COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 23.2.2022 COM(2022) 71 final 2022/0051(COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI privind diligența necesară în materie de durabilitate a întreprinderilor și de modificare a Directivei (UE) 2019/1937 (Text cu relevanță pentru SEE) {SEC(2022) 95 final} - {SWD(2022) 38 final} - {SWD(2022) 39 final} - {SWD(2022) 42 final} - {SWD(2022) 43 final}



EXPUNERE DE MOTIVE 1.CONTEXTUL PROPUNERII Motivele și obiectivele propunerii Comportamentul întreprinderilor din toate sectoarele economiei este esențial pentru ca tranziția Uniunii către o economie verde și neutră din punct de vedere climatic să se realizeze cu succes, în conformitate cu Pactul verde european și pentru ca obiectivele de dezvoltare durabilă ale ONU, inclusiv cele în materie de drepturi ale omului și de mediu, să poată fi îndeplinite. Acest aspect presupune aplicarea unor procese cuprinzătoare de atenuare a impactului negativ asupra drepturilor omului și a mediului în lanțurile lor valorice, integrarea durabilității în sistemele de guvernanță corporativă și de management și elaborarea deciziilor de afaceri ținând seama de impactul acestora asupra drepturilor omului, a climei și a mediului, precum și de reziliența întreprinderii pe termen lung. Întreprinderile din UE își desfășoară activitatea în medii complexe și, cu precădere întreprinderile mari, se bazează pe lanțuri valorice globale. Având în vedere numărul semnificativ de furnizori din Uniune și din țările terțe și complexitatea în ansamblu a lanțurilor valorice, întreprinderile din UE, inclusiv cele mari, pot întâmpina dificultăți în contextul identificării și atenuării riscurilor în cadrul lanțurilor lor valorice legate de respectarea drepturilor omului sau de impactul asupra mediului. Identificarea acestui impact negativ în lanțurile valorice va fi simplificată dacă mai multe întreprinderi își îndeplinesc obligația de diligență și, prin urmare, sunt disponibile mai multe date referitoare la impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului. Conectarea economiei UE la milioane de lucrători din întreaga lume prin intermediul lanțurilor valorice globale implică responsabilitatea abordării impactului negativ asupra drepturilor lucrătorilor respectivi. O solicitare clară din partea cetățenilor Uniunii, în special în cadrul Conferinței privind viitorul Europei, ca economia UE să contribuie la abordarea acestui impact negativ și a altor tipuri de impact negativ se reflectă în legislația națională existentă sau viitoare privind drepturile omului și diligența necesară în materie de mediu, în dezbaterile în curs la nivel național și în apelul la acțiune din partea Parlamentului European și a Consiliului. Ambele instituții au solicitat Comisiei să propună norme ale Uniunii privind obligația de diligență a întreprinderilor la nivel transsectorial. În Declarația lor comună privind prioritățile legislative ale UE pentru 2022, Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană și-au luat angajamentul de a asigura o economie în serviciul cetățenilor, inclusiv de a îmbunătăți cadrul de reglementare privind guvernanța corporativă durabilă. Utilizând standardele internaționale voluntare existente în materie de conduită responsabilă în afaceri, un număr tot mai mare de întreprinderi din UE își exercită obligația de diligență în cadrul lanțului valoric ca instrument de identificare a riscurilor din lanțul lor valoric și de consolidare a rezilienței la schimbările bruște din lanțurile valorice, dar întreprinderile se pot confrunta, de asemenea, cu dificultăți atunci când iau în considerare îndeplinirea obligației de diligență în cadrul lanțului valoric pentru activitățile lor. Astfel de dificultăți pot fi cauzate, de exemplu, de lipsa de claritate juridică în ceea ce privește obligațiile de diligență ale întreprinderilor, complexitatea lanțurilor valorice, presiunea pieței, deficiențele în materie de informare și costurile. În consecință, beneficiile exercitării obligației de diligență nu sunt larg răspândite în rândul întreprinderilor europene și la nivelul sectoarelor economice. Majoritatea întreprinderilor mari au recurs din ce în ce mai mult la procese de diligență necesară, deoarece le pot conferi un avantaj competitiv. Aceasta constituie un răspuns și la presiunea crescândă a pieței asupra întreprinderilor de a acționa în mod durabil, ajutându-le să evite riscuri reputaționale nedorite față de consumatori și investitori, care devin din ce în ce mai conștienți de aspectele legate de durabilitate. Totuși, aceste procese se bazează pe standarde voluntare și nu conduc la securitate juridică nici pentru întreprinderi, nici pentru victime în cazul în care se produc prejudicii. Acțiunile voluntare nu par să fi condus la îmbunătățiri pe scară largă la nivelul sectoarelor și, în consecință, efectele externe negative generate de producția și consumul UE sunt observate atât în interiorul, cât și în afara Uniunii. Anumite întreprinderi din UE au fost asociate cu impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului, inclusiv în lanțurile lor valorice. Printre tipurile de impact negativ se numără, în special, aspecte legate de drepturile omului, cum ar fi munca forțată, munca copiilor, condiții necorespunzătoare de sănătate și siguranță la locul de muncă, exploatarea lucrătorilor și impactul asupra mediului, cum ar fi emisiile de gaze cu efect de seră, poluarea sau pierderea biodiversității și degradarea ecosistemelor. În ultimii ani, cadrele juridice emergente privind diligența necesară a întreprinderilor în statele membre reflectă dorința tot mai mare de a sprijini întreprinderile în contextul eforturilor acestora de a acționa cu diligența necesară în cadrul lanțurilor lor valorice și de a promova conduita în afaceri care respectă drepturile omului, drepturile copiilor și mediul. Pe de altă parte, acestea generează fragmentare și riscă să submineze securitatea juridică și condițiile de concurență echitabile pentru întreprinderile de pe piața unică. Legislația Uniunii privind diligența necesară a întreprinderilor ar urma să promoveze respectarea drepturilor omului și protecția mediului, să creeze condiții de concurență echitabile pentru întreprinderile din Uniune și să evite fragmentarea rezultată din acțiunea individuală a statelor membre. Aceasta ar urma să includă, de asemenea, întreprinderi din țări terțe care își desfășoară activitatea pe piața Uniunii, pe baza unui criteriu similar cifrei de afaceri. În acest context, prezenta directivă va stabili un cadru orizontal pentru a încuraja contribuția întreprinderilor care își desfășoară activitatea pe piața unică la respectarea drepturilor omului și a mediului în cadrul propriilor operațiuni desfășurate și prin intermediul lanțurilor lor valorice, prin identificarea, prevenirea, atenuarea și contabilizarea impactului lor negativ asupra drepturilor omului și a mediului și prin instituirea unor sisteme de guvernanță, de gestionare și a unor măsuri adecvate în acest scop. În special, prezenta directivă: (1)va îmbunătăți practicile de guvernanță corporativă în vederea unei mai bune integrări în strategiile corporative a proceselor de gestionare și de atenuare a riscurilor și a impactului asupra drepturilor omului și mediului, inclusiv a celor care decurg din lanțurile valorice; (2)va evita fragmentarea cerințelor privind diligența necesară pe piața unică și va asigura securitatea juridică pentru întreprinderi și părțile interesate în ceea ce privește comportamentul și răspunderea preconizate; (3)va spori responsabilitatea întreprinderilor în materie de impact negativ și va asigura coerența la nivelul întreprinderilor în ceea ce privește obligațiile care decurg din inițiativele UE, în vigoare și propuse, privind conduita responsabilă în afaceri; (4)va îmbunătăți accesul la căi de atac pentru persoanele afectate de impactul negativ al comportamentului întreprinderilor asupra drepturilor omului și asupra mediului; (5)fiind un instrument orizontal axat pe procesele de afaceri, care se aplică și lanțului valoric, prezenta directivă va veni în completarea altor măsuri în vigoare sau propuse, care abordează în mod direct anumite provocări specifice în materie de durabilitate ori se aplică în anumite sectoare specifice, în special în cadrul Uniunii. Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

Prezenta directivă va contribui la Pilonul european al drepturilor sociale, întrucât ambele promovează drepturi precum condiții de muncă echitabile. Dincolo de perspectiva sa externă, aceasta va aborda încălcarea standardelor internaționale de muncă atunci când acestea survin în Uniune (de exemplu, cazuri de muncă forțată în agricultură). Prin urmare, la nivel intern, aceasta ar urma să consolideze totodată protecția lucrătorilor din Uniune, alături de acquis-ul social existent, și să contribuie la prevenirea și combaterea abuzurilor în interiorul statelor membre și între acestea. Astfel, prezenta directivă va veni în completarea cadrului de reglementare al UE, care nu include în prezent un cadru transparent și previzibil la nivelul Uniunii care să faciliteze activitatea întreprinderilor din UE din toate sectoarele economiei în materie de evaluare și gestionare a riscurilor și impacturilor la adresa durabilității în ceea ce privește principalele riscuri legate de drepturile omului și de mediu, inclusiv de-a lungul lanțurilor lor valorice. 2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE Temeiul juridic Propunerea se întemeiază pe articolele 50 și 114 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Articolul 50 alineatul (1) din TFUE și, în special, articolul 50 alineatul (2) litera (g) din TFUE prevăd competența UE de a acționa în vederea realizării libertății de stabilire cu privire la o activitate determinată, în special „coordonând, în măsura în care este necesar și în vederea echivalării lor, garanțiile solicitate de statele membre societăților în înțelesul articolului 54 al doilea paragraf, pentru a proteja deopotrivă interesele asociaților și ale terților”. Un exemplu în acest sens îl pot constitui măsurile de coordonare privind protejarea intereselor acționarilor societăților comerciale și ale altor părți interesate în vederea echivalării acestei protecții în întreaga Uniune, unde divergențele între reglementările naționale sunt de natură să constituie obstacole în calea libertății de stabilire. Utilizarea acestei dispoziții este posibilă dacă are drept scop prevenirea apariției unor obstacole actuale sau viitoare în calea libertății de stabilire, care rezultă din evoluția eterogenă a legislațiilor naționale. Apariția unor astfel de obstacole trebuie să fie probabilă, iar măsura în cauză să aibă ca obiect prevenirea lor. Prezenta propunere reglementează obligațiile de diligență în materie de durabilitate ce le revin întreprinderilor și, în același timp, prevede – în măsura în care are legătură cu diligența necesară – ce obligații au administratorii întreprinderilor și care sunt sistemele de gestionare corporativă pentru îndeplinirea obligației de diligență. Astfel, propunerea vizează procese și măsuri de protecție a intereselor asociaților și ale părților interesate la nivelul societăților. Mai multe state membre au introdus recent acte legislative privind diligența necesară în materie de durabilitate, în timp ce altele sunt în curs de a legifera sau de a lua măsuri. De asemenea, un număr tot mai mare de state membre au reglementat recent această chestiune, solicitându-le administratorilor să ia în considerare impactul extern al întreprinderii, să acorde prioritate intereselor părților interesate în deciziile lor, ori să adopte o declarație de politică privind strategia societății în domeniul drepturilor omului. Legile noi și cele emergente privind diligența necesară prezintă diferențe semnificative în Uniune, în pofida intenției tuturor statelor membre de a se baza pe standardele internaționale existente (Principiile directoare ale ONU privind afacerile și drepturile omului, standardele OCDE privind conduita responsabilă în afaceri) și, prin urmare, dau naștere unor cerințe eterogene. Anumite state membre au adoptat sau vor adopta acte legislative care se limitează la preocupări specifice legate de durabilitate în cadrul lanțurilor valorice. Există diferențe de reglementare, care se pot accentua în viitor, în ceea ce privește domeniul de aplicare personal, cerințele de fond privind obligația de diligență, regimurile de asigurare a respectării legii și obligațiile pe care le au administratorii în acest sens. Este de așteptat ca și alte state membre să decidă în sensul lipsei legiferării în acest domeniu. Cerințele semnificativ diferite de la un stat membru la altul creează astfel fragmentarea pieței interne. Această fragmentare s-ar putea accentua în timp. Această fragmentare riscă, de asemenea, să creeze condiții de concurență inechitabile pentru întreprinderile din cadrul pieței interne. În primul rând, întreprinderile și administratorii acestora – în special ai celor care prezintă lanțuri valorice transfrontaliere – fac deja obiectul unor cerințe diferite și vor face probabil obiectul unor cerințe și mai diferite în funcție de locul în care se află sediul lor social. Această situație creează denaturări ale concurenței. În plus, în funcție de modul în care își structurează operațiunile pe piața internă, unele întreprinderi pot intra simultan sub incidența a două sau mai multe cadre juridice naționale diferite care abordează guvernanța corporativă durabilă. Respectiva situație ar putea duce la dublarea cerințelor, la dificultăți în materie de conformare, la lipsa securității juridice pentru întreprinderi și chiar la cerințe juridice paralele incompatibile. Pe de altă parte, este posibil ca unele întreprinderi să nu intre sub incidența niciunui cadru național pentru simplul motiv că nu au legături relevante în temeiul legislației naționale cu jurisdicția unui stat membru care are în vigoare norme privind diligența necesară, câștigând astfel un avantaj față de concurenții lor. Instrumentul propus este menit să prevină și să elimine astfel de obstacole din calea liberei circulații și a denaturărilor concurenței prin armonizarea cerințelor pentru întreprinderi de a îndeplini obligația de diligență în raport cu propria lor activitate, cu filialele și lanțurile valorice ale acestora, precum și cu obligațiile pe care le au administratorii. Acestea vor conduce la condiții de concurență echitabile în care întreprinderile de dimensiuni similare și administratorii lor sunt supuși acelorași cerințe de integrare a guvernanței corporative durabile și a măsurilor privind diligența necesară a întreprinderilor în cadrul sistemelor lor interne de gestionare, protejând astfel în mod similar interesele părților interesate din cadrul întreprinderii. Condițiile armonizate ar urma să fie benefice pentru stabilirea transfrontalieră, inclusiv pentru operațiunile întreprinderii și, de asemenea, pentru investiții, deoarece ar urma să faciliteze compararea cerințelor în materie de sustenabilitate la nivel corporativ și să simplifice adoptarea acestora, reducând, prin urmare, costurile. Articolul 50 din TFUE constituie lex specialis în cazul măsurilor adoptate în vederea realizării libertății de stabilire. Printre măsurile propuse, cele referitoare la guvernanța corporativă a întreprinderilor intră sub incidența acestui temei juridic, în special prin integrarea obligației de diligență în cadrul politicilor întreprinderilor, prin măsuri privind planul întreprinderii de a se asigura că modelul său de afaceri și strategia sa sunt compatibile cu tranziția către o economie durabilă și cu limitarea încălzirii globale la 1,5 °C, în conformitate cu Acordul de la Paris, și măsuri de remunerare conexe, precum și prin dispoziții privind obligația de prudență a administratorilor și obligațiile acestora în ceea ce privește instituirea și supravegherea unui sistem prin care să se îndeplinească obligația de diligență. Pentru a aborda în mod cuprinzător obstacolele de pe piața internă descrise, articolul 50 din TFUE este coroborat cu dispoziția generală prevăzută la articolul 114 din TFUE. Articolul 114 din TFUE prevede adoptarea de măsuri privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre care au ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne. Legiuitorul Uniunii poate recurge la articolul 114 din TFUE în special atunci când diferențele dintre normele naționale sunt de natură să obstrucționeze libertățile fundamentale sau să creeze denaturări ale concurenței și, ca atare, să aibă un efect direct asupra funcționării pieței interne. Astfel cum s-a menționat mai sus, diferențele dintre normele naționale privind guvernanța corporativă durabilă și obligațiile de diligență au un impact direct asupra funcționării pieței interne și este probabil ca acest impact să crească în viitor. Dincolo de aspectele reglementate la articolul 50 din TFUE, prezentul act vizează alte domenii ale instituirii și funcționării pieței interne. În special, în absența unei acțiuni din partea legiuitorului Uniunii, producția și circulația bunurilor și a serviciilor ar fi favorizate în beneficiul jurisdicțiilor fără regimuri de diligență necesară sau cu regimuri mai puțin exigente sau al întreprinderilor stabilite în astfel de jurisdicții, având un impact major asupra fluxului de bunuri și servicii. În plus, întreprinderile care furnizează bunuri sau servicii, în special IMM-urile, se vor confrunta cu norme și așteptări divergente din partea clienților situați în state membre diferite. De exemplu, în timp ce legislația unui stat membru poate impune furnizorului audituri efectuate de părți terțe, un alt stat membru poate solicita aceluiași furnizor să participe la sisteme sectoriale recunoscute și la inițiative multipartite. Un stat membru poate solicita întreprinderii să își îndeplinească obligația de diligență în raport cu partenerii de afaceri stabili, în timp ce celălalt stat membru poate acoperi numai furnizorii direcți. Acest lucru ar conduce la o multiplicare a diferitelor cerințe parțial incompatibile care denaturează libera circulație a bunurilor și a serviciilor în Uniune. Se preconizează că aceste denaturări și impacturi se vor agrava în timp, deoarece din ce în ce mai multe state membre vor adopta legi naționale divergente sau chiar vor conduce la o uniformizare la un nivel inferior în viitoarele legislații privind diligența necesară. Denaturările sunt, de asemenea, relevante pentru răspunderea civilă în cazul unui prejudiciu cauzat la nivelul lanțului valoric al unei întreprinderi. Unele cadre juridice naționale privind diligența necesară includ un regim expres de răspundere civilă legat de neexecutarea obligației de diligență, în timp ce altele exclud în mod expres un regim specific de răspundere civilă. O serie de întreprinderi au fost chemate în instanță pentru că au cauzat sau nu au reușit să prevină impactul negativ la nivelul filialelor sau al lanțurilor lor valorice. Astfel de cazuri sunt soluționate în prezent pe baza unor norme diferite. În absența unor reguli comune, regimurile naționale eterogene în materie de răspundere pot conduce la rezultate diferite în funcție de existența unui control asupra proprietății (în ceea ce privește filialele) sau a unui control faptic (fie prin contracte directe, fie în cazul în care controlul ar putea fi exercitat de întreprindere prin clauze contractuale în cascadă sau prin alte pârghii în relațiile de afaceri indirecte). Această fragmentare ar urma să conducă la denaturări ale concurenței pe piața internă, deoarece o întreprindere situată într-un stat membru ar face obiectul unor acțiuni în despăgubiri din cauza prejudiciilor cauzate în lanțul său valoric, în timp ce o întreprindere cu același lanț valoric ar fi scutită de acest risc financiar și reputațional pe fondul normelor naționale eterogene. Regimul de răspundere civilă propus ar urma să clarifice normele care se aplică în cazul în care se produce un prejudiciu în raport cu activitatea proprie a unei întreprinderi, la nivelul filialelor sale și la nivelul relațiilor de afaceri directe și indirecte din lanțul valoric. În plus, dispoziția propusă privind legea aplicabilă servește scopului de a asigura aplicarea normelor armonizate, inclusiv în ceea ce privește răspunderea civilă, și în situațiile în care, de altfel, legea aplicabilă unei astfel de acțiuni nu este legea unui stat membru. Prin urmare, asigurarea condițiilor de concurență echitabile care se impun va avea un caracter esențial. Subsidiaritate În primul rând, este puțin probabil ca legislația statelor membre în domeniu să fie suficientă și eficientă. În ceea ce privește problemele transfrontaliere specifice, cum ar fi poluarea, schimbările climatice, biodiversitatea etc., acțiunea individuală este împiedicată în cazul lipsei de acțiune din partea altor state membre. Este puțin probabil ca angajamentele internaționale, cum ar fi obiectivele Acordului de la Paris privind schimbările climatice adoptat în temeiul Convenției-cadru a Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice, Convenția privind diversitatea biologică, precum și alte acorduri multilaterale de mediu să fie îndeplinite doar prin acțiuni individuale ale statelor membre. În plus, riscurile generate de impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului prezente în lanțurile valorice ale întreprinderilor au adesea efecte transfrontaliere (de exemplu, poluarea, lanțurile valorice și de aprovizionare transnaționale). În al doilea rând, multe întreprinderi își desfășoară activitatea la nivelul UE sau la nivel global; lanțurile valorice se extind la alte state membre ale Uniunii și din ce în ce mai mult la țări terțe. Investitorii instituționali care investesc la nivel transfrontalier dețin o mare parte (38 %) din capitalizarea bursieră totală a marilor întreprinderi europene cotate la bursă; prin urmare, numeroase întreprinderi dețin participații transfrontaliere, iar operațiunile lor sunt influențate de reglementările din unele țări sau de lipsa de acțiune din altele. Acesta este unul dintre motivele pentru care întreprinderile fruntașe sunt, fără îndoială, reticente în a lua măsuri suplimentare în ceea ce privește abordarea aspectelor legate de durabilitate, inclusiv a celor din lanțurile valorice actuale, și să solicite condiții de concurență echitabile la nivel transfrontalier. În al treilea rând, întreprinderile care își desfășoară activitatea pe piața internă și în afara acesteia au nevoie de securitate juridică și de condiții de concurență echitabile pentru creșterea lor durabilă. Unele state membre au introdus recent acte legislative privind diligența necesară, în timp ce altele sunt în curs de a legifera sau de a lua măsuri. Normele statelor membre în vigoare și în curs de elaborare cuprind deja și ar urma să genereze în continuare cerințe divergente, care riscă să fie ineficiente și să conducă la condiții de concurență inechitabile. Există efecte indirecte semnificative ale legislației eterogene privind diligența necesară asupra furnizorilor care aprovizionează diferite întreprinderi ce intră sub incidența unor legislații diferite, întrucât obligațiile sunt transpuse, în practică, în clauze contractuale. În cazul în care cerințele privind diligența necesară diferă în mod semnificativ de la un stat membru la altul, aceasta determină insecuritate juridică, fragmentarea pieței unice, costuri suplimentare și un grad sporit de complexitate pentru întreprinderi și investitorii acestora care își desfășoară activitatea la nivel transfrontalier, precum și pentru alte părți interesate. Acțiunea UE poate preîntâmpina această situație și, prin urmare, are valoare adăugată. În cele din urmă, în comparație cu acțiunile individuale ale statelor membre, intervenția UE poate asigura o voce europeană puternică în raport cu evoluțiile politicii la nivel global.

Proporționalitatea Sarcina impusă întreprinderilor ca urmare a costurilor de asigurare a conformității a fost adaptată la dimensiunea, resursele disponibile și profilul de risc. Întreprinderilor le va reveni doar sarcina de a lua măsuri adecvate care să fie proporționale cu gravitatea și probabilitatea impactului negativ, aflate în mod rezonabil la dispoziția întreprinderii, luând în considerare circumstanțele cazului specific, inclusiv caracteristicile sectorului economic și ale relației de afaceri specifice și influența întreprinderii, precum și necesitatea de a asigura stabilirea ordinii de prioritate a acțiunilor. În acest scop, domeniul de aplicare material și personal, precum și dispozițiile de punere în aplicare au făcut obiectul restricțiilor, astfel cum se explică în continuare. În ceea ce privește „domeniul de aplicare personal” al obligațiilor de diligență (și anume, ce categorii de întreprinderi sunt vizate), întreprinderile mici și mijlocii (IMM-urile) care includ microîntreprinderi și reprezintă în ansamblu aproximativ 99 % din numărul total al întreprinderilor din Uniune, sunt excluse de la obligația de diligență. Pentru această categorie de întreprinderi, sarcina financiară și administrativă aferentă instituirii și punerii în aplicare a unui proces de diligență necesară ar urma să fie relativ ridicată. În cea mai mare parte, acestea nu dispun de mecanisme preexistente de diligență necesară, nu dispun de know-how, de personal specializat, iar costul îndeplinirii obligației de diligență ar urma să aibă un impact disproporționat asupra acestora. Cu toate acestea, ele vor fi expuse unor costuri și sarcini prin intermediul relațiilor de afaceri cu întreprinderile vizate, deoarece se așteaptă ca întreprinderile mari să transfere cererile către furnizorii lor. Prin urmare, se vor impune măsuri de sprijin pentru a veni în ajutorul IMM-urilor în contextul consolidării capacității operaționale și financiare. Întreprinderile aflate în parteneriate de afaceri cu IMM-uri sunt, de asemenea, obligate să le sprijine în îndeplinirea cerințelor privind diligența necesară, în cazul în care astfel de cerințe ar pune în pericol viabilitatea IMM-urilor. În plus, lanțul valoric al sectorului financiar nu acoperă IMM-urile care primesc împrumuturi, credite, finanțare, asigurări sau reasigurări. În același timp, expunerea unui IMM individual la un impact negativ asupra durabilității va fi, de regulă, mai mică decât expunerea întreprinderilor mai mari. Prin urmare, întreprinderile foarte mari vor intra sub incidența obligației depline de diligență și datorită faptului că multe dintre ele au deja procese pe rol, de exemplu din cauza obligațiilor de raportare. În special, criteriile selectate privind cifra de afaceri le vor filtra pe cele care au cel mai mare impact asupra economiei Uniunii. În plus, prezenta directivă stabilește măsuri pentru a limita transferul sarcinii de la acele întreprinderi mari la furnizorii mai mici din lanțul valoric și pentru a aplica cerințe echitabile, rezonabile, nediscriminatorii și proporționale în raport cu IMM-urile. În ceea ce privește întreprinderile cu o cifră de afaceri mai mică și cu un număr mai mic de angajați, obligația de diligență este limitată la întreprinderile care își desfășoară activitatea în sectoare cu impact deosebit de ridicat și care intră în același timp sub incidența orientărilor OCDE în vigoare la nivel sectorial. În plus, în pofida faptului că orientările OCDE vizează sectorul financiar, acestea nu sunt incluse în sectoarele cu impact ridicat din cauza particularităților acestora. Limitarea în cauză urmărește să creeze un echilibru între interesul de a atinge obiectivele directivei și interesul de a reduce la minimum sarcina financiară și administrativă a întreprinderilor. Obligația de diligență ce le revine acestor întreprinderi va fi simplificată, deoarece acestea ar urma să se concentreze numai asupra impacturilor negative majore care sunt relevante pentru sectorul lor. Mai mult, obligația de diligență li se va aplica numai după doi ani de la încheierea perioadei de transpunere a prezentei directive, ceea ce le va permite să stabilească procesele și procedurile necesare și să beneficieze de pe urma cooperării la nivel de sector, a evoluțiilor tehnologice, a standardelor etc., care ar putea fi determinate de data de punere în aplicare anterioară în cazul întreprinderilor mai mari. În măsura în care prezenta directivă vizează și societățile din țări terțe, criteriile utilizate pentru definirea domeniului de aplicare al societăților din UE și din afara UE vizate nu sunt aceleași, însă asigură faptul că societățile din țări terțe nu sunt mai susceptibile de a intra în domeniul de aplicare. În cazul acestora se utilizează un prag al cifrei de afaceri nete (150 de milioane EUR pentru grupul 1 și 40 de milioane EUR pentru grupul 2), însă întreaga cifră de afaceri trebuie să fie generată în Uniune. În schimb, întreprinderile din UE trebuie să aibă o cifră de afaceri netă de 150 de milioane EUR generată la nivel mondial și trebuie să îndeplinească și un criteriu privind angajații (peste 500 de angajați în grupul 1 și peste 250 de angajați în grupul 2). Această diferență între criteriile utilizate este justificată din următoarele motive: –Criteriul cifrei de afaceri la nivelul UE pentru întreprinderile din țări terțe creează o legătură cu UE. Includerea doar a cifrei de afaceri generate în Uniune este justificată deoarece un astfel de prag, calibrat în mod corespunzător, creează o legătură teritorială între întreprinderile din țări terțe și Uniune prin efectele pe care activitățile acestor întreprinderi le pot avea asupra pieței interne a UE, ceea ce este suficient pentru ca dreptul Uniunii să se aplice întreprinderilor din țări terțe. –De asemenea, Directiva privind raportarea publică pentru fiecare țară în parte – o modificare a Directivei contabile – a stabilit deja metodele de calculare a cifrei de afaceri nete pentru întreprinderile din afara UE, deși o astfel de metodologie nu există pentru calcularea numărului de angajați ai întreprinderilor din țări terțe. Experiența legislației franceze care reglementează diligența necesară relevă faptul că, în absența unei definiții comune a angajatului, numărul de angajați (la nivel mondial) este dificil de calculat, ceea ce împiedică identificarea întreprinderilor din țări terțe care intră în domeniul de aplicare, împiedicând asigurarea respectării depline a normelor. –Aplicarea atât a criteriului privind angajații, cât și a celui privind cifra de afaceri în cazul întreprinderilor din UE ar asigura o mai bună aliniere la propunerea de directivă în ceea ce privește raportarea de către întreprinderi de informații privind durabilitatea, care ar trebui utilizată pentru raportarea măsurilor privind diligența necesară și a politicii pentru întreprinderile din UE. –Deși directiva va viza aproximativ 13 000 de întreprinderi din UE, pe baza estimărilor Comisiei, aceasta va viza doar aproximativ 4 000 de întreprinderi din țări terțe. Faptul că întreprinderile din UE vor fi vizate numai dacă ating și limita minimă a numărului de angajați este foarte puțin probabil să modifice condițiile de concurență de pe piața internă a UE: deși sunt cumulative, cele două criterii de mărime aplicabile întreprinderilor din UE vor avea ca rezultat vizarea în continuare a întreprinderilor relativ mai mici în comparație cu întreprinderile din afara UE datorită faptului că, în cazul lor, trebuie avută în vedere întreaga cifră de afaceri netă la nivel mondial a întreprinderii. În cele din urmă, întreprinderile de mari dimensiuni din țări terțe având o cifră de afaceri ridicată în Uniune au capacitatea de a pune în aplicare obligația de diligență și vor beneficia de avantajele care decurg din obligația de diligență și în cadrul operațiunilor desfășurate de acestea în alte părți. În toate celelalte privințe, întreprinderile din țări terțe intră sub incidența normelor privind diligența necesară în același mod ca și întreprinderile similare din UE (de exemplu, în ceea ce privește regimul aplicabil întreprinderilor care își desfășoară activitatea în sectoare cu impact ridicat și aceeași perioadă de punere în aplicare progresivă în cazul întreprinderilor respective). Armonizarea obligațiilor ce le revin administratorilor este limitată doar la întreprinderile din UE, astfel încât întreprinderilor din țări terțe le vor reveni obligații mai restrictive. „Domeniul de aplicare material” este axat și structurat în principal pe obligația de diligență a întreprinderilor și vizează impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului care poate fi definit în mod clar în anumite convenții internaționale. Obligațiile propuse în sarcina administratorilor asigură o legătură strânsă cu obligațiile de diligență, impunându-se, prin urmare, în scopul eficacității diligenței necesare. Printre obligațiile ce le revin administratorilor se numără și clarificarea modului în care aceștia trebuie să respecte obligația de prudență de a acționa în interesul întreprinderii. Asigurarea respectării depline a obligației de diligență este esențială pentru îndeplinirea obiectivelor inițiativei. Prezenta directivă va prevedea o combinație de sancțiuni și răspunderi civile. În privința asigurării respectării legislației la nivel privat prin intermediul răspunderii civile, se utilizează o abordare diferită în ceea ce privește operațiunile proprii ale întreprinderii și filialelor sale, pe de o parte, și în ceea ce privește relațiile de afaceri, pe de altă parte. Cu precădere, răspunderea civilă privește numai partenerii de afaceri stabili, cu care întreprinderea se așteaptă să aibă o relație durabilă, având în vedere intensitatea sau durata sa și care nu reprezintă o parte neglijabilă sau doar auxiliară a lanțului valoric al întreprinderii. Întreprinderea nu ar trebui să răspundă pentru că nu a reușit să prevină apariția de prejudicii sau să le oprească la nivelul relațiilor de afaceri indirecte dacă a recurs la garanții contractuale în cascadă și a instituit măsuri de verificare a conformității cu acestea, cu excepția cazului în care, în speță, este nerezonabil să se preconizeze că măsurile luate efectiv, inclusiv în ceea ce privește verificarea conformității, ar fi adecvate pentru a preveni, a atenua, a opri sau a reduce la minimum impactul negativ. În plus, în contextul evaluării existenței și a întinderii răspunderii, trebuie să se țină seama în mod corespunzător de eforturile depuse de întreprindere, în măsura în care acestea sunt legate în mod direct de daunele în cauză, de a se conforma eventualelor măsuri de remediere solicitate de o autoritate de supraveghere, de eventualele investiții realizate și de eventualul sprijin specific furnizat, precum și de eventualele colaborări cu alte entități pentru a aborda impactul negativ asupra lanțurilor sale valorice. Această abordare a răspunderii civile va limita totodată riscul de utilizare abuzivă a procedurilor contencioase. Măsurile legate de asigurarea respectării la nivel public a obligației de diligență nu depășesc ceea ce este necesar. Prezenta directivă clarifică faptul că orice sancțiune impusă ca urmare a nerespectării obligațiilor de diligență trebuie să fie proporțională. În cazul în care autoritățile publice care investighează respectarea de către întreprindere a prezentei directive identifică o situație de nerespectare, acestea ar trebui să acorde mai întâi întreprinderii o perioadă de timp adecvată pentru a lua măsuri de remediere. Directiva prevede un număr limitat de sancțiuni care ar trebui să se aplice în toate statele membre, însă lasă pe seama statelor membre să asigure un proces proporțional de asigurare a respectării legii, în conformitate cu dreptul lor intern. Atunci când se impun sancțiuni pecuniare, acestea se bazează pe cifra de afaceri a întreprinderii, pentru a asigura un nivel proporțional al acestora. În plus, prezenta directivă nu implică costuri inutile pentru Uniune, guvernele naționale, autoritățile regionale sau locale. Directiva va permite statelor membre să decidă asupra modului de organizare a asigurării respectării legii. Supravegherea poate fi efectuată de autoritățile existente. Pentru a reduce costurile (de exemplu, ocazionate de supravegherea întreprinderilor din țări terțe care își desfășoară activitatea în diferite state membre) și pentru a îmbunătăți procesele de supraveghere, coordonare, investigare și schimb de informații, Comisia va institui o rețea europeană a autorităților de supraveghere. Prezenta directivă permite cooperarea între întreprinderi, utilizarea sistemelor sectoriale și inițiativele multipartite pentru a reduce costul ce revine întreprinderilor în materie de conformare cu prezenta directivă. Alegerea instrumentului Instrumentul propus este o directivă, întrucât articolul 50 din TFUE constituie temeiul juridic pentru legislația în materie de drept al societăților comerciale în ceea ce privește protejarea intereselor asociaților societăților și ale terților, în vederea echivalării acestei protecții în întreaga Uniune. Articolul 50 din TFUE prevede ca Parlamentul European și Consiliul să acționeze prin intermediul directivelor. Comisia adoptă acte delegate de stabilire a criteriilor în materie de raportare a obligației de diligență de către întreprinderile din țări terțe.

Pentru a oferi sprijin întreprinderilor și autorităților din statele membre cu privire la modul în care întreprinderile ar trebui să își îndeplinească obligațiile de diligență, Comisia poate emite orientări, după caz, în consultare cu organismele europene relevante, cu organismele internaționale cu expertiză în punerea în aplicare a obligației de diligență, precum și cu alte organisme. De asemenea, orientările pot fi utilizate pentru a prezenta clauze contractuale tip fără caracter obligatoriu pe care întreprinderile le pot utiliza atunci când aplică obligația în cascadă la nivelul lanțului lor valoric. În plus, Comisia poate institui alte măsuri de sprijin pe baza acțiunilor și instrumentelor existente ale UE pentru a sprijini punerea în aplicare a obligației de diligență în cadrul Uniunii și în țările terțe, inclusiv facilitarea inițiativelor comune ale părților interesate pentru a ajuta întreprinderile să își îndeplinească obligațiile și pentru a sprijini IMM-urile vizate de prezenta directivă în alte moduri. Aceste acțiuni pot fi completate în continuare de instrumente de cooperare pentru dezvoltare ale UE cu scopul de a sprijini guvernele țărilor terțe și operatorii economici din amonte din țările terțe să abordeze impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului al operațiunilor lor și al partenerilor de afaceri din amonte. 3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI Consultările cu părțile interesate În conformitate cu orientările privind o mai bună reglementare, au avut loc mai multe activități de consultare: –evaluarea inițială a impactului (foaia de parcurs), care a primit 114 contribuții; –consultarea publică deschisă, care a primit 473 461 de răspunsuri și 122 785 de semnături din partea cetățenilor, marea majoritate fiind transmise în cadrul campaniilor prin intermediul unor chestionare completate în prealabil și 149 de documente de poziție; –consultarea specifică a partenerilor sociali; –o serie de ateliere și reuniuni ale părților interesate, de exemplu, reuniunea Grupului informal de experți în dreptul societăților comerciale, format în principal din cadre universitare din domeniul dreptului societăților comerciale (Informal Company Law Expert Group – ICLEG), reuniune cu reprezentanți ai statelor membre în cadrul Grupului de experți în materia dreptului societăților comerciale (Company Law Expert Group – CLEG) și –conferințe și reuniuni cu asociații de întreprinderi, întreprinderi individuale, inclusiv reprezentanți ai întreprinderilor mici și mijlocii (IMM-uri), societatea civilă, inclusiv organizații neguvernamentale și non-profit, precum și organizații internaționale, cum ar fi OCDE. În ansamblu, activitățile de consultare au relevat faptul că, în general, părțile interesate recunosc pe scară largă necesitatea unui cadru juridic al UE privind diligența necesară. În special, întreprinderile mari au solicitat creșterea gradului de armonizare în domeniul diligenței necesare pentru a îmbunătăți securitatea juridică și a crea condiții de concurență echitabile. Cetățenii și asociațiile societății civile au considerat cadrul de reglementare actual ca fiind ineficient pentru asigurarea responsabilității întreprinderilor în ceea ce privește impactul negativ asupra drepturilor omului și a mediului. Marea majoritate a respondenților la consultarea publică deschisă, inclusiv majoritatea statelor membre participante s-au pronunțat în favoarea unei abordări orizontale a obligației de diligență față de o abordare sectorială sau tematică. Întreprinderile au indicat că se tem de riscul unor dezavantaje concurențiale în raport cu întreprinderile din țări terțe cărora nu le revin aceleași sarcini. În consecință, cei mai mulți dintre respondenți au fost de acord că normele privind diligența necesară ar trebui să se aplice și întreprinderilor din țări terțe care nu sunt stabilite în UE, dar care desfășoară activități de o anumită amploare în UE. În privința unui mecanism de asigurare a respectării legii care însoțește o obligație de diligență, toate grupurile de părți interesate care au formulat răspunsuri la consultarea publică deschisă au indicat cu majoritate că supravegherea de către autoritățile naționale competente cu ajutorul unui mecanism de cooperare/coordonare la nivelul UE reprezintă cea mai potrivită opțiune. Majoritatea respondenților din toate grupurile de părți interesate au considerat că normele obligatorii care prevăd valori țintă reprezintă opțiunea care implică cele mai mari costuri, dar și cele mai mari beneficii în ansamblu. Deși majoritatea respondenților au remarcat impactul pozitiv asupra țărilor terțe, un subgrup de respondenți și-a exprimat teama față de un potențial impact negativ al normelor privind diligența necesară asupra țărilor terțe în cazul în care întreprinderile care investesc în țări terțe cu un sistem vulnerabil în materie de drepturi ale omului, inclusiv în domeniul social, al muncii și al protecției mediului, ar trebui să se retragă din aceste țări. Informații detaliate privind strategia de consultare și concluziile consultărilor cu părțile interesate sunt disponibile în Anexa 2 la raportul de evaluare a impactului. Obținerea și utilizarea expertizei Pentru a sprijini analiza diferitelor opțiuni, Comisia a atribuit mai multe contracte de sprijin unor experți externi pentru efectuarea unui studiu privind cerințele de diligență necesară de-a lungul lanțului de aprovizionare, precum și pentru efectuarea unui studiu privind obligațiile administratorilor și guvernanța corporativă durabilă. Acești experți au colaborat îndeaproape cu Comisia pe parcursul diferitelor etape ale studiului. În plus față de aceste studii de sprijin, a fost identificată expertiză suplimentară prin cercetarea literaturii de specialitate și prin răspunsurile primite în urma consultării cu părțile interesate. Pe lângă studiile de sprijin menționate mai sus, reuniunile grupurilor de experți și consultările cu părțile interesate, Comisia a acordat o atenție deosebită și rezoluției Parlamentului European și concluziilor Consiliului relevante în acest sens. Rezoluția Parlamentului European din 10 martie 2021 a formulat recomandări adresate Comisiei cu privire la diligența necesară a întreprinderilor și răspunderea acestora, invitând Comisia să propună norme ale UE pentru o obligație cuprinzătoare de diligență în sarcina întreprinderilor. În cadrul Concluziilor Consiliului privind drepturile omului și munca decentă în lanțurile de aprovizionare globale din 1 decembrie 2020, Comisiei i s-a solicitat să prezinte o propunere de cadru juridic al UE privind guvernanța corporativă durabilă, care să includă obligațiile transsectoriale privind diligența întreprinderilor de-a lungul lanțurilor valorice globale. Evaluarea impactului

Analiza din evaluarea impactului a abordat, în sens larg, problema care decurge din necesitatea de a consolida sustenabilitatea sistemelor de guvernanță corporativă și de gestionare, cu două dimensiuni: (1) interesele părților interesate și riscurile (în materie de durabilitate) legate de părțile interesate ce vizează întreprinderile nu sunt avute în vedere în mod suficient în cadrul sistemelor și deciziilor de gestionare a riscurilor la nivelul întreprinderilor; (2) întreprinderile nu își atenuează suficient impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului, nu dispun de sisteme de guvernanță, de sisteme de gestionare și de măsuri adecvate pentru reducerea impactului lor negativ. După examinarea diverselor opțiuni de politică, în special în domeniul obligației de diligență a întreprinderilor și al obligațiilor ce le revin administratorilor, evaluarea impactului a propus un pachet preferat de opțiuni de politică vizând trei elemente: diligența necesară a întreprinderilor, obligațiile și remunerarea administratorilor, care se completează reciproc. Proiectul de evaluare a impactului a fost prezentat Comitetului de control normativ din cadrul Comisiei, la 9 aprilie 2021. În urma avizului negativ al Comitetului, o evaluare revizuită a impactului a fost prezentată Comitetului pentru un al doilea aviz la 8 noiembrie 2021. Deși ia act de revizuirea semnificativă a raportului ca răspuns la primul aviz al Comitetului, Comitetul a emis totuși un al doilea aviz negativ la 26 noiembrie 2021, în care a subliniat necesitatea unor orientări politice pentru a stabili dacă și în ce condiții inițiativa privind guvernanța corporativă durabilă ar putea continua. Comitetul și-a menținut avizul negativ deoarece a considerat că raportul de evaluare a impactului (1) nu abordează descrierea problemei și nu furnizează probe concludente în sprijinul faptului că întreprinderile din UE, în special IMM-urile, nu reflectă deja în mod suficient aspectele legate de durabilitate sau nu dispun de suficiente stimulente pentru a acționa în acest sens; (2) nu prezintă un domeniu de aplicare al opțiunilor de politică și nu identifică sau nu evaluează pe deplin principalele opțiuni de politică; (3) nu evaluează impactul într-un mod complet, echilibrat și neutru și nu reflectă incertitudinea legată de realizarea beneficiilor și (4) nu demonstrează proporționalitatea opțiunii preferate în mod suficient. Prin urmare, pentru a răspunde observațiilor din cel de al doilea aviz negativ al Comitetului, evaluarea impactului este completată de un document de lucru al serviciilor Comisiei privind acțiunile întreprinse ca urmare a avizului Comitetului, care oferă clarificări și dovezi suplimentare cu privire la domeniile în care Comitetul a furnizat sugestii specifice în materie de îmbunătățire. În conformitate cu normele Comisiei privind o mai bună legiferare, este necesar un aviz pozitiv din partea Comitetului de control normativ pentru ca un dosar să treacă la etapa de adoptare. Cu toate acestea, vicepreședintele pentru relații interinstituționale și prospectivă poate permite continuarea pregătirilor pentru o inițiativă care a făcut obiectul unui al doilea aviz negativ din partea Comitetului de control normativ. Este important să se semnaleze faptul că avizele Comitetului de control normativ reprezintă o evaluare a calității evaluării impactului și nu o evaluare a propunerii legislative aferente. Având în vedere și acordul vicepreședintelui pentru relații interinstituționale și prospectivă, Comisia a considerat oportună continuarea inițiativei din următoarele motive: –importanța politică a acestei inițiative pentru prioritatea politică a Comisiei „O economie în serviciul cetățenilor”, inclusiv în contextul pachetului privind finanțarea durabilă și al Pactului verde european și –caracterul urgent al acțiunilor în domeniul diligenței necesare în cadrul lanțului valoric ca o contribuție la tranziția către durabilitate și pentru a aborda riscul unei fragmentări tot mai mari a pieței unice, precum și opinia potrivit căreia –clarificările și dovezile suplimentare furnizate au abordat în mod satisfăcător deficiențele evaluării impactului identificate de Comitetul de control normativ și au fost avute în vedere în propunerea legislativă adaptată. În ceea ce privește importanța și caracterul său urgent, Comisia a luat act, de asemenea, de faptul că inițiativa a fost inclusă în prioritățile politice comune pentru 2022 ale Parlamentului European, Consiliului și Comisiei. După o analiză atentă a constatărilor Comitetului și luând în considerare reflecțiile cu privire la clarificările și dovezile suplimentare furnizate, Comisia consideră că propunerea, care a fost revizuită în mod substanțial în comparație cu pachetul de opțiuni de politică prezentat în evaluarea impactului, permite în continuare realizarea de progrese precise în direcția obiectivului general de valorificare într-o mai mare măsură a potențialului pieței unice de a contribui la tranziția către o economie durabilă și de a promova un comportament durabil și responsabil pe termen lung al întreprinderilor. Directiva este mai focalizată și mai bine direcționată în comparație cu opțiunea preferată prezentată în proiectul de evaluare a impactului. Esența acesteia este obligația de diligență, reducând în același timp în mod semnificativ obligațiile ce le revin administratorilor prin corelarea lor strânsă cu obligația de diligență. În plus, domeniul de aplicare al obligației de diligență este adaptat. O descriere detaliată a adaptărilor aduse pachetului de opțiuni preferate al evaluării impactului este disponibilă în documentul de lucru însoțitor al serviciilor Comisiei, care prezintă acțiunile întreprinse ca urmare a avizului Comitetului de control normativ și informații suplimentare. Pe scurt, „domeniul de aplicare personal”, și anume categoriile de întreprinderi vizate, a fost redus în mod semnificativ în urma reflecțiilor declanșate de observațiile Comitetului cu privire la descrierea problemei, în special în ceea ce privește IMM-urile, și cu privire la proporționalitatea opțiunii preferate. Concret, IMM-urile au fost complet excluse din domeniul de aplicare, iar acoperirea sectoarelor cu impact ridicat a fost transferată numai întreprinderilor având peste 250 de angajați și o cifră de afaceri netă de cel puțin 40 de milioane EUR la nivel mondial (în timp ce întreprinderile mari care depășesc simultan atât limita numărului de 500 de angajați, cât și limita cifrei de afaceri nete de 150 de milioane EUR la nivel mondial sunt vizate de domeniul de aplicare, indiferent de sectoarele lor economice). Sectoarele cu impact ridicat sunt definite în mod direct în text, reflectând astfel și observațiile Comitetului în ceea ce privește tehnica legislativă. Definiția sectoarelor cu impact ridicat a fost limitată la sectoarele cu risc ridicat de impact negativ și pentru care există orientări ale OCDE. În cazul întreprinderilor cu capitalizare medie din sectoare cu impact ridicat, normele vor începe să se aplice după o perioadă de tranziție de doi ani pentru a permite o perioadă de adaptare mai lungă. În plus, obligațiile de diligență ale acestor întreprinderi se limitează doar la impacturile grave relevante pentru sectorul lor. Pentru a atinge în mod eficient obiectivele inițiativei, domeniul de aplicare al prezentei propuneri se extinde la întreprinderile din țări terțe. Sunt vizate numai întreprinderile din afara UE care au o legătură directă cu piața Uniunii și care ating un prag al cifrei de afaceri similar cu cel al întreprinderilor din UE, dar pe piața Uniunii. În plus, acestea vor fi supuse acelorași obligații în ceea ce privește diligența necesară ca și întreprinderile respective din UE. Directiva indică, de asemenea, că este necesar un sprijin accesibil și practic pentru ca întreprinderile, în special IMM-urile din lanțul valoric, să se pregătească în perspectiva obligațiilor (sau a solicitărilor subsecvente care le pot fi transmise în mod indirect). Aceasta ar putea include orientări practice și instrumente de sprijin, cum ar fi linii telefonice de urgență, baze de date sau cursuri de formare, precum și înființarea unui observator care să faciliteze acțiunea de punere în aplicare a directivei de către întreprinderi. În plus, clauza de revizuire face referire în mod explicit la domeniul de aplicare personal al directivei (și anume, acoperirea categoriilor de întreprinderi), care ar trebui revizuit în lumina experiențelor practice legate de aplicarea legislației. Alte măsuri de atenuare pentru a reduce impactul indirect asupra IMM-urilor fac parte din obligațiile întreprinderilor care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive. În ceea ce privește domeniul de aplicare material (ceea ce este acoperit), a fost menținut un instrument transversal care vizează impactul asupra drepturilor omului și asupra mediului. Acesta reflectă consensul puternic între grupurile de părți interesate cu privire la necesitatea unui cadru orizontal pentru abordarea problemelor identificate. În plus, comitetul a afirmat că evaluarea impactului nu este suficient de clară cu privire la necesitatea de a reglementa obligațiile ce le revin administratorilor pe lângă cerințele privind diligența necesară. Prin urmare, Comisia a decis să abordeze această chestiune prin abaterea de la pachetul de opțiuni preferate în evaluarea impactului și prin axarea pe obligațiile administratorilor, având în vedere și standardele internaționale existente și pe diligența și prudența necesare. Aceasta include obligațiile administratorilor legate de instituirea și supravegherea punerii în aplicare a proceselor și a măsurilor privind diligența necesară a întreprinderilor, de stabilirea unui cod de conduită în acest scop, precum și de integrarea diligenței necesare în strategia corporativă. Pentru a reflecta pe deplin rolul administratorilor prin prisma obligațiilor de diligență ce le revin întreprinderilor, obligația generală de prudență a administratorilor față de întreprindere, care este prevăzută în dreptul societăților comerciale din toate statele membre, este în egală măsură clarificată, precizându-se că, atunci când își îndeplinesc sarcina de a acționa în interesul întreprinderii, administratorii ar trebui să țină seama de aspectele legate de durabilitate prevăzute în propunerea de directivă în ceea ce privește raportarea de către întreprinderi de informații privind durabilitatea, inclusiv, după caz, de consecințele asupra drepturilor omului, asupra schimbărilor climatice și asupra mediului, atât pe termen scurt, mediu, cât și pe termen lung. Nu este menținută îndeplinirea în continuare a obligațiilor specifice administratorilor care au fost prezentate în evaluarea impactului. Acest aspect va asigura faptul că propunerea își îndeplinește obiectivul, rămânând totodată proporțională. În ceea ce privește observațiile Comitetului, prezenta expunere de motive, precum și considerentele propunerii legislative conțin explicații cuprinzătoare cu privire la opțiunile de politică adoptate. Deși evaluarea impactului prezentată Comitetului și avizul Comitetului au fost publicate neschimbate, a fost elaborat un document de lucru însoțitor separat pentru a furniza dovezi și clarificări suplimentare în legătură cu observațiile Comitetului, inclusiv în ceea ce privește dovezile. Prezentul document abordează în special următoarele aspecte: 1.Descrierea problemei: –amploarea și evoluția problemelor în materie de mediu și de durabilitate legate direct de absența aparentă sau de utilizarea insuficientă a practicilor de gestionare a sustenabilității corporative de către întreprinderile din UE care urmează să fie abordate de prezenta directivă, precum și valoarea adăugată a directivei în raport cu pachetul cuprinzător de măsuri de promovare a durabilității în cadrul Pactului verde; –de ce dinamica pieței și a concurenței, împreună cu evoluția ulterioară a strategiilor corporative și a sistemelor de gestionare a riscurilor întreprinderilor sunt considerate insuficiente și în ceea ce privește legătura de cauzalitate presupusă dintre utilizarea instrumentelor de sustenabilitate corporativă și efectul lor practic în abordarea problemelor;

2.Impactul opțiunii preferate: –aspecte legate de țările terțe, integrând observațiile (i) cu privire la evoluțiile preconizate în țările terțe (inclusiv având în vedere măsurile de sprijin pentru dezvoltare și comerțul internațional la nivelul UE și la nivel internațional), (ii) cu privire la impactul asupra țărilor terțe și asupra furnizorilor din țările terțe; –mecanismul de asigurare a respectării normelor, extinzând în continuare valoarea adăugată a unui sistem de asigurare a respectării normelor bazat pe doi piloni, care se întemeiază pe aplicarea administrativă și pe răspunderea civilă; –impactul asupra concurenței și competitivității. Adecvarea reglementărilor și simplificarea Întreprinderile mici și mijlocii, inclusiv microîntreprinderile, nu sunt incluse în domeniul de aplicare, iar efectele indirecte asupra acestora vor fi atenuate prin măsuri de sprijin și orientări la nivelul Uniunii și al statelor membre, precum și în relațiile dintre întreprinderi prin utilizarea unor clauze contractuale tip și prin cerințe de proporționalitate pentru partenerul de afaceri mai mare. Drepturile fundamentale Astfel cum s-a explicat în evaluarea impactului și pe baza dovezilor existente, cerințele obligatorii privind diligența necesară pot avea beneficii semnificative pentru protecția și promovarea drepturilor fundamentale. 4.IMPLICAȚIILE BUGETARE Nu există implicații directe asupra bugetului Uniunii. 5.ALTE ELEMENTE Planurile de punere în aplicare și măsurile de monitorizare, evaluare și raportare Comisia va institui o rețea europeană a autorităților de supraveghere pentru a contribui la punerea în aplicare a prezentei directive. O astfel de rețea va fi compusă din reprezentanți ai autorităților de supraveghere desemnate de statele membre și, dacă este necesar, se va alătura altor agenții ale Uniunii cu expertiză relevantă în domeniile reglementate de prezenta directivă, pentru a asigura respectarea de către întreprinderi a obligațiilor lor de diligență, pentru a facilita și a asigura coordonarea și convergența practicilor de reglementare, de investigare, de sancționare și de supraveghere, precum și schimbul de informații între aceste autorități de supraveghere. După șapte ani de la încheierea perioadei de transpunere, Comisia prezintă un raport privind punerea în aplicare a prezentei directive, incluzând, printre alte aspecte, eficacitatea acesteia. Raportul este însoțit, dacă este cazul, de o propunere legislativă. Pentru a oferi claritate și sprijin întreprinderilor și statelor membre în ceea ce privește punerea în aplicare a directivei, Comisia va emite orientări, dacă este necesar. Documente explicative Pentru a se asigura punerea în aplicare corespunzătoare a prezentei directive, va fi necesară prezentarea unui document explicativ, de exemplu sub formă de tabel de corespondență. Explicarea detaliată a dispozițiilor specifice ale propunerii Articolul 1 stabilește obiectul directivei, și anume prevede norme privind obligațiile de diligență ale întreprinderilor în ceea ce privește impactul negativ real și potențial asupra drepturilor omului și asupra mediului, în raport cu propriile lor operațiuni, cu operațiunile filialelor lor și cu operațiunile lanțului valoric desfășurate în contextul relațiilor de afaceri stabile; de asemenea, prevede că prezenta directivă stabilește norme privind răspunderea pentru încălcarea obligației de diligență. Articolul 2 stabilește domeniul de aplicare personal al directivei și prevede criteriile pe baza cărora un stat membru este competent să reglementeze aspectele care fac obiectul prezentei directive.

Articolul 3 conține definiții în sensul prezentei directive. Articolul 4 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile aplică obligația de diligență în ceea ce privește drepturile omului și mediul prin respectarea cerințelor specifice indicate la articolele 5-11 din directivă. Articolul 5 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile integrează diligența necesară în toate politicile întreprinderilor și că au implementat o politică privind diligența necesară care este actualizată anual. Dispoziția specifică faptul că această politică ar trebui să includă o descriere a abordării întreprinderii în ceea ce privește diligența necesară, a unui cod de conduită care să fie respectat de angajații și filialele întreprinderii, a proceselor instituite pentru punerea în aplicare a obligației de diligență. Articolul 6 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile iau măsuri adecvate pentru a identifica impactul negativ real sau potențial asupra drepturilor omului și asupra mediului în cadrul propriilor operațiuni, ale filialele lor și la nivelul relațiilor de afaceri directe sau indirecte stabile în cadrul lanțului lor valoric. Articolul 7 prevede în sarcina statelor membre asigurarea faptului că întreprinderile iau măsuri adecvate pentru a preveni potențialele impacturi negative identificate în temeiul articolului 6 sau pentru a atenua în mod adecvat aceste impacturi, în cazul în care prevenirea nu este posibilă sau necesită punerea treptată în aplicare. Articolul 8 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile iau măsurile adecvate pentru a opri impactul negativ real asupra drepturilor omului și asupra mediului pe care l-au identificat sau ar fi putut să-l identifice în temeiul articolului 6. În cazul în care nu se poate opri un impact negativ care a apărut la nivelul relațiilor de afaceri stabile, directe sau indirecte, statele membre ar trebui să se asigure că întreprinderile reduc la minimum amploarea impactului. Articolul 9 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile oferă posibilitatea de a depune plângeri la întreprindere în cazul unor suspiciuni legitime cu privire la acest impact negativ potențial sau real, inclusiv la nivelul lanțului valoric al întreprinderii. Întreprinderile au obligația de a acorda această posibilitate persoanelor care sunt afectate sau care au motive întemeiate să considere că ar putea fi afectate de un impact negativ, sindicatelor și altor reprezentanți ai lucrătorilor care reprezintă persoane ce își desfășoară activitatea în cadrul lanțului valoric în cauză, precum și organizațiilor societății civile active în domeniul vizat. Articolul 10 introduce obligația statelor membre de a solicita întreprinderilor să evalueze periodic punerea în aplicare a măsurilor lor privind diligența necesară pentru a verifica dacă impactul negativ este identificat în mod corespunzător și dacă sunt puse în aplicare măsuri preventive sau corective, precum și pentru a stabili măsura în care impactul negativ a fost prevenit sau eliminat sau măsura în care acesta a fost redus la minimum. Articolul 11 prevede obligația statelor membre de a se asigura că întreprinderile care nu fac obiectul cerințelor de raportare în temeiul Directivei 2013/34/UE raportează cu privire la aspectele reglementate de prezenta directivă și publică o declarație anuală pe site-ul lor web. Articolul 12 prevede obligația Comisiei de a adopta orientări cu privire la clauzele contractuale tip fără caracter obligatoriu pentru a sprijini întreprinderile în vederea respectării articolului 7 alineatul (2) litera (b) și a articolului 8 alineatul (3) litera (c). Articolul 13 prevede posibilitatea Comisiei, pentru a oferi sprijin întreprinderilor sau autorităților statelor membre cu privire la modul în care întreprinderile ar trebui să își îndeplinească obligațiile de diligență, de a emite orientări pentru sectoare specifice sau impact negativ specific, în consultare cu Agenția pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene, cu Agenția Europeană de Mediu și, după caz, cu organismele internaționale care au expertiză în ceea ce privește diligența necesară. Articolul 14 impune statelor membre și Comisiei să prevadă măsuri de însoțire pentru întreprinderile care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive și pentru actorii din cadrul lanțurilor valorice globale care sunt afectați în mod indirect de obligațiile prevăzute în directivă. Un astfel de sprijin poate varia de la exploatarea unor site-uri web, portaluri sau platforme dedicate, până la acordarea de sprijin financiar IMM-urilor și facilitarea inițiativelor comune ale părților interesate. Această dispoziție clarifică în continuare faptul că întreprinderile se pot baza pe sisteme sectoriale și pe inițiative multipartite pentru a sprijini punerea în aplicare a obligației de diligență, iar Comisia, în colaborare cu statele membre, poate emite orientări pentru evaluarea adecvării unor astfel de sisteme. Articolul 15 prevede obligația statelor membre de a se asigura că anumite întreprinderi adoptă un plan pentru a se asigura că modelul de afaceri și strategia întreprinderii sunt compatibile cu tranziția către o economie durabilă și cu limitarea încălzirii globale la 1,5 °C, în conformitate cu Acordul de la Paris. Articolul 16 prevede în sarcina întreprinderilor constituite în conformitate cu legislația unei țări terțe și care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive în temeiul articolului 2 alineatul (2) cerința de a desemna un reprezentant autorizat în mod suficient în Uniune care să fie abordat de autoritățile competente ale statelor membre cu privire la toate aspectele necesare pentru primirea, respectarea și asigurarea respectării actelor juridice emise în legătură cu prezenta directivă. Articolul 17 prevede în sarcina statelor membre cerința de a desemna una sau mai multe autorități naționale de supraveghere pentru a asigura respectarea de către întreprinderi a obligațiilor de diligență și a obligațiilor care le revin în temeiul articolului 15 alineatele (1) și (2) și de a exercita competențele de asigurare a respectării acestor obligații în conformitate cu articolul 18. Articolul 18 stabilește competențele și resursele adecvate ale autorităților de supraveghere desemnate de statele membre pentru a-și îndeplini sarcinile de supraveghere și de asigurare a respectării legii. Articolul 19 prevede în sarcina statelor membre cerința de a asigura că orice persoană fizică sau juridică ce are motive să creadă, pe baza unor circumstanțe obiective, că o întreprindere nu respectă în mod corespunzător dispozițiile prezentei directive, are dreptul de a transmite autorităților de supraveghere suspiciuni motivate, în special în statul membru în care își are reședința obișnuită, sediul social, locul de muncă sau locul în care a avut loc presupusa încălcare. Articolul 20 prevede că statele membre adoptă regimul sancțiunilor care se aplică în cazul nerespectării dispozițiilor naționale adoptate în temeiul prezentei directive și iau toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea acestora. Sancțiunile sunt eficace, disuasive și proporționale. Statele membre se asigură că decizia autorităților de supraveghere care conține sancțiuni legate de încălcarea dispozițiilor prezentei directive este publicată. Articolul 21 introduce o rețea europeană a autorităților de supraveghere compusă din reprezentanți ai autorităților naționale de supraveghere menționate la articolul 16, cu scopul de a facilita și de a asigura coordonarea și alinierea practicilor de reglementare, de investigare, de sancționare și de supraveghere, precum și schimbul de informații între aceste autorități de supraveghere. Articolul 22 prevede în sarcina statelor membre cerința de a stabili norme care să reglementeze răspunderea civilă a întreprinderii pentru daunele rezultate din nerespectarea de către aceasta a obligațiilor de diligență în anumite condiții. De asemenea, introduce obligația statelor membre de a se asigura că răspunderea prevăzută la alineatele (1)-(3) din acest articol nu este respinsă doar pe motiv că legea aplicabilă unor astfel de cereri nu este legea unui stat membru.

Articolul 23 prevede aplicarea Directivei (UE) 2019/1937 a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2019 privind protecția persoanelor care raportează încălcări ale dreptului Uniunii în contextul raportării tuturor încălcărilor prezentei directive și al protecției persoanelor care raportează astfel de încălcări. Articolul 24 precizează condițiile de acordare a sprijinului public pentru întreprinderi. Articolul 25 precizează obligația de prudență în sarcina administratorilor. Articolul 26 prevede obligația administratorilor întreprinderilor din UE de a institui și de a supraveghea punerea în aplicare a unor procese și măsuri privind diligența necesară în materie de durabilitate a întreprinderilor și de a adapta strategia corporativă la diligența necesară. Articolul 27 prevede modificarea anexei la Directiva (UE) 2019/1937. Articolul 28 prevede normele privind actele delegate. Articolul 29 cuprinde o dispoziție privind revizuirea acestei directive. Articolul 30 cuprinde dispoziții privind transpunerea directivei. Articolul 31 prevede data intrării în vigoare a prezentei directive. Articolul 32 prevede destinatarii prezentei directive. Listele cuprinse în anexă precizează impactul negativ asupra mediului și impactul negativ asupra drepturilor omului relevante pentru prezenta directivă, pentru a acoperi încălcarea drepturilor și a interdicțiilor, inclusiv acordurile internaționale privind drepturile omului (partea I secțiunea 1), convențiile privind drepturile omului și libertățile fundamentale (partea I secțiunea 2), precum și încălcarea obiectivelor și interdicțiilor recunoscute la nivel internațional incluse în convențiile de mediu (partea II). 2022/0051 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI privind diligența necesară în materie de durabilitate a întreprinderilor și de modificare a Directivei (UE) 2019/1937 (Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 50 alineatul (1) și alineatul (2) litera (g) și articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1)Uniunea se întemeiază pe valorile respectării demnității umane, libertății, democrației, egalității, statului de drept, precum și pe respectarea drepturilor omului, astfel cum sunt consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Acele valori fundamentale care au inspirat crearea Uniunii, precum și universalitatea și indivizibilitatea drepturilor omului, și respectarea principiilor Cartei Organizației Națiunilor Unite și a dreptului internațional ar trebui să ghideze acțiunea Uniunii pe scena internațională. Astfel de acțiuni includ promovarea dezvoltării economice, sociale și de mediu durabile a țărilor în curs de dezvoltare. (2)Un nivel ridicat de protecție și de îmbunătățire a calității mediului, precum și promovarea valorilor europene fundamentale se numără printre prioritățile Uniunii, astfel cum se prevede în Comunicarea Comisiei intitulată „Pactul verde european”. Aceste obiective presupun implicarea nu numai a autorităților publice, ci și a actorilor privați, în special a întreprinderilor. (3)În comunicarea sa intitulată „O Europă socială puternică pentru tranziții juste”, Comisia s-a angajat să modernizeze economia socială de piață a Europei pentru a realiza o tranziție justă către durabilitate. Prezenta directivă va contribui și la Pilonul european al drepturilor sociale, care promovează drepturile ce asigură condiții de muncă echitabile. Aceasta face parte din politicile și strategiile UE privind promovarea muncii decente la nivel mondial, inclusiv în lanțurile valorice globale, astfel cum se menționează în Comunicarea Comisiei privind munca decentă la nivel mondial. (4)Comportamentul întreprinderilor din toate sectoarele economiei este esențial pentru succesul obiectivelor de sustenabilitate ale Uniunii, deoarece întreprinderile din Uniune, în special cele mari, se bazează pe lanțuri valorice globale. De asemenea, este în interesul întreprinderilor să protejeze drepturile omului și mediul, în special având în vedere îngrijorarea crescândă a consumatorilor și a investitorilor cu privire la aceste subiecte. O serie de inițiative de promovare a întreprinderilor care sprijină transformarea orientată către valoare există deja atât la nivelul Uniunii, cât și la nivel național. (5)Standardele internaționale existente privind conduita responsabilă în afaceri specifică faptul că întreprinderile ar trebui să protejeze drepturile omului și stabilesc modul în care ar trebui să abordeze protecția mediului în cadrul operațiunilor și al lanțurilor lor valorice. Principiile directoare ale Organizației Națiunilor Unite privind afacerile și drepturile omului recunosc responsabilitatea întreprinderilor de a-și exercita obligația de diligență în materie de drepturi ale omului prin identificarea, prevenirea și atenuarea impactului negativ al operațiunilor lor asupra drepturilor omului și prin contabilizarea modului în care abordează respectivul impact. Aceste principii directoare prevăd că întreprinderile ar trebui să evite încălcarea drepturilor omului și să abordeze impactul negativ asupra drepturilor omului pe care l-au cauzat, la care au contribuit sau cu care au legătură în cadrul propriilor operațiuni și filiale și prin intermediul relațiilor lor de afaceri directe și indirecte. (6)Conceptul de diligență necesară în materie de drepturi ale omului a fost prevăzut și dezvoltat în continuare în Orientările OCDE pentru întreprinderile multinaționale, care au extins aplicarea obligației de diligență la aspectele de mediu și de guvernanță. Orientările OCDE privind conduita responsabilă în afaceri și orientările sectoriale sunt cadre recunoscute la nivel internațional care stabilesc măsuri practice de diligență necesară pentru a ajuta întreprinderile să identifice, să prevină, să atenueze și să țină seama de modul în care abordează impactul real și potențial al operațiunilor lor, al lanțurilor lor valorice și al altor relații de afaceri. Conceptul de diligență necesară este, de asemenea, integrat în recomandările Declarației tripartite de principii privind întreprinderile multinaționale și politica socială a Organizației Internaționale a Muncii (OIM). (7)Obiectivele de dezvoltare durabilă ale Organizației Națiunilor Unite, adoptate de toate statele membre ale Organizației Națiunilor Unite în 2015, includ obiective de promovare a unei creșteri economice susținute, favorabile incluziunii și durabile. Uniunea și-a stabilit obiectivul de a realiza obiectivele de dezvoltare durabilă ale ONU. Sectorul privat contribuie la realizarea acestor obiective. (8)Acordurile internaționale în temeiul Convenției-cadru a Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice, la care Uniunea și statele membre sunt părți, cum ar fi Acordul de la Paris și recentul Pact climatic de la Glasgow, stabilesc căi precise de abordare a schimbărilor climatice și de menținere a încălzirii globale în limita a 1,5 °C. Pe lângă acțiunile specifice preconizate din partea tuturor părților semnatare, rolul sectorului privat, în special strategiile sale de investiții, este considerat esențial pentru atingerea acestor obiective. (9)În cadrul Legii europene a climei, Uniunea s-a angajat, de asemenea, din punct de vedere juridic să devină neutră din punct de vedere climatic până în 2050 și să reducă emisiile cu cel puțin 55 % până în 2030. Ambele angajamente necesită modificarea modului în care întreprinderile derulează procesele de producție și efectuează achiziții. Planul Comisiei privind obiectivele climatice pentru 2030 modelează diverse grade de reducere a emisiilor care se impun în diverse sectoare economice, deși toate trebuie să înregistreze reduceri considerabile în orice scenariu pentru ca Uniunea să își îndeplinească obiectivele climatice. Planul subliniază, de asemenea, că „datorită modificării normelor și practicilor în materie de guvernanță corporativă, inclusiv în ceea ce privește finanțarea durabilă, proprietarii și administratorii de întreprinderi vor acorda prioritate obiectivelor de durabilitate în acțiunile și strategiile lor”. Comunicarea din 2019 privind Pactul verde european prevede că toate acțiunile și politicile UE ar trebui să își unească eforturile pentru ca UE să realizeze o tranziție de succes și echitabilă către un viitor durabil. De asemenea, prevede că preocuparea pentru durabilitate ar trebui să fie integrată și mai mult în cadrul guvernanței corporative. (10)În conformitate cu Comunicarea Comisiei intitulată „Construirea unei Europe reziliente la schimbările climatice”, care prezintă Strategia Uniunii privind adaptarea la schimbările climatice, noile investiții și decizii politice ar trebui să ia în considerare aspecte legate de climă și de perspectivele de viitor, inclusiv în cazul întreprinderilor mai mari care gestionează lanțuri valorice. Prezenta directivă ar trebui să fie în concordanță cu strategia respectivă. În mod similar, ar trebui să existe coerență cu Directiva Comisiei [...] de modificare a Directivei 2013/36/UE în ceea ce privește competențele de supraveghere, sancțiunile, sucursalele entităților din țări terțe și riscurile de mediu, sociale și de guvernanță (Directiva privind cerințele de capital), care stabilește cerințe clare pentru normele de guvernanță ale băncilor, inclusiv cunoștințe despre riscurile de mediu, sociale și de guvernanță la nivelul consiliului de administrație. (11)Planul de acțiune privind economia circulară, Strategia privind biodiversitatea, Strategia „De la fermă la consumator” și Strategia privind substanțele chimice și Actualizarea noii Strategii industriale 2020: construirea unei piețe unice mai puternice, pentru redresarea Europei, Industria 5.0, Planul de acțiune privind Pilonul european al drepturilor sociale și Revizuirea politicii comerciale din 2021 enumeră printre elementele lor o inițiativă privind guvernanța corporativă durabilă. (12)Prezenta directivă este în concordanță cu Planul de acțiune al UE privind drepturile omului și democrația 2020-2024. Acest plan de acțiune definește drept prioritate consolidarea angajamentului Uniunii de a promova în mod activ punerea în aplicare la nivel mondial a Principiilor directoare ale Organizației Națiunilor Unite privind afacerile și drepturile omului și a altor orientări internaționale relevante, cum ar fi Orientările OCDE pentru întreprinderile multinaționale, inclusiv prin promovarea standardelor relevante privind diligența necesară. (13)În rezoluția sa din 10 martie 2021, Parlamentul European invită Comisia să propună norme ale Uniunii pentru o obligație cuprinzătoare în materie de diligență necesară a întreprinderilor. În cadrul Concluziilor Consiliului privind drepturile omului și munca decentă în lanțurile de aprovizionare globale din 1 decembrie 2020, a fost lansată Comisiei invitația de a prezenta o propunere de cadru juridic al Uniunii privind guvernanța corporativă durabilă, care să includă obligațiile transsectoriale de diligență a întreprinderilor de-a lungul lanțurilor de aprovizionare globale. De asemenea, Parlamentul European solicită să se clarifice obligațiile administratorilor în raportul său din proprie inițiativă adoptat la 2 decembrie 2020 referitor la guvernanța corporativă durabilă. În Declarația lor comună privind prioritățile legislative ale UE pentru 2022, Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană și-au luat angajamentul de a asigura o economie în serviciul cetățenilor și de a îmbunătăți cadrul de reglementare privind guvernanța corporativă durabilă. (14)Prezenta directivă urmărește să asigure faptul că întreprinderile active pe piața internă contribuie la dezvoltarea durabilă și la tranziția către durabilitate a economiilor și a societăților prin identificarea, prevenirea, atenuarea, oprirea și reducerea la minimum a impactului negativ potențial sau real asupra drepturilor omului și asupra mediului în legătură cu propriile operațiuni, filiale și lanțuri valorice ale întreprinderilor . (15)Întreprinderile ar trebui să ia măsurile adecvate pentru a institui și a aplica măsuri privind diligența necesară în ceea ce privește propriile lor activități, filialele lor, precum și relațiile lor de afaceri directe și indirecte stabile de-a lungul lanțurilor lor valorice, în conformitate cu dispozițiile prezentei directive. Prezenta directivă nu ar trebui să impună întreprinderilor obligația de a garanta, în orice situație, că nu se va produce niciodată un impact negativ sau că acesta va fi oprit. De exemplu, în ceea ce privește relațiile de afaceri în cazul cărora impactul negativ este o consecință a intervenției statului, este posibil ca întreprinderea să nu fie în măsură să obțină astfel de rezultate. Prin urmare, principalele obligații prevăzute în prezenta directivă ar trebui să fie „obligații de mijloace”. Întreprinderea ar trebui să ia măsurile adecvate care pot conduce, în mod rezonabil, la prevenirea sau reducerea la minimum a impactului negativ în circumstanțele cazului respectiv. Ar trebui să se țină seama de particularitățile lanțului valoric al întreprinderii, ale sectorului sau ale zonei geografice în care își desfășoară activitatea partenerii săi din lanțul valoric, de puterea întreprinderii de a influența relațiile sale de afaceri directe și indirecte și de posibilitatea ca întreprinderea să își sporească puterea de influență. (16)Procesul de diligență necesară prevăzut în prezenta directivă ar trebui să vizeze cele șase etape definite în Orientările OCDE privind diligența necesară pentru o conduită responsabilă în afaceri, care includ măsuri privind diligența necesară pentru ca întreprinderile să identifice și să abordeze impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului. Sunt cuprinse următoarele etape: (1) integrarea diligenței necesare în politici și sisteme de management, (2) identificarea și evaluarea impactului negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului, (3) prevenirea, încetarea sau reducerea la minimum a impactului negativ real și potențial asupra drepturilor omului și asupra mediului, (4) evaluarea eficacității măsurilor, (5) comunicarea, (6) asigurarea remedierii. (17)Impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului se produce în raport cu propriile operațiuni, filiale, produse și în cadrul lanțurilor lor valorice, în special la nivelul aprovizionării cu materii prime, al fabricării sau la nivelul produselor sau al eliminării deșeurilor. Pentru ca diligența necesară să aibă un impact semnificativ, aceasta ar trebui să acopere impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului generat pe parcursul întregului ciclu de viață al producției, utilizării și eliminării produselor sau furnizării de servicii, la nivelul propriilor operațiuni, filiale și în cadrul lanțurilor valorice.

(18)Lanțul valoric ar trebui să acopere activitățile legate de producția unui bun sau de furnizarea de servicii de către o întreprindere, inclusiv dezvoltarea produsului sau a serviciului și utilizarea și eliminarea produsului, precum și activitățile conexe partenerilor de afaceri stabili ai întreprinderii. Aceasta ar trebui să includă partenerii de afaceri stabili din amonte, direcți și indirecți, care proiectează, extrag, fabrică, transportă, stochează și furnizează materii prime, produse, părți ale produselor sau furnizează întreprinderii servicii necesare pentru desfășurarea activităților întreprinderii, precum și partenerii din aval, inclusiv partenerii de afaceri stabili direcți și indirecți, care utilizează sau primesc produse, părți ale produselor sau servicii de la întreprindere până la sfârșitul duratei de viață a produsului, inclusiv, printre altele, distribuția produsului către comercianții cu amănuntul, transportul și depozitarea produsului, demontarea produsului, reciclarea, compostarea sau depozitarea acestuia. (19)În ceea ce privește întreprinderile financiare reglementate care furnizează împrumuturi, credite sau alte servicii financiare, „lanțul valoric” în ceea ce privește furnizarea unor astfel de servicii ar trebui să se limiteze la activitățile clienților care beneficiază de astfel de servicii și ale filialelor acestora, ale căror activități sunt legate de contractul în cauză. Clienții care sunt gospodării și persoanele fizice care nu acționează în scop profesional sau comercial, precum și întreprinderile mici și mijlocii, nu ar trebui să fie considerați ca făcând parte din lanțul valoric. Activitățile întreprinderilor sau ale altor entități juridice care sunt incluse în lanțul valoric al clientului respectiv nu ar trebui să fie vizate. (20)Pentru a permite întreprinderilor să identifice în mod corespunzător impactul negativ din lanțul lor valoric și pentru a le permite să exercite efectul de levier adecvat, obligațiile de diligență ar trebui să fie limitate în prezenta directivă la relațiile de afaceri stabile. În sensul prezentei directive, relațiile de afaceri stabile ar trebui să însemne astfel de relații de afaceri directe și indirecte care sunt sau se preconizează că vor fi durabile, având în vedere intensitatea și durata lor și care nu reprezintă o parte neglijabilă sau auxiliară a lanțului valoric. Natura relațiilor de afaceri „stabile” ar trebui reevaluată periodic și cel puțin o dată la 12 luni. În cazul în care este stabilă relația de afaceri directă a unei întreprinderi, atunci toate relațiile de afaceri indirecte conexe ar trebui considerate, de asemenea, ca fiind stabile în ceea ce privește întreprinderea respectivă. (21)În temeiul acestei directive, întreprinderile din UE având peste 500 de angajați în medie și o cifră de afaceri netă la nivel mondial care depășește 150 de milioane EUR în exercițiul financiar care precedă ultimul exercițiu financiar ar trebui să aibă obligația de a respecta obligația de diligență. În ceea ce privește întreprinderile care nu îndeplinesc aceste criterii, dar care au avut, în medie, peste 250 de angajați și o cifră de afaceri netă la nivel mondial de peste 40 de milioane EUR în exercițiul financiar care precedă ultimul exercițiu financiar și care își desfășoară activitatea într-unul sau mai multe sectoare cu impact puternic, diligența necesară ar trebui să se aplice după doi ani de la încheierea perioadei de transpunere a prezentei directive, pentru a prevedea o perioadă de adaptare mai lungă. În scopul de a asigura o sarcină proporțională, întreprinderile care își desfășoară activitatea în astfel de sectoare cu impact puternic ar trebui să aibă obligația de a respecta obligația de diligență mai bine orientată, axată pe impactul negativ grav. Lucrătorii temporari, inclusiv cei detașați în temeiul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71/CE, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2018/957 a Parlamentului European și a Consiliului, ar trebui să fie incluși în calculul numărului de angajați din întreprinderea utilizatoare. Lucrătorii detașați în temeiul articolului 1 alineatul (3) literele (a) și (b) din Directiva 96/71/CE, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2018/957, ar trebui să fie incluși numai în calculul numărului de angajați ai întreprinderii care transferă lucrătorii. (22)Pentru a reflecta domeniile prioritare de acțiune internațională care vizează abordarea aspectelor legate de drepturile omului și de mediu, selectarea sectoarelor cu impact ridicat în sensul prezentei directive ar trebui să se întemeieze pe orientările sectoriale existente ale OCDE privind diligența necesară. Următoarele sectoare ar trebui considerate ca având un impact ridicat în sensul prezentei directive: fabricarea textilelor, a articolelor din piele și a produselor conexe (inclusiv a articolelor de încălțăminte) și comerțul cu ridicata de textile, îmbrăcăminte și încălțăminte; agricultură, silvicultură, pescuit (inclusiv acvacultură), fabricarea de produse alimentare și comerțul cu ridicata cu materii prime agricole, animale vii, produse din lemn, alimente și băuturi; extracția resurselor minerale, indiferent de locul din care sunt extrase (inclusiv a țițeiului, a gazelor naturale, a cărbunelui, a lignitului, a metalelor și a minereurilor metalifere, precum și tuturor celorlalte minerale nemetalice și produse de carieră), fabricarea produselor metalice de bază, a altor produse din minerale nemetalice și a produselor metalice prelucrate (cu excepția mașinilor și echipamentelor) și comerțul cu ridicata cu resurse minerale, produse minerale de bază și intermediare (inclusiv cu metale și minereuri metalifere, materiale de construcție, combustibili, produse chimice și alte produse intermediare). În ceea ce privește sectorul financiar, datorită particularităților sale, în special în ceea ce privește lanțul valoric și serviciile oferite, chiar dacă este reglementat de orientările OCDE specifice sectorului, acesta nu ar trebui să facă parte din sectoarele cu impact ridicat reglementate de prezenta directivă. În același timp, în acest sector, acoperirea mai largă a impactului negativ real și potențial ar trebui asigurată prin includerea, de asemenea, a întreprinderilor foarte mari în domeniul de aplicare care sunt întreprinderi financiare reglementate, chiar dacă acestea nu au o formă juridică cu răspundere limitată. (23)Pentru a realiza pe deplin obiectivele prezentei directive care abordează impactul negativ asupra drepturilor omului și asupra mediului în ceea ce privește operațiunile, filialele și lanțurile valorice ale întreprinderilor, ar trebui să fie vizate și întreprinderile din țări terțe care desfășoară activități importante în UE. Mai precis, directiva ar trebui să se aplice întreprinderilor din țări terțe care au generat în Uniune o cifră de afaceri netă de cel puțin 150 de milioane EUR în exercițiul financiar care precedă ultimul exercițiu financiar sau o cifră de afaceri netă de cel puțin 40 de milioane EUR, dar cel mult 150 de milioane EUR în exercițiul financiar care precedă ultimul exercițiu financiar din unul sau mai multe dintre sectoarele cu impact ridicat, după doi ani de la încheierea perioadei de transpunere a prezentei directive. (24)Pentru definirea domeniului de aplicare în ceea ce privește întreprinderile din afara UE, ar trebui ales criteriul cifrei de afaceri descris, deoarece creează o legătură teritorială între întreprinderile din țări terțe și teritoriul Uniunii. Cifra de afaceri este un indicator al efectelor pe care activitățile acestor întreprinderi le-ar putea avea asupra pieței interne. În conformitate cu dreptul internațional, astfel de efecte justifică aplicarea dreptului Uniunii în cazul întreprinderilor din țări terțe. Pentru a se asigura identificarea cifrei de afaceri relevante a întreprinderilor în cauză, ar trebui utilizate metodele de calculare a cifrei de afaceri nete pentru întreprinderile din afara UE prevăzute în Directiva 2013/34/UE, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2021/2101. Pentru a asigura aplicarea eficace a prezentei directive, nu ar trebui însă să se aplice un prag referitor la numărul de angajați pentru a stabili ce întreprinderi din țări terțe intră sub incidența prezentei directive, întrucât noțiunea de „angajați” reținută în sensul prezentei directive se întemeiază pe dreptul Uniunii și nu ar putea fi transpusă cu ușurință în afara Uniunii. În absența unei metodologii clare și coerente, inclusiv în cadrele contabile, pentru a stabili numărul angajaților din întreprinderile din țări terțe, un astfel de prag referitor la numărul de angajați ar crea, prin urmare, insecuritate juridică și ar fi dificil de aplicat pentru autoritățile de supraveghere. Definiția cifrei de afaceri ar trebui să se întemeieze pe Directiva 2013/34/UE, care a stabilit deja metodele de calculare a cifrei de afaceri nete pentru întreprinderile din afara Uniunii, deoarece definițiile cifrei de afaceri și ale veniturilor sunt similare și în cadrele contabile internaționale. Pentru a se asigura că autoritatea de supraveghere știe ce întreprinderi din țări terțe generează cifra de afaceri care se impune în Uniune pentru a intra sub incidența prezentei directive, prezenta directivă ar trebui să impună ca o autoritate de supraveghere din statul membru în care este domiciliat sau stabilit reprezentantul autorizat al întreprinderii din țara terță și, în cazul în care aceasta este diferită, o autoritate de supraveghere din statul membru în care întreprinderea a generat cea mai mare parte din cifra sa de afaceri netă în Uniune în exercițiul financiar care precedă ultimul exercițiu financiar să fie informată cu privire la faptul că respectiva este o întreprindere care intră sub incidența prezentei directive. (25)Pentru a obține o contribuție semnificativă la tranziția către durabilitate, diligența necesară în temeiul prezentei directive ar trebui să se efectueze în ceea ce privește impactul negativ asupra drepturilor omului în raport cu persoanele protejate care rezultă din încălcarea unuia dintre drepturile și interdicțiile consacrate în convențiile internaționale, astfel cum sunt enumerate în anexa la prezenta directivă. Pentru a asigura o acoperire cuprinzătoare a drepturilor omului, o încălcare a unei interdicții sau a unui drept care nu este menționat în mod specific în anexa respectivă și care afectează în mod direct un interes juridic protejat prin convențiile respective ar trebui, de asemenea, să facă parte din impactul negativ asupra drepturilor omului reglementat de prezenta directivă, cu condiția ca întreprinderea în cauză să fi putut stabili în mod rezonabil riscul unei astfel de atingeri și orice măsuri adecvate care se impun a fi luate pentru a respecta obligațiile de diligență în temeiul prezentei directive, luând în considerare toate circumstanțele relevante ale operațiunilor sale, cum ar fi contextul sectorial și operațional. Diligența necesară ar trebui să includă și impactul negativ asupra mediului care rezultă din încălcarea uneia dintre interdicțiile și obligațiile care decurg din convențiile internaționale de mediu enumerate în anexa la prezenta directivă. (26)Întreprinderile au la dispoziție orientări care ilustrează modul în care activitățile lor pot avea un impact asupra drepturilor omului și ce comportament corporativ este interzis în conformitate cu drepturile omului recunoscute la nivel internațional. Astfel de orientări sunt incluse, de exemplu, în Cadrul de raportare privind principiile directoare ale Organizației Națiunilor Unite și în Ghidul interpretativ al principiilor directoare ale Organizației Națiunilor Unite. Utilizând ca referință orientările și standardele internaționale relevante, Comisia ar trebui să fie în măsură să emită orientări suplimentare care să servească drept instrument practic pentru întreprinderi. (27)Pentru a-și exercita în mod adecvat obligația de diligență în ceea ce privește drepturile omului și mediul în raport cu operațiunile, filialele și lanțurile lor valorice, întreprinderile care intră sub incidența prezentei directive ar trebui să integreze diligența necesară în politicile întreprinderilor, să identifice, să prevină și să atenueze, precum și să oprească și să reducă la minimum amploarea impactului negativ potențial și real asupra drepturilor omului și a mediului, să instituie și să mențină o procedură de depunere a plângerilor, să monitorizeze eficacitatea măsurilor luate în conformitate cu cerințele stabilite în prezenta directivă și să comunice public cu privire la diligența necesară. Pentru a asigura claritatea pentru întreprinderi, în special măsurile de prevenire și atenuare a impactului negativ potențial și de încetare a acestora sau, atunci când acest lucru nu este posibil, ar trebui să se facă o distincție clară în prezenta directivă în ceea ce privește reducerea la minimum a impactului negativ real. (28)Pentru a se asigura că diligența necesară face parte din politicile corporative ale întreprinderilor și în conformitate cu cadrul internațional relevant, întreprinderile ar trebui să integreze diligența necesară în toate politicile lor corporative și să implementeze o politică privind diligența necesară. Politica privind diligența necesară ar trebui să includă o descriere a abordării întreprinderii, inclusiv pe termen lung, în ceea ce privește diligența necesară, un cod de conduită care să descrie normele și principiile care trebuie urmate de angajații și filialele întreprinderii; o descriere a proceselor instituite pentru punerea în aplicare a obligației de diligență, inclusiv măsurile luate pentru a verifica respectarea codului de conduită și pentru a extinde aplicarea acestuia la relațiile de afaceri stabile. Codul de conduită ar trebui să se aplice tuturor funcțiilor și operațiunilor corporative relevante, inclusiv deciziilor de aprovizionare și achiziții. De asemenea, întreprinderile ar trebui să își actualizeze anual politica privind diligența necesară. (29)Pentru a respecta obligațiile de diligență, întreprinderile trebuie să ia măsuri adecvate în ceea ce privește identificarea, prevenirea și încetarea impactului negativ. O „măsură adecvată” ar trebui să însemne o măsură care poate atinge obiectivele de diligență necesară, proporțională cu gravitatea și probabilitatea impactului negativ, aflată în mod rezonabil la dispoziția întreprinderii, luând în considerare circumstanțele cazului specific, inclusiv caracteristicile sectorului economic și ale relației de afaceri specifice și influența întreprinderii, precum și necesitatea de a asigura stabilirea ordinii de prioritate a acțiunilor. În acest context, în conformitate cu cadrele internaționale, influența întreprinderii asupra unui partener de afaceri ar trebui să includă, pe de o parte, capacitatea acesteia de a convinge partenerul de afaceri să ia măsuri pentru a opri sau a preveni impactul negativ (de exemplu, pe bază de drept de proprietate sau control de facto, putere pe piață, cerințe de precalificare, corelarea stimulentelor pentru întreprinderi cu drepturile omului și performanța de mediu etc.) și, pe de altă parte, gradul de influență sau de pârghie pe care întreprinderea l-ar putea exercita în mod rezonabil, de exemplu prin cooperarea cu partenerul de afaceri în cauză sau prin colaborarea cu o altă întreprindere care este partenerul de afaceri direct al relației de afaceri asociate cu un impact negativ. (30)În conformitate cu obligațiile de diligență prevăzute în prezenta directivă, o întreprindere ar trebui să identifice impactul negativ real sau potențial asupra drepturilor omului și asupra mediului. Pentru a permite o identificare cuprinzătoare a impactului negativ, o astfel de identificare ar trebui să se bazeze pe informații cantitative și calitative. De exemplu, în ceea ce privește impactul negativ asupra mediului, întreprinderea ar trebui să obțină informații cu privire la condițiile de referință în siturile sau infrastructurile cu risc mai ridicat din lanțurile valorice. Identificarea impactului negativ ar trebui să includă evaluarea situației drepturilor omului și a mediului într-un mod dinamic și la intervale regulate: înainte de o nouă activitate sau relație, înainte de luarea unor decizii majore sau de modificări în materie de operare; ca răspuns la modificările în raport cu mediul de operare sau în perspectiva acestora; și periodic, cel puțin o dată la 12 luni, pe toată durata unei activități sau a unei relații. Întreprinderile financiare reglementate care furnizează împrumuturi, credite sau alte servicii financiare ar trebui să identifice impactul negativ numai la începutul contractului. Atunci