RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 39/1

AVIZUL BĂNCII CENTRALE EUROPENE

din 29 noiembrie 2012

cu privire la o propunere de directivă de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții

(CON/2012/99)

2013/C 39/01

Introducere și temei juridic

La 10 iulie 2012, Banca Centrală Europeană (BCE) a primit din partea Consiliului Uniunii Europene o solicitare de emitere a unui aviz cu privire la o propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții și de modificare a Directivelor 77/91/CEE și 82/891/CEE ale Consiliului, a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE și 2011/35/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (1) (denumită în continuare „directiva propusă”). La 27 iulie 2012, BCE a primit din partea Parlamentului European o solicitare de emitere a unui aviz cu privire la directiva propusă.

Competența BCE de a adopta un aviz cu privire la directiva propusă se întemeiază pe articolul 127 alineatul (4) și pe articolul 282 alineatul (5) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, deoarece directiva propusă conține prevederi care afectează contribuția Sistemului European al Băncilor Centrale (SEBC) la buna desfășurare a politicilor promovate de autoritățile competente privind supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și stabilitatea sistemului financiar, la definirea și aplicarea politicii monetare a Uniunii și la promovarea bunei funcționări a sistemelor de plăți. În conformitate cu articolul 17.5 prima teză din Regulamentul de procedură al Băncii Centrale Europene, Consiliul guvernatorilor adoptă prezentul aviz.

Observații cu caracter general

BCE susține pe deplin elaborarea unui cadru de redresare și rezoluție, precum și eliminarea obstacolelor din calea gestionării eficace a crizelor în instituțiile financiare. Ar trebui să li se permită tuturor instituțiilor financiare să intre în faliment în mod ordonat, asigurând stabilitatea sistemului financiar în ansamblu și minimizând costurile publice și perturbările economice. În special, BCE susține un cadru de rezoluție la nivelul Uniunii pentru instituțiile de credit și întreprinderile de investiții, în scopul menținerii stabilității financiare în Uniune și, în consecință, al garantării funcționării pieței unice și pe timp de criză. În acest sens, este esențială elaborarea unor instrumente de sprijin comune pentru gestionarea intrării în criză a instituțiilor financiare – precum planurile de redresare și de rezoluție, banca-punte și instrumente de recapitalizare internă, de vânzare a activității și de separare a activelor. BCE apreciază faptul că propunerea respectă atributele-cheie convenite la nivel internațional pentru mecanismele de rezoluție eficiente destinate instituțiilor financiare (2), care impun convergența mecanismelor de rezoluție naționale, cu instrumente și competențe adecvate pentru o rezoluție eficientă. Punerea în aplicare a acestor atribute-cheie permite o intervenție în timp util pentru a asigura continuitatea funcțiilor esențiale.

BCE consideră că directiva, un pas foarte important în direcția unui cadru de rezoluție integrat pentru Uniune, ar trebui adoptată rapid. Totodată, vor fi necesare măsuri suplimentare pentru a crea un mecanism de rezoluție unic, unul dintre cei trei piloni ai uniunii bancare. În consecință, BCE solicită Comisiei să prezinte urgent o propunere separată pentru un mecanism european de rezoluție independent, inclusiv aspecte privind un fond european de rezoluție comun. Acest fond ar fi finanțat, cel puțin, de către instituțiile financiare. Coerența acestor trei piloni este esențială pentru succesul unei uniuni a piețelor financiare.

OBSERVAȚII SPECIFICE

1. Definiția rezoluției

Directiva propusă definește rezoluția ca fiind restructurarea unei instituții, în vederea asigurării continuității funcțiilor sale esențiale, menținerii stabilității financiare și restabilirii viabilității întregii instituții sau a unei părți a acesteia (3). BCE consideră că rezoluția necesită o ierarhie clară. În acest context, instituțiile care au intrat sau care sunt susceptibile de a intra în faliment ar trebui, în principiu, sub rezerva unei decizii a autorităților de rezoluție, să facă obiectul procedurii de rezoluție prin utilizarea instrumentelor de rezoluție atunci când se consideră necesar și în interesul public, inclusiv pentru prevenirea riscului sistemic. În cazul în care autoritatea de rezoluție estimează că nu există preocupări de interes public, instituția ar trebui lichidată prin intermediul procedurilor de insolvență aplicabile în mod normal acestor instituții conform legislației naționale. În fine, restructurarea într-o rezoluție cu menținerea activității ar trebui avută în vedere numai atunci când este justificată de interesul public al menținerii stabilității financiare și atunci când rezoluția ordonată a unei instituții de credit ar avea efecte dăunătoare grave asupra sistemului financiar, cu un risc sporit de contagiune transfrontalieră. Directiva propusă ar trebui să clarifice faptul că scopul rezoluției nu este de a menține instituția aflată în dificultate majoră ca atare, ci de a asigura continuitatea funcțiilor esențiale ale acesteia (4).

2. Condiții pentru rezoluție și evaluarea necesității unui sprijin financiar public extraordinar

2.1. Directiva propusă prevede că una dintre condițiile necesare pentru măsurile de rezoluție este ca autoritatea competentă sau autoritatea de rezoluție să stabilească că instituția este în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment (5). BCE consideră că responsabilitatea de a stabili dacă o instituție a intrat sau este posibil să intre în faliment ar trebui alocată clar autorității competente, în interesul unor măsuri de rezoluție prompte și eficiente.

2.2. De asemenea, directiva propusă prevede că necesitatea unui ajutor de stat pentru o instituție este un indicator al faptului că aceasta este în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment. Cu toate acestea, același articol din directiva propusă prevede că două tipuri specifice de ajutor de stat nu reprezintă un asemenea indicator (6). Deși susține durata maximă propusă a acestui ajutor de stat (7), BCE observă că un număr considerabil de instituții de credit și întreprinderi de investiții care în prezent primesc ajutor de stat ar fi considerate ca aflate în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment în baza indicatorului de mai sus. BCE consideră că stabilirea împrejurărilor în care o instituție este în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment ar trebui să se bazeze numai pe o evaluare a situației prudențiale a instituției. Astfel, o nevoie individuală de ajutor de stat nu ar trebui să constituie în sine un criteriu obiectiv adecvat (8). În schimb, împrejurările care stau la baza acordării ajutorului de stat ar fi incluse în evaluarea situației prudențiale a instituției.

3. Implicarea băncilor centrale în redresare și rezoluție

3.1. Băncile centrale sunt responsabile de stabilitatea macroprudențială și financiară și, de asemenea, dispun de competențe privind piețele financiare. În această privință, ele ar trebui implicate în procesul de rezoluție, contribuind la atingerea obiectivelor rezoluției, minimizând totodată riscurile unor efecte negative neintenționate asupra îndeplinirii atribuțiilor băncilor centrale și asupra funcționării sistemelor de plăți și de decontare. În acest context, băncile centrale pot juca un rol în evaluarea planurilor de redresare și rezoluție din perspectiva stabilității financiare, precum probabilitatea factorilor declanșatori care ar putea conduce la o reducere dezordonată a gradului de îndatorare. De asemenea, băncile centrale pot fi asociate la evaluarea acțiunii potențiale a autorității de rezoluție, întrucât unul din obiectivele principale este evitarea perturbărilor sistemice (9). Prin urmare, BCE consideră necesar ca statele membre să se asigure, atunci când banca centrală nu este ea însăși autoritatea de rezoluție, că autoritatea competentă și autoritatea de rezoluție se angajează într-un schimb de informații adecvat cu banca centrală (10).

3.2. Directiva propusă prevede ca planurile de redresare elaborate și actualizate de către o instituție pentru restabilirea situației sale financiare în urma unei deteriorări semnificative nu trebuie să se bazeze în niciun fel pe accesul sau acordarea de sprijin financiar public extraordinar. Totuși acestea includ, după caz, o analiză care să indice modalitatea și momentul la care instituția poate solicita accesul, în caz de criză, la facilitățile băncii centrale cu colateral disponibil (11). BCE dorește să sublinieze că această dispoziție nu ar trebui să afecteze în niciun fel competența băncilor centrale de a decide în mod independent și liber cu privire la furnizarea de lichiditate a băncii centrale instituțiilor de credit solvabile, atât în ceea ce privește operațiunile standard de politică monetară, cât și asistența privind lichiditatea pentru situații de urgență, în limitele impuse de interdicția de finanțare monetară prevăzute de tratat (12).

3.3. Directiva propusă impune fiecărui stat membru să includă în pachetul său de măsuri de rezoluție competența de a înființa și administra o instituție-punte și un vehicul de administrare a activelor. Directiva propusă prevede că o instituție-punte este deținută total sau parțial de una sau mai multe autorități publice și că un vehicul de administrare a activelor este deținut integral de una sau mai multe autorități publice, printre care se poate număra și autoritatea de rezoluție (13). Atunci când o bancă centrală îndeplinește și funcția de autoritate de rezoluție (14), ar trebui să fie clar, pentru a evita orice îndoială, că banca centrală nu-și va asuma și nu va finanța în niciun caz vreo obligație a acestor entități. Rolul unei bănci centrale ca deținător al unei asemenea entități trebuie să respecte în orice împrejurare interdicția de finanțare monetară, prevăzută la articolul 123 din tratat, completat de Regulamentul (CE) nr. 3603/93 al Consiliului (15). Acesta interzice, printre altele, orice finanțare de către o bancă centrală a obligațiilor sectorului public față de terți. În plus, acest rol trebuie îndeplinit fără a aduce atingere independenței băncii centrale, în special independenței financiare și instituționale a acesteia.

3.4. BCE observă că directiva propusă conține numai criteriile minime pe care trebuie să le îndeplinească instituțiile-punte și vehiculele de administrare a activelor care urmează a fi înființate de autoritățile publice. BCE ar sublinia că finanțarea transparentă este una din principalele probleme care afectează legitimitatea și responsabilitatea pentru utilizarea fondurilor publice, pe care Eurosistemul este interesat să le protejeze. În acest sens, BCE apreciază faptul că directiva propusă prevede că în principiu costurile rezoluției ar trebui suportate de către acționari și creditori și, atunci când aceste fonduri nu sunt suficiente, prin mecanisme de finanțare (16). Cu toate acestea, BCE subliniază că, în conformitate cu interdicția de finanțare monetară, băncile centrale nu pot finanța aceste mecanisme de finanțare. În special, acest lucru afectează enumerarea mijloacelor de finanțare alternative (17) din directiva propusă (18).

4. Implicarea autorităților naționale desemnate în evaluarea planurilor de redresare

Directiva propusă prevede că autoritățile competente examinează planurile de redresare pentru a se asigura, printre altele, aplicarea eficientă în situații de tensiuni financiare, fără a provoca vreun efect negativ semnificativ asupra sistemului financiar, inclusiv în cazul în care și alte instituții ar pune în aplicare planuri de redresare în aceeași perioadă de timp (19). Pentru a se asigura luarea în considerare a oricăror preocupări sistemice relevante în aceste analize, inclusiv impactul de ansamblu al punerii în aplicare simultane a planurilor de redresare, care poate conduce la comportament prociclic sau gregar, BCE consideră necesar ca autoritățile competente să efectueze evaluările în consultare cu autoritățile naționale competente desemnate, atunci când acestea sunt entități separate (20).

5. Sprijin financiar intragrup

Directiva propusă prevede că statele membre se vor asigura că entitățile unui grup pot încheia acorduri de sprijin financiar intragrup (21). BCE recunoaște avantajele acestei cerințe, în special faptul că aceste acorduri, după ce sunt autorizate de autoritățile competente, pot fi prezentate pentru aprobare adunărilor acționarilor fiecărei entități din grup care intenționează să fie parte la acord. BCE observă totuși că punerea în aplicare a acestor acorduri voluntare în sistemele juridice naționale ridică probleme juridice complexe. Adoptarea lor va depinde și de cât de bine vor interacționa dispozițiile acestora cu dreptul național în domeniul fiscal, al insolvenței și al societăților comerciale, de exemplu, în privința principiului conform căruia tranzacțiile din cadrul grupului sunt realizate în condiții obiective (22). În acest scop, BCE consideră că poate fi necesară o reflecție suplimentară cu privire la măsura în care dispozițiile suplimentare sunt de natură să asigure certitudinea juridică și caracterul executoriu al tranzacțiilor intragrup care sunt aprobate și aplicate în conformitate cu aceste acorduri voluntare.

6. Instrumentul de recapitalizare internă și competențele de depreciere

6.1. BCE apreciază dezvoltarea recapitalizării interne ca un mecanism de reducere a datoriilor sau de conversie pentru absorbția pierderilor instituțiilor aflate în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment. Mecanismul de recapitalizare internă ar trebui proiectat pentru a respecta atributele-cheie convenite la nivel internațional pentru o rezoluție eficientă (23), în special o competență pentru ca autoritatea de rezoluție, în cadrul unui regim de rezoluție, să efectueze recapitalizarea internă cu privire la o gamă largă de pasive, în conformitate cu ierarhia creditorilor care s-ar aplica într-o lichidare. BCE susține introducerea de către statele membre a unui asemenea instrument de recapitalizare internă de la 1 ianuarie 2018 cel mai târziu (24). Aceasta ar permite și dezvoltări suplimentare ale mecanismului de recapitalizare internă, și anume în ceea ce privește posibilitatea de a introduce o cerință minimă referitoare la un nivel-țintă de instrumente de recapitalizare internă desemnate, păstrând totodată acoperirea generală a recapitalizării interne. În plus, BCE intenționează să contribuie la analiza aprofundată a implicațiilor practice ale recapitalizării interne ca instrument de rezoluție, inclusiv în ceea ce privește fezabilitatea unei executări rapide, capacitatea de a respecta ordinea de preferință („seniority waterfall”) la absorbția pierderilor, mecanismele de conversie sau depreciere („write down”) (25), precum și impactul posibil asupra piețelor instrumentelor derivate. În acest context, proiectarea instrumentului de recapitalizare internă și cea a băncii-punte ar trebui analizate împreună, dată fiind capacitatea celui de al doilea instrument de a reproduce mare parte din rezultatul primului instrument.

6.2. BCE consideră că măsurile de rezoluție ar trebui adoptate în circumstanțe justificate și ar trebui însoțite de condiții corespunzătoare, pentru a limita hazardul moral (26). Astfel cum s-a precizat mai sus, instituțiile aflate în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment ar trebui, în principiu, să fie lichidate în baza procedurii obișnuite de insolvență, iar atunci când se consideră necesar ar trebui lichidate utilizând instrumentele de rezoluție. În acest context, competențele de recapitalizare internă, ca instrument de rezoluție, ar trebui utilizate cu precădere pentru rezoluția instituțiilor care au ajuns la nivelul la care nu mai sunt viabile. BCE consideră că posibilitatea ca recapitalizarea internă să mențină activitatea unei instituții care este în dificultate majoră sau pe cale să intre în faliment (27) ar trebui avută în vedere numai în cazuri excepționale și justificate. BCE susține combinarea constantă a instrumentului de recapitalizare internă cu înlocuirea personalului de conducere și cu restructurarea ulterioară a instituției și a activităților sale într-un mod care abordează cauzele falimentului acesteia (28).

6.3. Directiva propusă prevede că Autoritatea Bancară Europeană (ABE) raportează Comisiei cu privire la punerea în aplicare a cerinței ca instituțiile să dispună, în permanență, de o sumă agregată de fonduri proprii și de pasive eligibile suficientă, exprimată ca procent din totalul pasivelor instituției (29). BCE solicită realizarea de studii suplimentare pentru a evalua dacă o cerință minimă de recapitalizare internă ar trebui exprimată ca procentaj din totalul pasivelor sau ca procentaj din activele ponderate la risc. Ultima variantă are avantajul de a ține cont de riscul aferent activelor instituțiilor. BCE recomandă ca ABE să efectueze această evaluare. De asemenea, BCE recomandă ca ABE să transmită Comisiei o evaluare a impactului acestei cerințe asupra instituțiilor și a măsurii în care ar fi benefică introducerea unei cerințe care să interzică sau să limiteze deținerea de către sectorul bancar a instrumentelor eligibile pentru recapitalizare internă.

6.4. Directiva propusă prevede ca, înainte de a lua măsuri de rezoluție, autoritățile de rezoluție să exercite competența de depreciere (30). Astfel, deprecierea instrumentelor de capital este o competență de rezoluție (31), care pare să se aplice înainte ca instituția să intre în rezoluție. BCE susține ca autoritățile să aibă competența de a deprecia instrumentele de capital înainte de intrarea în rezoluție. În vederea recapitalizării instituțiilor, BCE recomandă clarificarea explicită a acestui lucru în directiva propusă, pentru evitarea îndoielilor. De asemenea, ar fi dezirabile un studiu de caz și o simulare de către Comisie a punerii în aplicare a instrumentului de recapitalizare internă, pentru a clarifica interdependențele dintre diversele etape ale procesului de recapitalizare internă.

7. Finanțarea rezoluției și dimensiunea țintă a mecanismelor de finanțare

7.1. Un cadru de rezoluție adecvat ar trebui să asigure suportarea costului rezoluției, în primul rând, de către acționarii și creditorii unei instituții în rezoluție și de către sectorul privat în ansamblu. Prin urmare, BCE apreciază faptul că instrumentele și competențele de rezoluție din directiva propusă permit autorităților să pună finanțarea rezoluției în sarcina acționarilor și a creditorilor. În plus, directiva propusă introduce două surse suplimentare de finanțare a rezoluției: mecanisme de finanțare națională și contribuții la sistemul de garantare a depozitelor (deposit guarantee scheme – DGS) (32).

7.2. Deși recunoaște avantajul unor surse suplimentare de finanțare a rezoluției, BCE consideră că propunerea ambițioasă de a înființa un sistem european de mecanisme de finanțare nu va soluționa aspecte importante de natură transfrontalieră referitoare la rezoluție, precum coordonarea și împărțirea sarcinilor. Existența a 27 de mecanisme naționale sub controlul autorităților naționale ale acestora este complicată și de lipsa de claritate a sistemului de împrumut propus în privința unor detalii importante, precum drepturile și obligațiile creditorilor și debitorilor.

8. Utilizarea sistemelor de garantare a depozitelor în finanțarea rezoluției

8.1. Directiva propusă prevede că sistemul de garantare a depozitelor (DGS) la care este afiliată instituția acoperă valoarea pierderilor pe care acesta ar fi trebuit să o suporte în conformitate cu procedura obișnuită de insolvență (33). Tratamentul depozitelor garantate în transferul către banca-punte poate avea un impact major asupra implicării DGS. Măsura în care un DGS participă la măsurile de rezoluție va afecta ceteris paribus nivelul de finanțare necesar din celelalte două surse disponibile – mecanismele de finanțare și creditorii chirografari. Această incertitudine în rândul creditorilor poate crește riscul unor retrageri masive preventive din partea creditorilor, clienților și altor contrapărți, care, dacă ar avea loc, ar submina obiectivul principal al regimului.

8.2. Directiva propusă permite statelor membre să prevadă că mijloacele financiare disponibile ale unui DGS instituit pe teritoriul lor pot fi utilizate pentru finanțarea rezoluției (34). Deși BCE susține această dispoziție, care permite sinergii între DGS și finanțarea rezoluției, aceasta consideră foarte important ca respectiva dispoziție să nu compromită în vreun fel funcția principală a DGS de protecție a depozitelor asigurate. BCE apreciază faptul că directiva propusă acordă prioritate rambursării depunătorilor acoperiți de către DGS, atunci când unui DGS i se cere să-și utilizeze mijloacele financiare disponibile pentru a finanța rezoluția, precum și, în același timp, funcția obișnuită de rambursare a depunătorilor asigurați, iar mijloacele disponibile sunt insuficiente pentru a satisface toate aceste cereri (35). În acest context, BCE susține ca certitudinea juridică să fie asigurată prin definirea clară a rolului DGS în finanțarea rezoluției, indiferent de instrumentul de rezoluție ales și de modul de aplicare a măsurilor. Directiva propusă impune statelor membre să se asigure că, în conformitate cu legislația națională care reglementează procedurile obișnuite de insolvență, sistemele de garantare a depozitelor sunt considerate ca având același rang cu creanțele neprivilegiate și negarantate (36). Această abordare nu pare să fie consecventă cu faptul că statele membre pot stabili o ordine de preferință a creanțelor în ceea ce privește depozitele garantate de DGS. În prezent, șase state membre – inclusiv Bulgaria (37), Grecia (38), Letonia (39), Ungaria (40), Portugalia (41) și România (42) – au acordat o prioritate superioară creanțelor pe care DGS le-a dobândit prin subrogare după plata sumelor corespunzând depozitelor garantate, contribuind astfel în continuare la asigurarea permanentă a unei finanțări suficiente aflate la dispoziția DGS. Opiniile privind impactul acordării unei priorități superioare sunt foarte divergente, întrucât se crede că prioritatea superioară a depunătorilor poate avea un impact asupra costurilor de finanțare disponibile băncilor, iar alți creditori vor depune eforturi suplimentare pentru a-și garanta creanțele. Pe de altă parte, acest lucru ar fi parțial atenuat în măsura în care creanțele prioritare ar include numai depozitele garantate. În plus, un regim juridic care stabilește o prioritate superioară a depunătorilor garantați ar trebui să faciliteze utilizarea măsurilor de rezoluție prevăzute în directiva propusă (de exemplu, instrumentul de vânzare a activității, instrumentul instituției-punte). Din perspectiva stabilității financiare, creanța prioritară în ceea ce privește depozitele garantate este susținută și pentru că reduce riscul unei panici bancare, pierderile potențiale ale depunătorilor asigurați în faza de lichidare, precum și consumarea excesivă a DGS (43).

9. Publicarea materialelor de marketing

Directiva propusă prevede că poate fi amânată orice publicare a informațiilor de marketing ale unei instituții în rezoluție care vinde o parte sau totalitatea activității sale prin instrumentul de vânzare a activității (44). BCE consideră că poate fi necesar și ca publicarea unor informații care influențează prețul legate de instrumente financiare tranzacționate în mod public să fie amânată pe perioada aplicării altor instrumente de rezoluție. Dispozițiile relevante din directiva propusă (45) ar trebui extinse la o regulă generală pe perioada aplicării oricărui instrument de rezoluție, atunci când interesul instituției poate justifica o întârziere în publicarea informațiilor care influențează prețul.

10. Armonizarea în continuare a normelor de redresare și rezoluție

10.1. BCE susține dezvoltarea unui cadru de redresare și rezoluție și pentru instituțiile financiare nebancare cu importanță sistemică, de exemplu, societățile de asigurare și infrastructurile piețelor (46). Acesta ar trebui coordonat cu inițiativele internaționale.

10.2. Ar trebui continuate eforturile de a realiza o minimă armonizare a legislației privind insolvența din statele membre. Diversitatea actuală a legislației privind insolvența, de exemplu, în ceea ce privește o prioritate superioară a creanțelor creditorilor, are un impact considerabil asupra punerii în aplicare a instrumentelor de rezoluție, în special valorificarea activelor și pasivelor deținute de instrumentele de rezoluție.

Adoptat la Frankfurt pe Main, 29 noiembrie 2012. Președintele BCE Mario DRAGHI

(1) COM(2012) 280 final.

(2) A se vedea „Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions” (Atributele-cheie ale mecanismelor de rezoluție eficiente destinate instituțiilor financiare), octombrie 2011, disponibil pe website-ul Consiliului pentru Stabilitate Financiară, la adresa http://www.financialstabilityboard.org, și Comitetul de la Basel pentru supraveghere bancară, „Report and Recommendations of the Cross-border Bank Resolution Group”, martie 2010, disponibil pe website-ul Băncii Reglementelor Internaționale, la adresa http://www.bis.org

(3) A se vedea articolul 2 alineatul (1) din directiva propusă.

(4) A se vedea contribuția SEBC la consultarea publică organizată de Comisia Europeană cu privire la detaliile tehnice ale unui posibil cadru UE pentru redresarea și rezoluția bancară, mai 2011, pp. 4 și 5. Toate documentele BCE menționate sunt disponibile pe website-ul BCE, la adresa http://www.ecb.europa.eu. A se vedea, de asemenea, modificarea propusă 3 a BCE.

(5) A se vedea articolul 27 alineatul (1) litera (a) din directiva propusă.

(6) A se vedea articolul 27 alineatul (2) litera (d) punctele (i) și (ii) din directiva propusă.

(7) A se vedea articolul 27 alineatul (2) litera (d) al doilea paragraf din directiva propusă.

(8) A se vedea articolul 27 alineatul (2) litera (d) din directiva propusă, în coroborare cu articolul 2 alineatul (26). A se vedea, de asemenea, modificările propuse 2 și 8.

(9) A se vedea, de asemenea, contribuția SEBC la consultarea publică organizată de Comisie cu privire la detaliile tehnice ale unui posibil cadru UE pentru redresarea și rezoluția bancară, mai 2011, p. 6, punctul 9.

(10) În această privință, articolul 74 alineatul (3) litera (b) din directiva propusă este un pas în direcția corectă, dar nu este suficient pentru a asigura nivelul corespunzător de schimb de informații și de cooperare. A se vedea, de asemenea, modificările propuse 4 și 23.

(11) A se vedea articolul 5 alineatul (3) din directiva propusă; a se vedea, de asemenea, articolul 9 alineatul (2) din directiva propusă în ceea ce privește planurile de rezoluție.

(12) A se vedea Raportul de convergență al BCE, 2012, p. 29. A se vedea, de asemenea, modificarea propusă 1.

(13) A se vedea articolul 34 alineatul (2) și articolul 36 alineatul (2) din directiva propusă.

(14) A se vedea Avizul BCE CON/2011/39.

(15) Regulamentul (CE) nr. 3603/93 din 13 decembrie 1993 de precizare a definițiilor necesare aplicării interdicțiilor menționate la articolul 104 și articolul 104b alineatul (1) din tratat (JO L 332, 31.12.1993, p. 1).

(16) A se vedea articolul 92 alineatul (2) din directiva propusă.

(17) A se vedea articolul 96 din directiva propusă.

(18) A se vedea Avizul BCE CON/2011/103, punctul 4, și Avizul BCE CON/2010/83, punctul 6.3.

(19) A se vedea articolul 6 alineatul (2) litera (b) din directiva propusă.

(20) A se vedea modificarea propusă 5.

(21) A se vedea articolele 16-22 din directiva propusă.

(22) Cerința ca tranzacțiile intragrup să fie încheiate în condiții obiective este un principiu fundamental în cadrul dreptului societăților comerciale din aproape toate statele membre, cu excepția Spaniei. A se vedea raportul DBB law către DG Markt din 2008 privind constrângerile juridice asupra transferurilor intragrup, care a subliniat acest risc.

(23) A se vedea „Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions” (Atributele-cheie ale mecanismelor de rezoluție eficiente destinate instituțiilor financiare), octombrie 2011, disponibil pe website-ul Consiliului pentru Stabilitate Financiară, la adresa http://www.financialstabilityboard.org

(24) A se vedea articolul 115 alineatul (1) al treilea paragraf din directiva propusă.

(25) A se vedea contribuția Sistemului European al Băncilor Centrale (SEBC) la consultarea publică organizată de Comisie cu privire la detaliile tehnice ale unui posibil cadru UE pentru redresarea și rezoluția bancară, p. 4.

(26) A se vedea, de asemenea, contribuția SEBC la consultarea publică organizată de Comisie cu privire la detaliile tehnice ale unui posibil cadru UE pentru redresarea și rezoluția bancară, mai 2011, p. 5.

(27) Menținerea activității este utilizată pentru a descrie situația în care o instituție continuă să funcționeze în rezoluție fără perspectiva de a fi lichidată în viitorul apropiat, spre deosebire de încheierea activității, în care funcțiile bancare critice sunt păstrate, dar în altă entitate juridică decât cea care a intrat în rezoluție și este lichidată.

(28) A se vedea considerentul 46 din directiva propusă.

(29) A se vedea articolul 39 alineatul (6) din directiva propusă.

(30) A se vedea articolul 51 alineatul (1) din directiva propusă.

(31) A se vedea articolul 56 alineatul (1) litera (f) din directiva propusă.

(32) Articolul 96. În măsura în care mecanismele de finanțare se vor împrumuta și de la banca centrală, acest lucru poate reprezenta finanțare monetară. A se vedea, în această privință, punctul 3.4 și modificarea 29.

(33) A se vedea articolul 99 alineatul (1) din directiva propusă.

(34) A se vedea articolul 99 alineatul (5) din directiva propusă.

(35) Articolul 99 alineatul (8) din directiva propusă.

(36) A se vedea articolul 99 alineatul (2) din directiva propusă.

(37) Statutul de creditor privilegiat este stabilit pentru DGS prin articolul 94 alineatul (1) din Legea privind insolvența bancară (Darjaven vestnik nr. 92, 27.9.2002).

(38) Statutul de creditor privilegiat al depunătorilor este stabilit de articolul 4 alineatul (16) din Legea nr. 3746/2009 de transpunere a Directivei 2005/14/CE privind asigurarea de răspundere civilă auto și a Directivei 2005/68/CE privind reasigurarea și alte dispoziții (FEK A 27, 16.2.2009). Articolul 13a alineatul (4) definește statutul DGS.

(39) Legea din 5 octombrie 1995 privind instituțiile de credit [LV 163(446), 24.10.1995]. Articolul 192 alineatul (1) a introdus ordinea de preferință pentru depunătorii garantați la 21 mai 1998.

(40) Legea CXII din 1996 privind instituțiile de credit și întreprinderile financiare (Magyar Közlöny 1996/109, 12.12.1996), mai precis capitolul XV din lege, referitor la detaliile sistemului de garantare a depozitelor. Statutul preferențial al tuturor depozitelor, nu doar al celor garantate, este stabilit de articolul 183 alineatul (1) din lege.

(41) A se vedea articolul 166-A din versiunea consolidată a Decretului-lege nr. 298/92 din 31 decembrie 1992 privind cadrul juridic al instituțiilor de credit și al întreprinderilor financiare (D.R. nr. 30, I, 10.2.2012).

(42) Ordonanța de guvern nr. 10/2004 privind procedura reorganizării judiciare și a falimentului instituțiilor de credit, cu modificările și completările ulterioare, în special prin articolul 38, acordă o prioritate superioară, după cheltuielile aferente procedurii falimentului, creanțelor rezultate din depozitele garantate, inclusiv creanțele DGS rezultate din plata compensațiilor către depunătorii garantați (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 84, 30.1.2004).

(43) A se vedea Avizul BCE CON/2011/83.

(44) A se vedea articolul 33 alineatul (2) din directiva propusă.

(45) A se vedea articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind utilizările abuzive ale informațiilor confidențiale și manipulările pieței (abuzul de piață) (JO L 96, 12.4.2003, p. 16).

(46) A se vedea, în această privință, Consultarea Comisiei cu privire la un posibil cadru de redresare și rezoluție pentru instituții financiare, altele decât băncile, din 5 octombrie 2012, disponibil pe website-ul Comisiei Europene, la adresa http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/2012/nonbanks/consultation-document_en.pdf