivei 2005/29/CE privind practicile comerciale neloiale[13]. Dimpotrivă, fostele sectoare din pilonul al treilea, care sunt reglementate de decizii-cadru adoptate înaintea Tratatului de la Lisabona înregistrează întârzieri în materie de transpunere. Comisia nu poate iniția proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii în baza acestor decizii-cadru pentru o perioadă de cinci ani începând de la data intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona[14].

Problemele legate de transpunerea tardivă sunt rare în domenii de politică care dispun de un acquis stabil bazat pe directive (de exemplu, politica agricolă). Nicio dificultate majoră nu a fost observată în ceea ce privește transpunerea la timp a legislației UE în domenii precum întreprinderile și industria, ocuparea forței de muncă și afacerile sociale, precum și impozitarea indirectă.

Concluzie: Există încă domenii clar identificate în care transpunerea tardivă a directivelor este frecventă, precum mediul, piața internă, transporturile și cooperarea judiciară, drepturile fundamentale și cetățenia. Tratatul de la Lisabona a oferit un instrument suplimentar Comisiei care ar putea contribui la schimbarea acestei situații nesatisfăcătoare [articolul 260 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene].

Metode de lucru îmbunătățite pentru gestionarea cazurilor privind aplicarea legislației UE

CHAP : Prin introducerea CHAP în septembrie 2009, s-a pus la dispoziția Comisiei un instrument informatic care este conceput special pentru înregistrarea și gestionarea plângerilor și a solicitărilor cetățenilor europeni privind punerea în aplicare a legislației UE de către un stat membru. CHAP asigură repartizarea adecvată și în timp util a plângerilor către departamentele competente ale Comisiei, precum și furnizarea sistematică de informații reclamanților, în conformitate cu Comunicarea din 2002 privind relațiile cu reclamantul în cazurile de nerespectare a dreptului comunitar[15].

În 2010, au fost deschise 4 035 de dosare în sistemul CHAP (83 % plângeri și 17 % anchete). Statele membre cele mai vizate sunt următoarele: Italia (12 %), Spania (11,4 %), Germania (9,5 %), Regatul Unit (7,5 %) și Franța (6,9 %).

52,5 % dintre plângeri au fost soluționate direct în sistemul CHAP, în baza unui răspuns cuprinzător din partea Comisiei, iar 14% dintre acestea au fost scoase din sistem deoarece nu erau de competența UE. Alte 17% din cazuri au fost tratate prin intermediul EU Pilot, iar 9% au făcut obiectul unei proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii.

EU Pilot : Proiectul EU Pilot este funcțional din aprilie 2008 și vizează oferirea unor răspunsuri mai rapide și mai bune la întrebările formulate de cetățeni sau de mediul de afaceri, precum și oferirea unor soluții la problemele apărute în aplicarea legislației UE. De asemenea, acesta este conceput pentru a îmbunătăți comunicarea și cooperarea între serviciile Comisiei și autoritățile statelor membre în ceea ce privește punerea în aplicare și transpunerea legislației UE sau conformitatea legislației interne a unui stat membru cu legislația UE.

Serviciile Comisiei pot introduce în EU Pilot cererile și plângerile primite din partea cetățenilor și a întreprinderilor, dar pot iniția și cazuri din oficiu. Această categorie se referă la probleme ridicate de Comisie în cadrul Comisiei pentru petiții a Parlamentului European sau prin intermediul unei scrisori din partea unui membru al Parlamentului European.

De la punerea sa în aplicare, EU Pilot s-a dovedit foarte eficace și reflectă modul în care Comisia și statele membre participante cooperează în vederea identificării de soluții care să permită legislației UE să genereze efecte complete și rapide, în beneficiul cetățenilor și al întreprinderilor. Comisia analizează fiecare caz și inițiază procedura de încălcare a dreptului Uniunii dacă nu se găsește nicio soluție compatibilă cu legislația UE. La 31 decembrie 2010, 81% din răspunsurile oferite de statele membre au fost evaluate de către Comisie ca fiind acceptabile[16], în timp ce aproximativ 160 cazuri au fost transferate în baza de date NIF pentru a face posibilă inițierea de către Comisie a procedurilor privind încălcarea dreptului comunitar prin trimiterea unei scrisori de punere în întârziere în conformitate cu articolul 258 TFUE.

În 2008, 15 state membre s-au oferit în mod voluntar să participe în cadrul inițiativei EU Pilot. Ca urmare a succesului înregistrat de proiect, Comisia a decis în cadrul primul său raport de evaluare a proiectului EU Pilot, adoptat în martie 2010[17] să invite și celelalte 12 state membre să se alăture proiectului. La sfârșitul anului 2010, trei noi state membre s-au alăturat proiectului[18].

Bazele de date ale Comisiei pentru gestionarea cazurilor privind aplicarea legislației UE

Plângerile/solicitările de informații sunt înregistrate mai întâi în CHAP și apoi sunt transferate în EU Pilot statelor membre participante în cazul în care Comisia are nevoie să obțină noi informații de fapt sau de drept sau să ofere statului membru în cauză posibilitatea de a propune o soluție care respectă legislația UE. Dacă nu se identifică nicio soluție care să respecte legislația UE, cazurile sunt ulterior transferate în baza de date NIF privind încălcarea dreptului Uniunii.

Procedurile din oficiu ale Comisiei (ex-officio) sunt inițiate în EU Pilot pentru statele membre participante și, ulterior, în cazul în care nu pot fi rezolvate, acestea sunt transferate în baza de date privind încălcarea dreptului Uniunii (NIF).

Cazurile de omisiune a notificării măsurilor de transpunere sunt înregistrate direct și numai în baza de date privind încălcările dreptului comunitar (NIF), întrucât acestea sunt cazuri clare, pentru care utilizarea EU Pilot nu ar aduce valoare adăugată.

Pentru statele membre care nu participă încă la EU Pilot, corespondența anterioară introducerii procedurii de încălcare a dreptului Uniunii se mai efectuează încă prin intermediul mijloacelor administrative clasice.

Concluzie: Comisia își va dezvolta în continuare bazele de date pentru gestionarea cazurilor legate de aplicarea legislației UE. Comisia va analiza posibilitatea extinderii EU Pilot ca instrument de prevenire și de rezolvare a problemelor pentru toate statele membre. . Abordarea generală urmărită de Comisie este să asigure înregistrarea sistematică a tuturor reclamațiilor/solicitărilor de informații privind aplicarea legislației UE, să caute soluționarea rapidă a problemelor prin intermediul EU Pilot și, dacă este necesar, să inițieze și să continue în mod energic procedurile privind încălcarea dreptului comunitar.

Aspecte privind aplicarea

În conformitate cu articolul 17 din TUE, Comisia are un rol esențial și unic în supravegherea aplicării legislației UE. Este de competența principală a Comisiei să „asigure aplicarea tratatelor, precum și a măsurilor adoptate de instituții în temeiul acestora”. Posibilitățile de a iniția procedurile privind încălcarea dreptului Uniunii împotriva statelor membre în conformitate cu articolul 258 din TFUE sau o procedură însoțită de sancțiuni financiare, în temeiul articolului 260 din TFUE, în cazul în care statele membre continuă să încalce legislația Uniunii, sunt instrumente importante în acest context.

Cu toate acestea, doar în unele domenii, Comisia are dreptul să analizeze direct pe teren conformitatea cu normele UE direct pe teren. Aceste domenii includ colectarea resurselor proprii ale Uniunii provenind din TVA, care este responsabilitatea serviciilor bugetare asistate de experți din domeniul fiscal. Siguranța alimentară, cerințele privind sănătatea și bunăstarea animală și bunăstarea plantelor pot fi verificate la fața locului de către Oficiul Alimentar și Veterinar al Comisiei. Agenții specializate ale UE, în colaborare cu serviciile responsabile de transportul maritim și aerian controlează siguranța și securitatea în aceste sectoare. De asemenea, instalațiile nucleare sunt inspectate periodic de către serviciile Comisiei[19].

De asemenea, Comisiei poate impune corecții financiare statelor membre doar în anumite domenii. Comisia poate recurge la procedura de verificare și închidere a conturilor în domeniul agriculturii, în cazul în care sunt implicate fonduri europene, cheltuielile care nu au fost efectuate în conformitate cu normele UE nemaifiind eligibile pentru finanțare din partea UE. Un instrument similar care să asigure buna funcționare a proiectelor cofinanțate de UE este disponibil în domeniul politicii regionale.

În ciuda acestor limitări, este important să se aibă în vedere faptul că dreptul UE este parte integrantă a ordinii juridice naționale a statelor membre, indiferent dacă normele UE sunt aplicabile direct (de exemplu, regulamentele) sau necesită o transpunere prealabilă în legislația națională (directivele). Rezultă că răspunderea pentru aplicarea corectă a legislației UE aparține, în primul rând, administrației și sistemelor judiciare ale statelor membre, care trebuie să se asigure că drepturile și obligațiile cetățenilor și al întreprinderilor sunt respectate în mod corespunzător.

Deseori, autoritățile naționale beneficiază de o marjă de apreciere extinsă în ceea ce privește modalitatea de organizare a acestor mecanisme de asigurare a respectării legislației, inclusiv privind aplicarea sancțiunilor în caz de neconformare. Legiuitorul european și Comisia pot, cu toate acestea, să promoveze aplicarea eficientă a legislației la nivelul statelor membre în diferite moduri.

De exemplu, în ceea ce privește domeniul drepturilor pasagerilor , ca o reacție la criza provocată de norul de cenușă vulcanică, care a paralizat spațiul aerian european în primăvara anului 2010, Comisia s-a întâlnit rapid cu autoritățile naționale de aplicare a legii pentru a asigura, prin intermediul unor orientări convenite în comun, interpretarea echilibrată și uniformă a dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 261/2004[20] privind drepturile pasagerilor aerieni, în special, a celor privind asistența pe care pasagerii blocați erau îndreptățiți să o primească din partea companiilor aeriene.

În plus, legislația UE și acordurile internaționale în vigoare impun statelor membre să asigure accesul la căi de atac în anumite domenii. În domeniul protecției mediului, propunerea de a revizui Directiva Seveso[21] conține dispoziții privind accesul la justiție care sunt în conformitate cu Convenția de la Aarhus. Aceste dispoziții privind un acces extins la justiție dispoziții vor rămâne în vigoare în temeiul directivei reformate privind emisiile industriale (2010/75/UE[22]). Dispozițiile privind căile de atac referitoare la măsurile din domeniul societății informaționale (Directiva 2002/21/CE[23]) și jurisprudența aferentă definesc un grup larg de persoane interesate care pot contesta deciziile adoptate de autoritățile naționale și de către instanțe. Legislația din domeniul afacerilor interne (de exemplu, Directiva 2009/52/CE[24] privind sancțiunile la adresa angajatorilor) prevede obligația statelor membre de a permite terților (de exemplu, sindicatele) să intervină în numele angajaților implicați în proceduri administrative sau civile. Dispozițiile din domeniul migrației obligă la motivarea respingerii unei cereri de eliberare a permisului de ședere și la informarea solicitanților cu privire la eventuala utilizare a căilor de atac și a termenelor. Refuzurile cererilor de viză trebuie să fie, de asemenea, justificate.

O serie de directive recente ale UE solicită statelor membre să pună la dispoziție modalități suplimentare sau alternative de soluționare a litigiilor . În domeniul pieței interne, Directiva de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind organismele de plasament colectiv în valori mobiliare (Directiva „OPCVM IV” 2009/65/CE[25]) prevede obligația statelor membre de a trata eficient și eficace contestațiile și căile de atac care să permită soluționarea extrajudiciară a litigiilor în materie de consum. Prin Directiva 2007/66/CE privind eficacitatea căilor de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice[26] se asigură, prin intermediul unor standarde comune, că toți participanții la licitațiile publice dispun de căile de atac necesare în toate statele membre, în scopul protejării drepturilor acestora în temeiul legislației UE. Dispozițiile privind protecția consumatorilor reprezintă în continuare un domeniu important în cazul căruia măsurile corective sunt ancorate în legislația UE – în special procedura europeană privind cererile cu valoare redusă (Regulamentul 861/2007[27]) și obligația statelor membre de a institui căi de atac adecvate și eficace în principalele directive (2005/29/CE[28] și 97/7/CE[29]). De asemenea, directivele UE privind liberalizarea piețelor de gaz și energie electrică (2009/72/CE[30] și 2009/73/CE[31]), consolidează protecția consumatorilor prin invitația de a crea un mediator în domeniul energiei sau un organism pentru consumatori în vederea soluționării extrajudiciare a litigiilor. Un alt exemplu privind modul în care legislația UE susține aplicarea legii este crearea unor organisme de promovare a egalității în temeiul legilor împotriva discriminării. Una din sarcinile acestora este să direcționeze victimele discriminării către organizațiile de mediere.

Promovarea cooperării între autoritățile naționale competente poate reprezenta adesea o măsură de însoțire utilă. Acest obiectiv poate fi atins prin intermediul rețelelor (de exemplu, IMPEL - Rețeaua europeană pentru punerea în aplicare și respectarea legislației din domeniul mediului), comitete consultative clasice (de exemplu, Comitetul inspectorilor de muncă principali) sau structuri inovatoare, cum ar fi „Forumul” autorităților naționale de aplicare a legii, conex Agenției Europene pentru Produse Chimice, conform dispozițiilor Regulamentului REACH[32].

Mecanisme informale de soluționare a problemelor au continuat să ofere soluții rapide și pragmatice cetățenilor. SOLVIT, o rețea de autorități naționale care beneficiază de sprijinul Comisiei, tratează un număr tot mai mare de cazuri de la an la an, mai ales în domeniul profesiilor reglementate, al dreptului de ședere și securității sociale. În 2010, 9 din 10 cazuri SOLVIT au putut fi rezolvate cu succes, majoritatea într-un termen de 10 săptămâni, ceea ce reprezintă o rată de succes în creștere în raport cu 2009.

În ceea ce privește aspectele legate de ocuparea forței de muncă , Comisia administrativă pentru coordonarea sistemelor de securitate socială a instituit un comitet de conciliere care asigură medierea între statele membre cu opinii diferite.

Concluzie: Comisia va continua să consolideze și să promoveze instrumentele de soluționare a problemelor, precum SOLVIT, rețelele precum IMPEL și va continua să analizeze dacă ar trebui adăugate alte mecanisme la sistemul actual de căi de atac al UE în vederea consolidării respectării legislației UE. De asemenea, Comisia va adopta măsuri pentru a spori asinergiile între instrumentele existente de soluționare a problemelor, dacă este posibil, astfel încât să se asigure că problemele sunt rezolvate în modul cel mai eficient, în beneficiul cetățenilor europeni și al întreprinderilor.

Măsuri preventive

Dezvoltarea generală a politicilor

Planuri de punere în aplicare: În comunicarea din 2007, Comisia s-a angajat să elaboreze, în mod sistematic, măsuri preventive menite să sprijine statele membre în punerea în aplicare a legislației UE. Planurile de punere în aplicare joacă un rol important în acest context. În cadrul acestora, Comisia identifică toate riscurile principale pentru punerea în aplicare în timp util și corectă a unei noi directive, precum și acțiunile adecvate în vederea combaterii riscurilor respective. Elaborarea unor planuri de punere în aplicare reprezintă o parte integrantă a abordării Comisiei privind reglementarea inteligentă și contribuie la asigurarea faptului că punerea în aplicare este luată în considerare în mod corespunzător pe parcursul întregului ciclu de elaborare a politicilor. În 2010, programul de lucru al Comisiei pe 2011 a identificat un set de propuneri majore și complexe pentru care vor fi pregătite planuri de punere în aplicare.

În data de 22 și 23 noiembrie 2010, președinția belgiană a organizat o conferință pe tema transpunerii directivelor UE. Conferința a urmat unui eveniment similar organizat de președinția cehă în martie 2009 și a vizat schimbul de bune practici în ceea ce privește punerea în aplicare a legislației UE[33].

Formarea juridică: Tratatul de la Lisabona oferă pentru prima dată un temei juridic pentru acțiunea Uniunii Europene privind formarea judiciară europeană [articolul 81 alineatul (2) și articolul 82 alineatul (1) din TFUE]. Formarea judiciară europeană ar trebui să cuprindă formarea unor practicieni ai dreptului (judecători, procurori, avocați pledanți, avocați consultanți, notari, executori judecătorești și personal al instanțelor) în toate domeniile legislației UE, prin activități de formare și programe de schimb de experiență. Comisia Europeană pregătește în prezent o comunicare privind formarea judiciară europeană în care va analiza posibilitățile de a răspunde necesităților considerabile în materie. În octombrie 2010, Comisia a lansat o consultare amplă, pentru a colecta punctele de vedere ale principalelor părți interesate de formarea judiciară. Rezultatele consultării vor fi incluse în comunicarea preconizată pentru a doua jumătate a anului 2011.

Principalele evoluții sectoriale specifice

Planuri de punere în aplicare: În anumite domenii de politică, directivele sunt în mod constant însoțite de planuri de punere în aplicare. În domeniul mediului , unde asemenea planuri au fost întocmite încă din 2008, Comisia și-a revizuit abordarea cu scopul de a identifica mai bine riscurile și de a consolida armonizarea cu alte instrumente preventive, cum ar fi graficul de realizări și listele de verificare privind transpunerea[34]. În ceea ce privește piața internă , planurile de punere în aplicare au fost folosite în cazul Directivei privind achizițiile publice în domeniul apărării, al celei de-a treia directive poștale și al directivelor în materia dreptului societăților comerciale. În prezent, Comisia solicită, în general, elaborarea unui plan de punere în aplicare pentru fiecare nouă propunere de directivă privind sănătatea și protecția consumatorilor . În domeniul întreprinderilor și industriei , mai multe propuneri de directivă vor fi însoțite de planuri de punere în aplicare. Aceste propuneri se referă la reînregistrarea vehiculelor uzate în alt stat membru, stabilirea prețurilor medicamentelor și modificările privind omologarea de tip a autovehiculelor.

Alte instrumente: Majoritatea departamentelor Comisiei elaborează linii directoare, manuale sau note interpretative în vederea facilitării procesului de transpunere. Fiecare departament al Comisiei face toate eforturile necesare pentru a clarifica cu statele membre problemele nerezolvate privind transpunerea prin intermediul reuniunilor grupurilor de experți și al contactelor bilaterale. Probleme de transpunere sunt adesea introduse pe agenda de lucru a „reuniunilor pachet”. Seminariile, atelierele și documentele de lucru sunt, de asemenea, instrumente folosite în mod regulat pentru îmbunătățirea rezultatelor procesului de transpunere.

Comisia susține în mod activ statele membre în eforturile acestora de a face procesul de transpunere cât mai operațional și mai rapid cu putință, având ca obiectiv final aplicarea corectă a legislației UE și respectarea efectivă a drepturilor și obligațiilor. Cu titlu de exemplu, Cartea verde privind viitorul TVA[35] vizează identificarea unor modalități de simplificare a sistemului de TVA al UE pentru a facilita procesul de transpunere. De asemenea, Comisia joacă un rol activ în îmbunătățirea cooperării locale Schengen între consulatele statelor membre, inclusiv prin cursuri de formare și armonizează practicile acestora în conformitate cu acquis-ul comunitar.

Măsuri preventive vor viza, de asemenea , implicarea cetățenilor în aplicarea legislației UE. Baza de date juridică în domeniul protecției consumatorilor poate contribui la acest obiectiv (în special Directiva 2005/29/CE[36]). Sensibilizarea populației reprezintă o prioritate-cheie în domeniile în care cetățenii trebuie să se bazeze în mare parte pe dispozițiile din tratat pentru a-și revendica drepturile, de exemplu, libera circulație a studenților, recunoașterea diplomelor academice și sportul.

Concluzie: Pentru a anticipa problemele legate de transpunerea și aplicarea legislației noi, Comisia va continua să recurgă la o gamă de măsuri preventive, inclusiv planuri de punere în aplicare, pentru a susține obiectivul final al unei aplicări precise și fără probleme a viitoarelor directive.

Tabele de corespondență

Tabelele de corespondență sunt utilizate pentru a arăta cum au transpus statele membre legislația UE în dreptul național, prezentându-se modul în care a fost transpus fiecare element al legislației UE.

Acestea oferă o perspectivă de ansamblu clară asupra normelor de drept intern care pun în aplicare fiecare articol al unei directive și, astfel, facilitează contactele cu Comisia pentru a demonstra faptul că directiva a fost transpusă integral. Ulterior, acestea pot fi un punct de acces pentru actorii sectorului respectiv care doresc să identifice dispozițiile juridice relevante.

Din 2003, Comisia a inclus dispozițiile obligatorii privind tabelele de corespondență în propunerile sale de directivă. Cu toate acestea, în cursul procesului legislativ, aceste dispoziții sunt foarte adesea eliminate, la inițiativa Consiliului.

În acordul-cadru care reglementează relațiile dintre Parlamentul European și Comisie din noiembrie 2010, ambele instituții au evidențiat gama largă de avantaje pe care le oferă tabelele de corespondență și, prin urmare, și-au reafirmat angajamentul de a menține această metodă. În cadrul acordului, la secțiunea 44, Parlamentul European și Comisia au subliniat angajamentul asumat de a păstra dispozițiile obligatorii privind tabelele de corespondență pe întreaga durată a negocierilor legislative.

Concluzie: Comisia consideră că, în numeroase cazuri, tabelele de corespondență sunt instrumente care contribuie în mod substanțial la asigurarea punerii eficiente în aplicare a directivelor. Prin urmare, Comisia va formula recomandările corespunzătoare în cadrul propunerilor sale. De asemenea, Comisia se angajează să colaboreze cu Consiliul și cu Parlamentul European pentru a identifica o soluție care consolidează procesul de transpunere și conformitatea dreptului național cu legislația Uniunii.

Transparență

În 2010, Comisia a continuat să publice pe site-ul[37] său informații rezumative cu privire la toate procedurile privind încălcarea dreptului comunitar, din stadiul de aviz motivat și, în anumite cazuri, din faza scrisorii de punere în întârziere. Aceste informații precizează statul membru în cauză, serviciului responsabil al Comisiei, numărul de înregistrare și titlul procedurii, precum și data și natura ultimei decizii a Comisiei.

De asemenea, transparența s-a numărat printre aspectele subliniate în Acordul-cadru revizuit privind relațiile dintre Parlamentul European și Comisie. În cadrul secțiunii 44 din acordul-cadru se precizează:

În plus față de rapoartele specifice și raportul anual privind aplicarea legislației Uniunii, Comisia pune la dispoziția Parlamentului informații rezumative cu privire la toate procedurile de încălcare a dreptului Uniunii încă din faza scrisorii oficiale de punere în întârziere, inclusiv, dacă Parlamentul solicită acest lucru, de la caz la caz și cu respectarea normelor de confidențialitate, în special cele confirmate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, privind aspectele vizate de procedura de încălcare a dreptului Uniunii.”

Concluzie: Comisia va continua să promoveze transparența în cadrul politicii sale privind încălcarea dreptului Uniunii, în limitele juridice și judiciare.

REGLEMENTAREA INTELIGENTă

În comunicarea sa privind o reglementare inteligentă în Uniunea Europeană[38], Comisia a prezentat abordarea sa pentru integrarea aplicării legislației UE în cadrul ciclului de elaborare a politicilor (și anume, din faza inițială de pregătire, până la posibila revizuire a acestuia). Obiectivul este unul dublu: atât îmbunătățirea transpunerii și a respectării legislației în vigoare, cât și îmbunătățirea calității noilor texte legislative. Această abordare va fi dezvoltată în continuare și ar trebui să contribuie la eficientizarea monitorizării și aplicării dreptului UE.

CONCLUZII

Anul 2010 s-a caracterizat prin activități care au avut drept obiectiv punerea în aplicare și continuarea reformei gestionării de către Comisie a cazurilor de încălcare a dreptului Uniunii, astfel cum a fost inițiată în 2007, odată cu adoptarea Comunicării „Către o Europă a rezultatelor – aplicarea legislației comunitare”.

În 2011, Comisia va continua să se concentreze asupra domeniilor cheie ale acestei abordări strategice, în special asupra următoarelor aspecte:

soluționarea eficace a problemelor , de exemplu, prin extinderea folosirii EU pilot în vederea includerii tuturor statelor membre;

gestionarea eficientă, prin îmbunătățirea gestionării cazurilor de încălcare a dreptului Uniunii, în conformitate cu criteriile de referință ale Comisiei;

măsurile preventive , de exemplu, prin asigurarea unei abordări sistematice și coerente în ceea ce privește planurile de punere în aplicare;

reglementarea inteligentă , prin integrarea în mai mare măsură a monitorizării aplicării legislației UE în ansamblul ciclului legislativ.

[1] COM(2007) 502 final.

[2] Pentru rapoartele anterioare, vă rugăm să consultați:http://ec.europa.eu/eu_law/infringements/infringements_annual_report_ro.htm

[3] JO C 12, 15.1.2011, p. 1.

[4] JO L 304, 20.11.2010, p. 47.

[5] Prezentul raport prezintă cifrele-cheie; documentul de lucru însoțitor al serviciilor Comisiei [SEC(2011) 1094 final] conține date mai cuprinzătoare.

[6] Cazuri în care statul membru în cauză nu a reușit să își îndeplinească obligația de a notifica măsurile de transpunere a unei directive.

[7] Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, JO L 175, 5.7.1985, p. 40.

[8] Directiva 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității, JO L 261, 6.8.2004, p. 15.

[9] JO C 12, 15.1.2011, p. 1.

[10] JO L 143, 30. 4. 2004, p. 56.

[11] Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne, JO L 376, 27.12.2006, p. 36.

[12] Directiva 2003/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 iunie 2003 privind activitățile și supravegherea instituțiilor pentru furnizarea de pensii ocupaționale, JO L 235, 23.9.2003, p. 10.

[13] Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului, JO L 149, 11.6.2005, p. 22.

[14] Articolul 10 din Protocolul nr. 36

[15] COM(2002) 141 final, JO C 244 din 10.10.2002, p. 5.

[16] „Acceptabilă ” înseamnă că, în baza informațiilor primite, Comisia poate avea în vedere finalizarea cazului.

[17] COM(2010) 70 final.

[18] Aceste 18 state membre sunt următoarele: Austria, Bulgaria, Republica Cehă, Danemarca, Estonia, Germania, Finlanda, Ungaria, Irlanda, Italia, Lituania, Țările de Jos, Portugalia, Slovacia, Slovenia, Suedia, Spania și Regatul Unit. Procesul continuă în 2011.

[19] Prezentul raport nu acoperă politica în domeniul concurenței, în cazul căreia Comisia dispune de instrumente specifice pentru controlul respectării legislației.

[20] Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor (JO L 46, 17.2.2004, p. 1).

[21] Directiva 2003/105/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2003 de modificare a Directivei 96/82/CE a Consiliului privind controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase, JO L 345, 31.12.2003, p. 97.

[22] Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării), JO L 334, 17.12.2010, p. 17.

[23] Directiva nr. 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice, JO L 108, 24.4.2002, p. 33.

[24] Directiva 2009/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 iunie 2009 de stabilire a standardelor minime privind sancțiunile și măsurile la adresa angajatorilor de resortisanți din țări terțe aflați în situație de ședere ilegală, JO L 168, 30.6.2009, p. 24.

[25] JO L 302, 17.11.2009, p. 32.

[26] JO L 335, 20.12.2007, p. 31.

[27] Regulamentul (CE) nr 861/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind instituirea unei proceduri europene privind cererile de despăgubire cu valoare redusă, JO L 199, 31.7.2007, p. 1.

[28] Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori, JO L 149, 11.6.2005, p. 22.

[29] Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță, JO L 144, 4.6.1997, p. 19.

[30] Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE, JO L 211, 14.8.2009, p. 55.

[31] Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE, JO L 211, 14.8.2009, p. 94.

[32] Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei, JO L 396, 30.12.2006, p. 1.

[33] A se vedea comunicatul de presă din 22.11.2010 pe site-ulhttp://www.eutrio.be/fr/pressrelease/ouverture-de-la-conference-sur-la-transposition-des-directives-europeennes-olivier-chas

[34] O listă de verificare privind transpunerea este un document neoficial, care este pregătit de serviciile Comisiei în urma discuțiilor acestora cu statul membru în cauză în cadrul unor grupuri de lucru/„reuniuni pachet” și care are ca scop susținerea statelor membre în punerea în aplicare a legislației UE.

[35] Cartea verde din 1.12.2010 privind viitorul taxei pe valoarea adăugată – spre un sistem de TVA mai simplu, mai solid și mai eficient COM (2010) 695 final.

[36] Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori. JO L 149, 11.6.2005, p. 22.

[37] http://ec.europa.eu/eu_law/infringements/infringements_decisions_ro.htm

[38] Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, către Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor, Reglementarea inteligentă în Uniunea Europeană, COM 2010/0543/final. Pentru mai multe informații, a se vedea site-ul privind o mai bună legiferare: http://ec.europa.eu/governance/better_regulation/key_docs_en.htm