Propunere de REGULAMENT AL CONSILIULUI de instituire a Parchetului European /* COM/2013/0534 final - 2013/0255 (APP) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. CONTEXTUL PROPUNERII Urmărirea penală a infracțiunilor împotriva bugetului UE este în prezent de competența exclusivă a statelor membre și în acest domeniu nu există nicio autoritate a Uniunii Europene. Deși prejudiciul potențial al acestor infracțiuni este foarte important, acestea nu sunt întotdeauna cercetate și urmărite în justiție de autoritățile naționale competente, întrucât resursele autorităților de asigurare a respectării legii sunt limitate. Prin urmare, eforturile autorităților naționale de asigurare a respectării legii rămân adesea fragmentate în acest domeniu, iar dimensiunea transfrontalieră a acestor infracțiuni scapă, de obicei, de atenția autorităților. Deși tratarea cazurilor transfrontaliere de fraudă presupune cercetări și urmăriri penale strâns coordonate și eficiente la nivel european, nivelurile actuale de schimb de informații și coordonare nu sunt suficiente pentru a realiza acest lucru, în ciuda eforturilor intensificate ale organismelor Uniunii, cum ar fi Eurojust, Europol și Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF). Coordonarea, cooperarea și schimbul de informații întâmpină numeroase probleme și limitări din cauza repartizării responsabilităților între autorități aparținând mai multor jurisdicții teritoriale și funcționale. Zilnic apar lacune în acțiunile judiciare de combatere a fraudei la diferite niveluri și între diferite autorități, fapt care constituie un impediment major pentru cercetarea și urmărirea penală efectivă a infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. Eurojust și Europol au un mandat general de facilitare a schimbului de informații și de coordonare a cercetărilor și urmăririlor penale naționale, dar nu au autoritatea de a efectua acțiuni de cercetare sau urmărire penală. Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) are competența de a cerceta fraudele și activitățile ilegale care afectează UE, însă puterile sale sunt limitate la cercetări administrative. Acțiunile autorităților judiciare naționale rămân de multe ori lente, ratele de urmărire penală, în medie - scăzute, iar rezultatele obținute în diferitele state membre la nivelul Uniunii - inegale. Pe baza acestui bilanț, acțiunile judiciare întreprinse de statele membre împotriva fraudei nu pot fi considerate, în prezent, ca fiind eficiente, echivalente și descurajante, conform cerințelor tratatului. Deoarece autoritățile de cercetare și urmărire penală din statele membre, în prezent, nu pot atinge un nivel echivalent de protecție și de asigurare a respectării legii, Uniunea are nu numai competența, ci și obligația de a acționa. Articolul 325 din tratat impune acest lucru din punct de vedere juridic, dar ținând cont de normele specifice ale Uniunii care se aplică în acest domeniu, Uniunea este și cea mai bine plasată pentru a-și proteja propriile interese financiare, inclusiv prin urmărirea penală a infracțiunilor împotriva acestor interese. Articolul 86 din tratat prevede temeiul juridic necesar pentru acest nou sistem de urmărire penală la nivelul Uniunii, al cărui scop este de a corecta deficiențele regimului actual de asigurare a respectării legii bazat exclusiv pe eforturi naționale și de a spori consistența și coordonarea acestora. Prezenta propunere vizează instituirea Parchetului European și definirea competențelor și procedurilor acestuia. Aceasta completează o propunere legislativă anterioară[1], care definește infracțiunile, precum și sancțiunile aplicabile. Prezenta propunere face parte dintr-un pachet legislativ care va fi însoțit de o propunere privind reforma Eurojust. 2. REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI EVALUAREA IMPACTULUI Pentru elaborarea prezentului regulament, Comisia a consultat pe larg părțile interesate, în mai multe rânduri, bazându-se și pe discuțiile anterioare legate de Parchetul European, care au durat peste un deceniu[2]. Consultările pregătitoare în vederea prezentei propuneri au vizat principalele aspecte abordate în prezentul regulament, inclusiv diverse opțiuni în ceea ce privește instituirea din punct de vedere instituțional, juridic, organizațional și operațional a unui sistem european de cercetare și urmărire penală a infracțiunilor relevante. La începutul anului 2012, au fost publicate și distribuite on-line două chestionare, unul pentru profesioniștii din justiție și unul pentru publicul larg. În general, răspunsurile au fost pozitive față de luarea unor noi măsuri privind consolidarea cadrului material și procedural pentru combaterea infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale UE și, de asemenea, mulți respondenți și-au exprimat sprijinul față de ideea înființării unui parchet european. De asemenea, au fost formulate o serie de sugestii, preocupări și întrebări mai detaliate, în special cu privire la relația dintre Parchetul European și autoritățile naționale de urmărire penală, competența Parchetului European de a conduce și coordona cercetările la nivel național sau posibilele dificultăți cu orice norme de procedură europene armonizate din cadrul procedurilor Parchetului European. În paralel, a fost realizată o cercetare pe teren în mai multe state membre, ca parte a studiului extern în sprijinul acestui raport. În plus, pe parcursul anului 2012 și la începutul anului 2013, au avut loc o serie de discuții sau reuniuni la nivel european: · Rețeaua procurorilor sau funcțiilor echivalente la Curțile Supreme de Justiție din statele membre, Budapesta, 25-26 mai 2012. · Conferința „Proiectul unui parchet european?”, Luxemburg, 13-15 iunie 2012. Conferința a reunit experți și reprezentanți la nivel înalt din mediul academic, instituțiile UE și statele membre. · Reuniunea de consultare a vicepreședintelui Reding cu procurorii generali și cu directorii de parchete din statele membre, Bruxelles, 26 iunie 2012. Reuniunea a permis o dezbatere deschisă despre probleme specifice cu privire la protecția intereselor financiare ale Uniunii. · La 18 octombrie 2012, Comisia a organizat o reuniune de consultare cu privire la aspectele legate de o posibilă reformă a Eurojust, în care au fost discutate cu reprezentanții statelor membre și chestiuni legate de instituirea unui parchet european. În general, reuniunea a susținut stabilirea unor legături strânse între Eurojust și Parchetul European. · A 10-a Conferință OLAF a procurorilor competenți în materie de fraudă, Berlin, 8­9 noiembrie 2012, a fost prilejul de a explora modul în care procurorii naționali ar interacționa cu Parchetul European, în cazul înființării acestuia. · Consultarea informală organizată la 26 noiembrie 2012 cu avocații apărării (CCBE și ECBA) a analizat garanțiile procedurale pentru suspecți și a formulat recomandări utile în această privință. · Seminarul ERA „Către instituirea Parchetului European (EPPO)”, 17 și 18 ianuarie 2013. · Reuniunea Grupului de experți ai Comisiei privind politica penală europeană, Bruxelles, 23 ianuarie 2013. · Reuniune suplimentară de consultare cu ECBA și CCBE, Bruxelles, 9 aprilie 2013. De asemenea, au avut loc numeroase reuniuni bilaterale de consultare cu autoritățile din statele membre în a doua jumătate a anului 2012 și la începutul anului 2013. Comisia a realizat o evaluare a impactului diferitelor opțiuni de politică alternative, luând în considerare, inter alia, un studiu extern (contract specific nr. JUST/2011/JPEN/FW/0030.A4) care a luat în considerare diferite ipoteze care implică instituirea unui parchet european. Conform analizei evaluării impactului, instituirea Parchetului European ca birou integrat descentralizat al Uniunii, care se bazează pe sistemele judiciare naționale, oferă cele mai multe beneficii și generează cele mai mici costuri. 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII 3.1. Temeiul juridic Temeiul juridic al propunerii este articolul 86 din tratat. Conform primului alineat al acestui articol, „[p]entru combaterea infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, Consiliul, hotărând prin regulamente în conformitate cu o procedură legislativă specială, poate institui un Parchet European, pornind de la Eurojust. Consiliul hotărăște în unanimitate, după aprobarea Parlamentului European”. Al doilea alineat al acestei dispoziții definește responsabilitatea Parchetului European, după cum urmează: „Parchetul European are competența de a cerceta, de a urmări și de a trimite în judecată, după caz în colaborare cu Europol, autorii și coautorii infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, în conformitate cu normele stabilite în regulamentul prevăzut la alineatul (1). Parchetul European exercită în fața instanțelor competente ale statelor membre acțiunea publică în legătură cu aceste infracțiuni”. În final, alineatul (3) din articolul 86 din tratat definește domeniul de aplicare material al regulamentelor care urmează a fi adoptate în conformitate cu acesta: „Regulamentele prevăzute la alineatul (1) stabilesc statutul Parchetului European, condițiile de exercitare a atribuțiilor acestuia, regulamentul de procedură aplicabil activităților sale, precum și normele care reglementează admisibilitatea probelor și normele aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură adoptate în exercitarea atribuțiilor sale”. 3.2. Subsidiaritate și proporționalitate Este necesar ca Uniunea să acționeze, deoarece acțiunea prevăzută are o dimensiune europeană intrinsecă. Aceasta presupune conducerea și coordonarea la nivelul Uniunii a cercetărilor și urmăririlor penale ale infracțiunilor care aduc atingere propriilor sale interese financiare, a căror protecție este solicitată atât de Uniune, cât și de statele membre prin articolul 310 alineatul (6) și articolul 325 din TFUE. În conformitate cu principiul subsidiarității, acest obiectiv poate fi atins doar la nivelul Uniunii, date fiind amploarea și efectele sale. Astfel cum s-a menționat mai sus, situația actuală, în care urmărirea penală a infracțiunilor îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii este exclusiv de competența autorităților din statele membre, nu este satisfăcătoare și nu realizează suficient obiectivul de a combate în mod eficient infracțiunile care aduc atingere bugetului Uniunii. În conformitate cu principiul proporționalității, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv. În cuprinsul textului propus, opțiunile alese sunt cele mai puțin intruzive pentru sistemele juridice și structurile instituționale ale statelor membre. Caracteristicile-cheie ale propunerii, cum ar fi alegerea legislației aplicabile în cazul măsurilor de cercetare, numărul procurorilor delegați, caracterul descentralizat al Parchetului European și sistemul de control jurisdicțional, au fost astfel concepute încât să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea principalelor obiective ale propunerii. Competența Uniunii în combaterea fraudei și a altor infracțiuni care aduc atingere intereselor sale financiare este stipulată fără echivoc în articolele 86 și 325 din tratat. Deoarece această competență a Uniunii nu este accesorie competenței statelor membre, iar exercitarea acesteia a devenit necesară pentru a obține o protecție mai eficientă a intereselor financiare ale Uniunii, pachetul propus respectă cerințele de subsidiaritate. 3.3. Explicarea propunerii pe capitole Principalele obiective ale propunerii sunt: · Contribuirea la consolidarea protejării intereselor financiare ale Uniunii și continuarea dezvoltării unui spațiu de justiție, precum și sporirea încrederii întreprinderilor și cetățenilor UE în instituțiile Uniunii, respectând, totodată, toate drepturile fundamentale consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. · Stabilirea unui sistem european coerent pentru cercetarea și urmărirea penală a infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. · Asigurarea unei cercetări și urmăriri penale mai eficiente și mai eficace a infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. · Creșterea numărului de urmăriri penale, conducând la mai multe condamnări și la recuperarea fondurilor europene obținute în mod fraudulos. · Asigurarea unei cooperări strânse și a unui schimb eficient de informații între autoritățile competente la nivel național și european. · Intensificarea descurajării comiterii de infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. 3.3.1. Capitolul I: Obiect și definiții Acest capitol stabilește obiectul regulamentului, și anume instituirea Parchetului European. În plus, acesta definește un anumit număr de termeni utilizați în text, cum ar fi „interesele financiare ale Uniunii”. 3.3.2. Capitolul II: Norme generale Acest capitol reglementează caracteristicile fundamentale ale Parchetului European, statutul și structura acestuia ca nou organism al Uniunii cu funcții de cercetare și urmărire penală. În acest sens, prevede norme specifice cu privire la numirea și eliberarea din funcție a Procurorului european, a adjuncților săi și a procurorilor europeni delegați. De asemenea, acesta stabilește principiile fundamentale ale funcționării Parchetului European. Secțiunea 1 (Statutul, organizarea și structura Parchetului European) clarifică modul în care Parchetul European este înființat, precum și funcțiile care îi vor fi încredințate. Textul prevede instituirea acestuia ca un nou organism al Uniunii cu personalitate juridică și stabilește relația sa cu Eurojust. Printre caracteristicile-cheie ale Parchetului European, textul face referire la independență și răspundere, care ar trebui să garanteze faptul că este capabil să își exercite funcțiile și să facă uz de puterile sale în așa fel încât să fie imun la orice influență inadecvată. Principalele caracteristici ale structurii Parchetului European sunt descrise și în text. Secțiunea 2 (Numirea și eliberarea din funcție a membrilor Parchetului European) prevede normele aplicabile în cazul procedurii de numire și eliberare din funcție a Procurorului European, a adjuncților acestuia, precum și a membrilor personalului. Procedura de numire a Procurorului European este concepută astfel încât să garanteze independența și răspunderea acestuia în fața instituțiilor Uniunii, în timp ce procedura de eliberare a acestuia din funcție revine Curții de Justiție a Uniunii Europene. Pentru procurorii europeni delegați, care vor fi numiți și eliberați din funcție de Procurorul European, procedura asigură integrarea lor în sisteme naționale de urmărire penală. Secțiunea 3 (Principii fundamentale) descrie principiile juridice de bază care vor guverna activitățile Parchetului European, inclusiv conformitatea cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proporționalitatea, legislația națională aplicabilă pentru punerea în practică a regulamentului, neutralitatea procedurală, legalitatea și celeritatea cercetărilor, obligația statelor membre de a participa la cercetările și urmăririle penale întreprinse de Parchetul European. Secțiunea 4 (Competența Parchetului European) clarifică infracțiunile care intră în sfera de competență materială a Parchetului European. Aceste infracțiuni trebuie definite prin referire la legislația națională de punere în aplicare a legislației Uniunii (Directiva 2013/xx/UE). Textul face distincție între două categorii de infracțiuni, dintre care prima se încadrează automat în sfera de competență a Parchetului European (articolul 12) și a doua (articolul 13), care presupune stabilirea competenței Parchetului European atunci când există anumite legături cu infracțiunile din prima categorie. Secțiunea descrie, de asemenea, modul în care Parchetul European își va exercita competența asupra acestor infracțiuni. 3.3.3. Capitolul III: Norme de procedură privind cercetarea, urmărirea penală și faza de judecată Acest capitol prevede caracteristicile esențiale ale cercetărilor și urmăririlor penale întreprinse de Parchetul European, inclusiv dispozițiile referitoare la modul în care acestea ar trebui controlate de instanțele naționale, deciziile pe care le-ar putea lua Parchetul European de îndată ce cercetarea este finalizată, modul în care și-ar putea exercita funcțiile de urmărire penală și modul în care probele colectate vor fi utilizate în instanțele de judecată. Secțiunea 1 (Desfășurarea cercetărilor) prevede normele generale aplicabile în cazul cercetărilor efectuate de Parchetul European, inclusiv sursele de informații utilizate, modalitatea de inițiere și desfășurare a cercetărilor, precum și modul în care Parchetul European poate obține informații suplimentare din bazele de date sau datele colectate la solicitarea sa. Secțiunea 2 (Prelucrarea informațiilor) explică funcționarea sistemului de gestionare a cazurilor. Secțiunea 3 (Măsuri de cercetare) stabilește ce tipuri de măsuri individuale de cercetare va putea utiliza Parchetul European și în ce condiții. Textul nu reglementează în detaliu fiecare dintre aceste măsuri, ci impune aplicarea legislației naționale. Secțiunea 4 (Încetarea cercetării și competențele în materie de urmărire penală) stipulează diferitele tipuri de decizii pe care Parchetul European le poate adopta la finalul cercetării, inclusiv punerile sub acuzare sau neînceperea urmăririi penale. Secțiunea 5 (Admisibilitatea probelor) reglementează admisibilitatea probelor colectate și prezentate de Parchetul European în instanțele de judecată. Secțiunea 6 (Confiscarea) reglementează dispunerea de bunurile confiscate de instanțele naționale ca urmare a urmăririi penale efectuate de Parchetul European. 3.3.4. Capitolul IV: Garanții procedurale Normele din acest capitol prevăd garanții pentru persoanele suspectate și alte persoane implicate în procedurile Parchetului European, care vor trebui să respecte standardele relevante, în special Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Normele se referă la legislația Uniunii (directive privind diferite drepturi procedurale în cadrul procedurilor penale) cu privire la anumite drepturi, însă, de asemenea, definesc în mod autonom alte drepturi care nu au fost încă reglementate în legislația Uniunii. Ca atare, aceste norme prevăd un nivel suplimentar de protecție în comparație cu legislația națională, pentru ca persoanele suspectate și alte persoane implicate să poată beneficia direct de o protecție la nivelul Uniunii. 3.3.5. Capitolul V: Controlul jurisdicțional Articolul 86 alineatul (3) din tratat prevede ca legiuitorul Uniunii să stabilească normele aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură adoptate de Parchetul European în exercitarea funcțiilor sale. Această posibilitate reflectă natura specifică a Parchetului European, care este diferită de cea a tuturor celorlalte organisme și agenții ale Uniunii și necesită norme speciale în ceea ce privește controlul jurisdicțional. Articolul 86 alineatul (2) din tratat prevede că Parchetul European își exercită acțiunea publică înaintea instanțelor competente din statele membre. Actele de cercetare ale Parchetului European sunt, de asemenea, strâns asociate unei posibile urmăriri penale și, în principal, produc efecte în sistemele juridice din statele membre. În majoritatea cazurilor, acestea vor fi, de asemenea, efectuate de autoritățile naționale de asigurare a aplicării legii, care acționează în conformitate cu instrucțiunile Parchetului European, și, uneori, tot în urma obținerii autorizației unei instanțe naționale. Parchetul European este, prin urmare, un organism al Uniunii, ale cărui acțiuni vor fi relevante în special în sistemele juridice naționale. Prin urmare, este necesar ca Parchetul European să fie considerat o autoritate națională în scopul controlului jurisdicțional al actelor sale de cercetare și urmărire penală. În consecință, instanțelor naționale ar trebui să li se încredințeze controlul jurisdicțional al tuturor actelor atacabile de cercetare și urmărire penală ale Parchetului European, iar instanțele Uniunii nu ar trebui să fie direct competente cu privire la aceste acte în temeiul articolelor 263, 265 și 268 din tratat, deoarece aceste acte nu ar trebui considerate, în scopul controlului jurisdicțional, drept acte ale unui organism al Uniunii. În conformitate cu articolul 267 din tratat, instanțele naționale pot sau, în anumite circumstanțe, sunt obligate să trimită Curții de Justiție întrebări pentru hotărârile preliminare cu privire la interpretarea sau la valabilitatea dispozițiilor legislației Uniunii care sunt relevante pentru controlul jurisdicțional al actelor de cercetare și urmărire penală ale Parchetului European. Acestea pot include întrebări cu privire la interpretarea prezentului regulament. Întrucât Parchetul European va fi considerat o autoritate națională în scopul controlului jurisdicțional, instanțele naționale vor putea adresa Curții de Justiție numai întrebări cu privire la interpretarea actelor sale. Procedura hotărârilor preliminare va garanta, astfel, că prezentul regulament este aplicat uniform pe întreg teritoriul Uniunii, în timp ce valabilitatea actelor Parchetului European va putea fi contestată în instanțele naționale în conformitate cu legislația națională. 3.3.6. Capitolul VI: Protecția datelor Acest capitol prevede norme care reglementează regimul de protecție a datelor, care, în contextul specific al Parchetului European, detaliază și completează legislația Uniunii aplicabilă prelucrării datelor cu caracter personal de către organismele UE [în special Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date]. Supravegherea prelucrării tuturor datelor cu caracter personal în contextul activităților Parchetului European a fost încredințată Autorității Europene pentru Protecția Datelor (AEPD). 3.3.7. Capitolul VII: Dispoziții financiare și privind personalul Normele acestui capitol reglementează modul în care Parchetul European își va gestiona bugetul și personalul. Acestea se bazează pe legislația aplicabilă a Uniunii, și anume pentru aspecte legate de buget - pe Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 cu privire la normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului, și pentru aspecte în materie de personal - pe Regulamentul 31 (CEE), cu modificările ulterioare. 3.3.8. Capitolul VIII: Dispoziții privind relațiile Parchetului European Acest capitol reglementează relația dintre Parchetul European și instituțiile Uniunii sau cu alte organisme, precum și cu actorii din afara Uniunii. Norme speciale se aplică în relația Parchetului European cu Eurojust, având în vedere legăturile speciale dintre acestea în domeniul activităților operaționale, administrației și gestionării. 3.3.9. Capitolul IX: Dispoziții generale Aceste dispoziții abordează aspectele instituționale care apar în momentul înființării oricărui nou birou sau oricărei noi agenții a Uniunii. Acestea sunt în mare măsură inspirate de „Abordarea comună privind agențiile descentralizate”, însă țin seama de natura (judiciară) specifică a Parchetului European. Dispozițiile vizează aspecte cum ar fi statutul juridic și condițiile de funcționare, regimul lingvistic, cerințele de transparență, normele de prevenire a fraudei, gestionarea informațiilor clasificate, anchetele administrative și normele privind răspunderea. 3.3.10. Capitolul X: Dispoziții finale Aceste dispoziții se referă la aplicarea regulamentului și prevăd adoptarea unor dispoziții de punere în aplicare, dispoziții tranzitorii, norme administrative și intrarea în vigoare. 4. IMPLICAȚII BUGETARE Propunerea urmărește să fie eficientă din punct de vedere al costurilor pentru bugetul UE: o parte din resursele actuale ale OLAF vor fi utilizate pentru instituirea sediului central al Parchetului European, care, la rândul său, se va baza pe sprijinul administrativ al Eurojust. Costuri suplimentare limitate vor fi ocazionate în legătură cu posturile procurorilor europeni delegați care se vor afla în statele membre și vor face parte integrantă din Parchetul European. Având în vedere dublul statut al acestora, de procurori ai Uniunii și procurori naționali, aceștia vor primi remunerație de la bugetul UE și vor fi supuși Statutului personalului. Întrucât faza de punere în practică a Parchetului European va dura, probabil, mai mulți ani, membrii personalului vor fi transferați treptat de la OLAF către Parchetul European. Numărul echivalent de membri de personal transferați și creditele corespunzătoare finanțării acestui personal vor fi reduse din schema de personal și bugetul OLAF. Parchetul European va intra într-un ritm normal de funcționare odată ce se va atinge nivelul complet de personal. Nivelul complet de personal va fi atins în 2023, cu 235 de membri ai personalului, dintre care 180 de posturi prevăzute în schema de personal și 55 de angajați externi. Costul estimat pentru 2023 cu acest nivel de personal este de aproximativ 35 milioane EUR. 2013/0255 (APP) Propunere de REGULAMENT AL CONSILIULUI de instituire a Parchetului European CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind Funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 86, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere aprobarea Parlamentului European, după consultarea Autorității Europene pentru Protecția Datelor, hotărând în conformitate cu o procedură legislativă specială, întrucât: (1) Atât Uniunea, cât și statele membre au obligația de a proteja interesele financiare ale Uniunii împotriva infracțiunilor care generează daune financiare semnificative în fiecare an. Totuși, aceste infracțiuni nu sunt în prezent cercetate și urmărite penal suficient de către autoritățile naționale competente. (2) Instituirea Parchetului European este prevăzută în Tratatul privind Funcționarea Uniunii Europene (TFUE) în contextul spațiului de libertate, securitate și justiție. (3) Tratatul prevede în mod expres ca Parchetul European să fie înființat pornind de la Eurojust, ceea ce implică faptul că prezentul regulament ar trebui să stabilească legături între aceste organisme. (4) Tratatul prevede că mandatul Parchetului European este acela de a combate infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. (5) În conformitate cu principiul subsidiarității, combaterea infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii poate fi realizată mai bine la nivelul Uniunii, date fiind amploarea și efectele sale. Situația actuală, în care urmărirea penală a infracțiunilor îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii ține exclusiv de competența autorităților din statele membre, nu realizează suficient acest obiectiv. Întrucât obiectivele prezentului regulament, și anume instituirea Parchetului European, nu pot fi realizate de statele membre, având în vedere fragmentarea urmăririlor penale naționale în domeniul infracțiunilor comise împotriva intereselor financiare ale Uniunii și, în consecință, pot fi atinse la nivelul Uniunii, datorită faptului că Parchetul European urmează să aibă competența exclusivă de a urmări penal astfel de infracțiuni, Uniunea poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum se prevede la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. (6) În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar în vederea atingerii acestor obiective și asigură că impactul său asupra sistemelor juridice și structurilor instituționale ale statelor membre este cel mai puțin intruziv posibil. (7) Mandatul Parchetului European ar trebui să fie cercetarea, urmărirea penală și trimiterea în judecată a autorilor infracțiunilor împotriva intereselor financiare ale Uniunii. Acest lucru presupune puteri autonome de cercetare și urmărire penală, inclusiv capacitatea de a desfășura cercetări în cazurile transfrontaliere sau complexe. (8) Structura organizațională a Parchetului European ar trebui, de asemenea, să permită un proces decizional rapid și eficient în desfășurarea cercetărilor și urmăririlor penale, indiferent dacă acestea implică unul sau mai multe state membre. (9) În principiu, cercetările Parchetului European ar trebui efectuate de procurori europeni delegați din statele membre. În cazurile în care sunt implicate mai multe state membre sau în cazurile deosebit de complexe, în scopul derulării unei cercetări și urmăriri penale eficiente Procurorul European poate să își exercite atribuțiile și prin coordonarea autorităților naționale de asigurare a respectării legii. (10) Deoarece Parchetului European urmează să i se acorde atribuții de cercetare și urmărire penală, ar trebui instituite garanții instituționale pentru a asigura independența, precum și răspunderea acestuia în fața instituțiilor Uniunii. (11) Răspunderea strictă completează independența și atribuțiile acordate acestuia în temeiul prezentului regulament. Procurorul European este pe deplin răspunzător pentru îndeplinirea sarcinilor sale în calitate de șef al Parchetului European și, ca atare, își asumă răspunderea instituțională globală pentru activitățile sale generale în fața instituțiilor Uniunii. Prin urmare, oricare dintre instituțiile Uniunii se poate adresa Curții de Justiție a Uniunii Europene în vederea îndepărtării acestuia din funcție în anumite situații, inclusiv în cazuri de abateri grave. Această răspundere ar trebui combinată cu un regim strict de control jurisdicțional, prin care Parchetul European să poată face uz de puterile sale coercitive de cercetare numai sub rezerva unei autorizații judiciare prealabile, iar probele prezentate în instanța de judecată ar trebui să facă obiectul verificării de către acea instanță în sensul conformității cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. (12) Pentru a asigura coerența acțiunilor sale și, astfel, o protecție echivalentă a intereselor financiare ale Uniunii, structura organizațională a Parchetului European ar trebui să permită conducerea și coordonarea la nivel central a tuturor cercetărilor și urmăririlor penale în limitele competenței sale. Prin urmare, Parchetul European ar trebui să aibă o structură centrală, în cadrul căreia deciziile să fie adoptate de Procurorul European. (13) Pentru a maximiza eficiența și a reduce costurile la minimum, Parchetul European ar trebui să respecte principiul descentralizării, conform căruia ar trebui, în principiu, să recurgă la procurorii europeni delegați aflați în statele membre pentru a efectua cercetări și urmăriri penale. Parchetul European ar trebui să se bazeze pe autoritățile naționale, inclusiv autoritățile polițienești, în special pentru executarea măsurilor coercitive. În temeiul principiului cooperării loiale, toate autoritățile naționale și organismele relevante ale Uniunii, inclusiv Europol, Eurojust și OLAF, sunt obligate să sprijine în mod activ cercetările și urmăririle penale întreprinse de Parchetul European, precum și să coopereze cu acesta în cea mai mare măsură posibilă. (14) Activitățile operaționale ale Parchetului European ar trebui efectuate în conformitate cu instrucțiunile și în numele Procurorului European de către procurorii europeni delegați desemnați sau de personalul lor național din statele membre. Procurorul european și adjuncții acestuia ar trebui să aibă personalul necesar pentru îndeplinirea funcțiilor lor în temeiul prezentului regulament. Parchetul European ar trebui considerat indivizibil. (15) Procedura de numire a Procurorului European ar trebui să asigure independența acestuia, iar legitimitatea acestuia ar trebui să rezulte de la instituțiile Uniunii. Adjuncții Procurorului European ar trebui numiți prin intermediul aceleiași proceduri. (16) Procedura de numire a procurorilor europeni delegați ar trebui să garanteze că aceștia fac parte integrantă din Parchetul European și că sunt integrați atât la nivel operațional, cât și la nivel funcțional în sistemele juridice și structurile de urmărire naționale. (17) Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene constituie temeiul comun pentru protecția drepturilor persoanelor suspectate în proceduri penale, atât în etapa anterioară procesului, cât și pe durata acestuia. Activitățile Parchetului European ar trebui efectuate, în toate cazurile, cu respectarea deplină a acestor drepturi. (18) Cercetările și urmăririle penale întreprinse de Parchetul European ar trebui să fie ghidate de principiile proporționalității, imparțialității și corectitudinii față de persoana suspectată. Aceasta include obligația de a căuta toate tipurile de probe, incriminatorii și dezincriminatorii. (19) Este necesar să se stabilească normele de procedură aplicabile activităților Parchetului European. Pentru că prevederea unor dispoziții detaliate privind desfășurarea cercetărilor și urmăririlor sale penale ar fi disproporționată, prezentul regulament ar trebui doar să enumere măsurile de cercetare pe care Parchetul European ar putea fi nevoit să le utilizeze și să lase alte aspecte, în special normele referitoare la executarea acestora, în sarcina legislației naționale. (20) Pentru a asigura securitatea juridică și toleranța zero față de infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, activitățile de cercetare și urmărire penală întreprinse de Parchetul European ar trebui să se bazeze pe principiul urmăririi penale obligatorii, conform căruia să se inițieze cercetări și, sub rezerva unor condiții suplimentare, să se urmărească penal orice infracțiune din sfera de competență a Parchetului European. (21) Sfera competenței materiale a Parchetului European ar trebui limitată la infracțiunile penale care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. Orice extindere a acestei competențe pentru a include infracțiuni grave cu dimensiune transfrontalieră va necesita decizia unanimă a Consiliului European. (22) Infracțiunile împotriva intereselor financiare ale Uniunii sunt adesea strâns legate de alte infracțiuni. În interesul eficienței procedurale și pentru a evita o posibilă încălcare a principiului ne bis in idem, competența Parchetului European ar trebui să includă și infracțiunile care nu sunt practic definite în dreptul național ca infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, atunci când faptele constitutive sunt identice și indisolubil legate de cele ale infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. În astfel de cazuri mixte, în care infracțiunea care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii este preponderentă, competența Parchetului European ar trebui exercitată în urma consultării cu autoritățile competente ale statului membru în cauză. Preponderența ar trebui stabilită pe baza unor criterii cum ar fi impactul financiar al infracțiunilor pentru Uniune, pentru bugetele naționale, numărul de victime sau alte circumstanțe legate de gravitatea infracțiunii sau sancțiunile aplicabile. (23) Competența Parchetului European în ceea ce privește infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii ar trebui să aibă prioritate în fața cererilor naționale de jurisdicție, astfel încât să poată asigura coerența și coordonarea cercetărilor și urmăririlor penale la nivelul Uniunii. În ceea ce privește aceste infracțiuni, autoritățile din statele membre ar trebui să acționeze doar la solicitarea Parchetului European, cu excepția cazului în care sunt necesare măsuri urgente. (24) Deoarece Parchetul European ar trebui să trimită cazuri în judecată la instanțele naționale, competența sa ar trebui definită prin referire la dreptul penal al statelor membre, care incriminează actele sau omisiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii și stabilesc sancțiunile aplicabile prin transpunerea legislației relevante a Uniunii, în special [a Directivei 2013/xx/UE[3]], în sistemele juridice naționale. (25) Parchetul European ar trebui să își exercite competența pe o scară cât mai largă, astfel încât cercetările și urmăririle sale penale să se poată extinde la infracțiuni comise în afara teritoriului statelor membre. Prin urmare, exercitarea competenței sale ar trebui aliniată la dispozițiile [Directivei 2013/xx/UE]. (26) Întrucât Parchetul European are competența exclusivă de a trata infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, cercetările pe care acesta le desfășoară pe teritoriul statelor membre ar trebui facilitate de autoritățile naționale competente și de organismele relevante ale Uniunii, inclusiv Eurojust, Europol și OLAF, din momentul raportării unei infracțiuni suspectate către Parchetul European și până când se stabilește începerea urmăririi penale sau cazul se soluționează altfel. (27) Pentru a-și respecta pe deplin obligația de informare a Parchetului European atunci când este identificată o suspiciune de infracțiune în limitele competenței lor, autoritățile naționale ale statelor membre, precum și toate instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii ar trebui să urmeze procedurile de raportare existente și să instituie mecanisme eficiente pentru evaluarea preliminară a acuzațiilor raportate acestora. Instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii pot utiliza OLAF în acest sens. (28) Este esențial pentru cercetarea și urmărirea penală eficientă a infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii ca Parchetul European să poată aduna probe de pe întreg teritoriul Uniunii prin utilizarea unui set cuprinzător de măsuri de cercetare, ținând cont totodată de principiul proporționalității și de necesitatea de a obține o autorizație judiciară pentru anumite măsuri de cercetare. Aceste măsuri ar trebui să fie disponibile în ceea ce privește infracțiunile care intră în sfera de competență a Parchetului European în scopul cercetărilor și urmăririlor penale ale acestuia. Odată dispuse de către Parchetul European sau de autoritatea judiciară competentă, la solicitarea sa, măsurile ar trebui executate în conformitate cu legislația națională. În plus, Parchetul European ar trebui să aibă acces la toate sursele relevante de date, inclusiv la registrele publice și private. (29) Utilizarea măsurilor de cercetare prevăzute de prezentul regulament ar trebui să respecte condițiile prevăzute în acesta, inclusiv necesitatea de a obține o autorizație judiciară pentru anumite măsuri de cercetare cu efect coercitiv. Alte măsuri de cercetare pot fi supuse autorizării judiciare dacă acest lucru este solicitat de legislația națională a statului membru în care urmează să fie executată măsura de cercetare. Cerințele generale de proporționalitate și necesitate ar trebui să se aplice în cazul dispunerii măsurilor de către Parchetul European și autorizării judiciare a acestora de către autoritatea judiciară națională competentă în conformitate cu prezentul regulament. (30) Articolul 86 din tratat impune Parchetului European să exercite acțiunea publică, ceea ce include luarea de decizii cu privire la inculparea unui suspect și alegerea jurisdicției. Decizia de inculpare a suspectului ar trebui luată de Procurorul European, astfel încât să existe o politică comună în materie de urmărire penală. Alegerea jurisdicției competente ar trebui făcută de Procurorul European pe baza unui set de criterii transparente. (31) Având în vedere principiul obligativității acțiunii publice, cercetările Parchetului European ar trebui să conducă, în mod normal, la faza de judecată în instanțele naționale competente, în cazul în care există probe solide și niciun temei juridic nu afectează acțiunea publică. În lipsa unor astfel de probe și atunci când nu există perspective ca probele necesare să fie produse în instanță, cazul poate fi închis. În plus, Parchetul European ar trebui să aibă posibilitatea să închidă un caz atunci când infracțiunea este minoră. Atunci când cazul nu este închis pe acest temei, însă nici trimiterea în judecată nu se justifică, Parchetul European ar trebui să aibă posibilitatea de a propune o tranzacție persoanei suspectate, dacă acest lucru ar fi în interesul bunei administrări a justiției. Normele aplicabile tranzacțiilor și cele care se aplică în cazul calculării amenzilor ce se impun ar trebui clarificate în normele administrative ale Parchetului European. Închiderea unui caz printr-o tranzacție în conformitate cu prezentul regulament nu ar trebui să afecteze aplicarea măsurilor administrative de către autoritățile competente, în măsura în care acele măsuri nu se referă la sancțiuni care ar putea fi asimilate unor sancțiuni penale. (32) Probele prezentate de Parchetul European instanței de judecată ar trebui recunoscute ca probe admisibile și, astfel, să fie prezumate ca îndeplinind orice cerință probatorie relevantă în temeiul dreptului național al statului membru în care se află instanța de judecată, cu condiția ca instanța să considere că respectă dreptul la un proces echitabil și dreptul la apărare ale persoanei suspectate în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Instanța de judecată nu poate respinge probele prezentate de Parchetul European ca fiind inadmisibile pe motiv că normele și condițiile de colectare a acestui tip de probe sunt diferite în conformitate cu legislația națională aplicabilă acestora. (33) Prezentul regulament respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Acesta impune Parchetului European să respecte, în special, dreptul la un proces echitabil, dreptul la apărare și prezumția de nevinovăție, astfel cum sunt consacrate în articolele 47 și 48 din cartă. Articolul 50 din cartă, care protejează dreptul de a nu fi judecat sau pedepsit de două ori în proceduri penale pentru aceeași infracțiune (ne bis in idem) garantează că nu va exista o dublă trimitere în judecată ca urmare a urmăririlor penale întreprinse de Parchetul European. Activitățile Parchetului European vor fi, astfel, exercitate în deplină conformitate cu aceste drepturi și regulamentul se aplică și se interpretează în consecință. (34) Articolul 82 alineatul (2) din tratat permite Uniunii să stabilească norme minime privind drepturile persoanelor fizice în cadrul procedurilor penale pentru a garanta respectarea dreptului la apărare și la un proces echitabil. Deși Uniunea a stabilit deja un acquis semnificativ, unele dintre aceste drepturi nu au fost încă armonizate în temeiul dreptului Uniunii. În ceea ce privește aceste drepturi, prezentul regulament ar trebui să stabilească norme aplicabile exclusiv în sensul prezentului regulament. (35) Drepturile la apărare prevăzute deja în legislația relevantă a Uniunii, cum ar fi Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale[4], Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale[5] și [Directiva 2013/xx/UE a Parlamentului European și a Consiliului din xx xxxx 2013 privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare], astfel cum au fost transpuse în legislația națională, ar trebui să se aplice în cazul activităților Parchetului European. Orice persoană suspectată față de care Parchetul European inițiază o cercetare ar trebui să beneficieze de aceste drepturi. (36) Articolul 86 alineatul (3) din tratat permite legiuitorului Uniunii să stabilească normele aplicabile în cazul controlului jurisdicțional al actelor de procedură adoptate de Parchetul European în îndeplinirea funcțiilor sale. Această competență acordată legiuitorului reflectă natura specifică a Parchetului European, care este diferită de cea a tuturor celorlalte organisme și agenții ale Uniunii și presupune norme speciale în ceea ce privește controlul jurisdicțional. (37) Articolul 86 alineatul (2) din tratat impune Parchetului European să exercite acțiunea publică în instanțele competente din statele membre. Actele întreprinse de Parchetul European în cursul cercetărilor sale sunt strâns legate de etapa urmării penale și de cea a judecății, care pot decurge din acestea și pot produce efecte în sistemul juridic al statelor membre. În majoritatea cazurilor, aceste acte vor fi întreprinse de autoritățile naționale de asigurare a respectării legii, care acționează în conformitate cu instrucțiunile Parchetului European, uneori în urma obținerii autorizației unei instanțe naționale. Prin urmare, este oportun să se considere că Parchetul European este o autoritate națională în sensul controlului jurisdicțional al actelor sale de cercetare și urmărire penală. În consecință, instanțelor naționale ar trebui să li se încredințeze controlul jurisdicțional al tuturor actelor de cercetare și urmărire penală ale Parchetului European care pot fi contestate, iar Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu ar trebui să fie direct competentă cu privire la aceste acte în temeiul articolelor 263, 265 și 268 din tratat, deoarece acestea nu trebuie considerate acte ale unui organism al Uniunii în sensul controlului jurisdicțional. (38) În conformitate cu articolul 267 din tratat, instanțele naționale pot sau, în anumite circumstanțe, sunt obligate să adreseze Curții de Justiție întrebări preliminare privind interpretarea sau valabilitatea dispozițiilor din dreptul Uniunii, inclusiv din prezentul regulament, relevante pentru controlul jurisdicțional al actelor de cercetare și urmărire penală întreprinse de Parchetul European. Instanțele naționale nu ar trebui să poată adresa întrebări cu privire la valabilitatea actelor Parchetului European la Curtea de Justiție, deoarece aceste acte nu trebuie considerate acte ale unui organism al Uniunii în sensul controlului jurisdicțional. (39) De asemenea, ar trebui clarificat faptul că problemele privind interpretarea dispozițiilor dreptului intern care sunt aplicabile în temeiul prezentului regulament ar trebui tratate numai de instanțele naționale. În consecință, aceste instanțe nu pot adresa întrebări Curții de Justiție cu privire la interpretarea dreptului intern la care face referire prezentul regulament. (40) Întrucât tratatul prevede ca Parchetul European să fie înființat pornind de la Eurojust, aceste organisme ar trebui să coexiste, să coopereze și să se completeze reciproc din punct de vedere organic, operațional și administrativ. (41) De asemenea, Parchetul European ar trebui să funcționeze în strânsă colaborare cu alte instituții și agenții ale Uniunii pentru a facilita exercitarea funcțiilor sale în temeiul prezentului regulament și să stabilească, dacă este necesar, acorduri formale privind norme detaliate referitoare la schimbul de informații și cooperare. O atenție deosebită ar trebui acordată cooperării cu Europol și OLAF pentru a evita suprapunerile și a permite Parchetului European să obțină informațiile relevante de care acestea dispun, precum și să se bazeze pe analiza lor în cadrul anumitor cercetări. (42) Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date[6] se aplică în cazul prelucrării de date cu caracter personal efectuate de Parchetul European. Acesta se referă la prelucrarea datelor cu caracter personal în cadrul obiectivelor și sarcinilor Parchetului European, a datelor cu caracter personal referitoare la membrii personalului, precum și a datelor administrative cu caracter personal deținute de aceștia. Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor ar trebui să monitorizeze prelucrarea datelor cu caracter personal de către Parchetul European. Principiile enunțate în Regulamentul (CE) nr. 45/2001 ar trebui detaliate și completate în ceea ce privește prelucrarea datelor operaționale cu caracter personal de către Parchetul European atunci când este necesar. Atunci când Parchetul European transferă date operaționale cu caracter personal unei autorități dintr-o țară terță sau unei organizații internaționale ori către Interpol în temeiul unui acord internațional încheiat în conformitate cu articolul 218 din tratat, măsurile adecvate de siguranță prezentate cu privire la protecția vieții private și a drepturilor și libertăților fundamentale ale persoanelor fizice ar trebui să garanteze respectarea dispozițiilor privind protecția datelor din prezentul regulament. (43) [Directiva 2013/xx/UE privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date] se aplică în cazul prelucrării datelor cu caracter personal de către autoritățile competente din statele membre în scopul prevenirii, cercetării, depistării sau urmăririi penale a infracțiunilor sau în scopul executării pedepselor. (44) Sistemul Parchetului European de prelucrare a datelor ar trebui să se bazeze pe sistemul Eurojust de gestionare a cazurilor, însă fișierele sale de lucru temporare ar trebui considerate dosare de caz din momentul inițierii unei cercetări penale. (45) Regimul financiar, bugetar și de personal al Parchetului European ar trebui să respecte standardele relevante ale Uniunii aplicabile organismelor menționate la articolul 208 din Regulamentul (UE, EURATOM) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului[7], ținând seama totuși de caracterul unic al competenței Parchetului European de a efectua cercetări și urmăriri penale la nivelul Uniunii. Parchetul European ar trebui supus unei obligații anuale de raportare. (46) Normele generale de transparență aplicabile agențiilor Uniunii ar trebui să se aplice și Parchetului European, însă numai în ceea ce privește sarcinile sale administrative, pentru a nu pune în pericol în niciun fel cerința de confidențialitate în activitatea sa operațională. La fel, anchetele administrative întreprinse de Ombudsmanul European ar trebui să respecte cerința de confidențialitate a Parchetului European. (47) În conformitate cu articolul 3 din Protocolul (nr. 21) privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, aceste state membre și-au notificat dorința de a [nu] [participa] la adoptarea și aplicarea prezentului regulament. (48) În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentului regulament, nu are obligații în temeiul acestuia și nu face obiectul aplicării acestuia. (49) Reprezentanții statelor membre, reuniți la nivel de șefi de stat sau de guvern la Bruxelles la 13 decembrie 2003, au stabilit sediul Parchetului European, ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT: CAPITOLUL I OBIECT ȘI DEFINIȚII Articolul 1 Obiect Prin prezentul regulament se instituie Parchetul European și se stabilesc normele privind funcționarea acestuia. Articolul 2 Definiții În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții: a) „persoană” înseamnă orice persoană fizică sau juridică; b) „infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii” înseamnă infracțiunile prevăzute de Directiva 2013/xx/UE, astfel cum a fost transpusă în legislația națională; c) „interese financiare ale Uniunii” înseamnă toate veniturile, cheltuielile și bunurile acoperite de, dobândite prin sau datorate bugetului Uniunii și bugetelor instituțiilor, organismelor, oficiilor și agențiilor înființate în temeiul tratatelor, precum și bugetelor gestionate și monitorizate de acestea; d) „date administrative cu caracter personal” înseamnă toate datele cu caracter personal prelucrate de Parchetul European, cu excepția datelor operaționale cu caracter personal; e) „date operaționale cu caracter personal” înseamnă toate datele cu caracter personal prelucrate de Parchetul European pentru îndeplinirea scopurilor prevăzute la articolul 37. CAPITOLUL II NORME GENERALE Secțiunea 1 Statutul, organizarea și structura Parchetului European Articolul 3 Instituirea 1. Parchetul European este instituit ca organism al Uniunii cu structură descentralizată. 2. Parchetul European are personalitate juridică. 3. Parchetul European cooperează cu Eurojust și se bazează pe sprijinul administrativ al acestuia în conformitate cu articolul 57. Articolul 4 Misiune 1. Misiunea Parchetului European este combaterea infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. 2. Parchetul European are competența de a cerceta, de a urmări și de a trimite în judecată autorii și coautorii infracțiunilor prevăzute la alineatul (1). În acest sens, Parchetul European coordonează și supraveghează cercetările și întreprinde acte de urmărire penală, inclusiv închiderea cazului. 3. Parchetul European exercită în fața instanțelor competente ale statelor membre acțiunea publică în legătură cu infracțiunile menționate la alineatul (1), inclusiv formulează actul de inculpare și orice cale de atac până la pronunțarea unei hotărâri definitive în cazul respectiv. Articolul 5 Independență și răspundere 1. Parchetul European este independent. 2. Parchetul European, inclusiv Procurorul European, adjuncții acestuia și personalul, procurorii europeni delegați și personalul lor național, nu solicită și nu acceptă instrucțiuni de la nicio persoană, stat membru sau instituție, organism, oficiu sau agenție a Uniunii în exercitarea funcțiilor lor. Instituțiile, organismele, oficiile sau agențiile Uniunii și statele membre respectă independența Parchetului European și nu încearcă să îl influențeze în exercitarea sarcinilor sale. 3. Procurorul European răspunde în fața Parlamentului European, Consiliului și Comisiei Europene pentru activitățile generale ale Parchetului European, în special prin prezentarea unui raport anual în conformitate cu articolul 70. Articolul 6 Structura și organizarea Parchetului European 1. Structura Parchetului European cuprinde Procurorul European, adjuncții acestuia, personalul care îi sprijină în executarea sarcinilor lor în conformitate cu prezentul regulament, precum și procurorii europeni delegați stabiliți în statele membre. 2. Parchetul European este condus de Procurorul European, care conduce și organizează activitățile parchetului. Procurorul European este sprijinit de patru adjuncți. 3. Adjuncții asistă Procurorul European în toate îndatoririle sale și acționează ca supleanți, în conformitate cu normele adoptate în conformitate cu articolul 72 litera (d), atunci când Procurorul European lipsește sau nu le poate îndeplini. Unul dintre adjuncți este responsabil de execuția bugetului. 4. Cercetările și urmăririle penale ale Parchetului European sunt întreprinse de procurorii europeni delegați, sub conducerea și supravegherea Procurorului European. Atunci când se consideră necesar în interesul cercetării sau urmăririi penale, Procurorul European își poate exercita, de asemenea, autoritatea în mod direct în conformitate cu articolul 18 alineatul (5). 5. În fiecare stat membru există cel puțin un procuror european delegat, care face parte integrantă din Parchetul European. Procurorii europeni delegați acționează sub autoritatea exclusivă a Procurorului European și urmează numai instrucțiunile, orientările și deciziile acestuia, în cadrul cercetărilor și urmăririlor penale care le sunt atribuite. Atunci când acționează în cadrul mandatului lor, în temeiul prezentului regulament, aceștia sunt complet independenți de organismele naționale și nu au obligații față de acestea. 6. Procurorii europeni delegați își pot exercita și funcția de procurori naționali. În cazul unui conflict de sarcini, procurorii europeni delegați îl informează pe Procurorul European, care, în urma consultării cu autoritățile naționale de urmărire penală competente, îi poate instrui în interesul cercetărilor și urmăririlor penale ale Parchetului European să acorde prioritate funcțiilor lor care decurg din prezentul regulament. În astfel de cazuri, Procurorul European informează în acest sens imediat autoritățile naționale de urmărire penală competente. 7. Actele îndeplinite de Procurorul European, de procurorii europeni delegați, de oricare dintre membrii personalului Parchetului European sau de orice altă persoană care acționează în numele acestuia în exercitarea funcțiilor sale sunt atribuite Parchetului European. Procurorul European reprezintă Parchetul European înaintea instituțiilor Uniunii, statelor membre și părților terțe. 8. Atunci când acest lucru este necesar în vederea unei cercetări sau urmăriri penale, Procurorul European poate aloca temporar resurse și personal procurorilor europeni delegați. Articolul 7 Normele interne de procedură ale Parchetului European 1. Normele interne de procedură ale Parchetului European se adoptă prin decizie a Procurorului European, a celor patru adjuncți și a unui număr de cinci procurori europeni delegați, care vor fi aleși de Procurorul European pe baza unui sistem de rotație în mod absolut egal, care reflectă diversitatea demografică și geografică a tuturor statelor membre. Decizia este luată cu majoritate simplă, fiecare membru având un vot. Atunci când voturile sunt împărțite în mod egal, Procurorul European are votul decisiv. 2. Normele interne de procedură reglementează organizarea activității Parchetului European și includ norme generale privind alocarea cazurilor. Secțiunea 2 Numirea și eliberarea din funcție a membrilor Parchetului European Articolul 8 Numirea și eliberarea din funcție a Procurorului European 1. Procurorul European este numit de Consiliu, cu aprobarea Parlamentului European, pentru un mandat de opt ani, care nu poate fi reînnoit. Consiliul hotărăște prin majoritate simplă. 2. Procurorul European este ales dintre personalitățile care oferă toate garanțiile de independență și care întrunesc condițiile cerute pentru exercitarea celor mai înalte funcții jurisdicționale și experiența relevantă ca procuror. 3. Selecția se bazează pe un apel deschis pentru candidaturi, care se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, după care Comisia întocmește și prezintă o listă scurtă Parlamentului European și Consiliului. Înainte de a prezenta lista scurtă, Comisia solicită avizul unui grup înființat de aceasta și alcătuit din șapte persoane alese dintre foștii membrii ai Curții de Justiție, membrii instanțelor supreme naționale, serviciile naționale de procuratură și/sau avocați ale căror competențe sunt recunoscute, dintre care un membru va fi propus de Parlamentul European, precum și din Președintele Eurojust în calitate de observator. 4. În cazul în care Procurorul European nu mai îndeplinește condițiile necesare pentru exercitarea atribuțiilor sale sau se face vinovat de săvârșirea unei abateri grave, Curtea de Justiție a Uniunii Europene, la cererea Parlamentului European, a Consiliului sau a Comisiei, îl poate elibera din funcție. Articolul 9 Numirea și eliberarea din funcție a adjuncților Procurorului European 1. Adjuncții Procurorului European sunt numiți în conformitate cu normele prevăzute la articolul 8 alineatul (1). 2. Adjuncții Procurorului European sunt aleși dintre personalitățile care oferă toate garanțiile de independență și care întrunesc condițiile cerute pentru exercitarea celor mai înalte funcții jurisdicționale și experiența relevantă în domeniul urmăririi penale. 3. Selecția se bazează pe un apel deschis pentru candidaturi, care se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, după care Comisia Europeană întocmește și prezintă Parlamentului European și Consiliului, de comun acord cu Procurorul European, o listă scurtă care să reflecte echilibrul demografic și diversitatea geografică a statelor membre. 4. Adjuncții pot fi eliberați din funcție în conformitate cu normele prevăzute la articolul 8 alineatul (4), la inițiativa Procurorului European. Articolul 10 Numirea și eliberarea procurorilor europeni delegați 1. Procurorii europeni delegați sunt numiți de Procurorul European dintr-o listă de cel puțin trei candidați care îndeplinesc cerințele prevăzute la alineatul (2), prezentată de statul membru sau de statele membre vizate. Aceștia sunt numiți pentru un mandat de cinci ani, care poate fi reînnoit. 2. Procurorii europeni delegați întrunesc condițiile cerute pentru exercitarea celor mai înalte funcții jurisdicționale și o experiență relevantă ca procuror. Independența lor trebuie să fie dincolo de orice îndoială. Statele membre își desemnează procurorul european delegat ca procuror în temeiul dreptului intern, în cazul în care, la data numirii ca procuror european delegat, acesta nu avea deja acest statut. 3. Procurorii europeni delegați pot fi eliberați din funcție de către Procurorul European în cazul în care nu mai îndeplinesc cerințele prevăzute la alineatul (2) sau criteriile aplicabile pentru exercitarea funcțiilor lor sau se fac vinovați de săvârșirea unor abateri grave. În timpul exercitării funcțiilor lor în numele Parchetului European, procurorii europeni delegați nu sunt eliberați din funcția de procurori naționali de către autoritățile naționale competente fără acordul Procurorului European. Secțiunea 3 Principii fundamentale Articolul 11 Principiile fundamentale ale activităților Parchetului European 1. Parchetul European se asigură că activitățile sale respectă drepturile consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. 2. Acțiunile Parchetului European se ghidează după principiul proporționalității prevăzut la articolul 26 alineatul (3). 3. Cercetările și urmăririle penale ale Parchetului European sunt reglementate de prezentul regulament. Legislația națională se aplică în măsura în care un aspect nu este reglementat de prezentul regulament. Legislația națională aplicabilă este legislația statului membru în care se desfășoară cercetarea și urmărirea penală. Atunci când un aspect este reglementat de legislația națională și de prezentul regulament, prevalează acesta din urmă. 4. Parchetul European are competența exclusivă de a cerceta și urmări penal infracțiunile îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii. 5. Parchetul European își desfășoară cercetările în mod imparțial și caută toate probele relevante, incriminatorii și dezincriminatorii. 6. Parchetul European inițiază cercetări fără întârzieri nejustificate și se asigură că cercetările și urmăririle penale se desfășoară rapid. 7. Autoritățile competente din statele membre asistă și sprijină în mod activ cercetările și urmăririle penale întreprinse de Parchetul European, la solicitarea acestuia, și se abțin de la orice acțiune, politică sau procedură care poate întârzia sau împiedica evoluția acestora. Secțiunea 4 Competența Parchetului European Articolul 12 Infracțiunile care intră în sfera de competență a Parchetului European Parchetul European are competență în ceea ce privește infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, astfel cum sunt prevăzute în Directiva 2013/xx/UE și în legislația națională de transpunere a acesteia. Articolul 13 Competența accesorie 1. Atunci când infracțiunile la care se face referire la articolul 12 sunt indisolubil asociate altor infracțiuni decât cele menționate la articolul 12, iar cercetarea și urmărirea penală comună a acestora sunt în interesul bunei administrări a justiției, Parchetul European este competent și pentru acele infracțiuni, în condițiile în care infracțiunile la care se face referire la articolul 12 sunt preponderente, iar celelalte infracțiuni se bazează pe fapte identice. În cazul în care aceste condiții nu sunt îndeplinite, statul membru competent pentru celelalte infracțiuni deține competența și pentru infracțiunile la care se face referire la articolul 12. 2. Parchetul European și autoritățile naționale de urmărire penală se consultă reciproc pentru a stabili autoritatea care deține competența, în conformitate cu alineatul (1). Atunci când acest lucru este oportun pentru facilitarea stabilirii acestei competențe, Eurojust poate fi asociat în conformitate cu articolul 57. 3. În caz de dezacord între Parchetul European și autoritățile naționale de urmărire penală în ceea ce privește competența definită la alineatul (1), autoritatea judiciară națională competentă să decidă asupra atribuirii competențelor în ceea ce privește urmărirea penală la nivel național ia o decizie cu privire la competența accesorie. 4. Stabilirea competenței conform prezentului articol nu este supusă niciunei căi de atac. Articolul 14 Exercitarea competenței Parchetului European Parchetul European își exercită competența exclusivă de a cerceta și urmări penal orice infracțiune la care se face referire la articolele 12 și 13, atunci când o astfel de infracțiune a fost săvârșită integral sau parțial a) pe teritoriul unuia sau mai multor state membre sau b) de către unul dintre resortisanții acestora sau de membrii personalului Uniunii ori membrii instituțiilor. CAPITOLUL III NORME DE PROCEDURĂ PRIVIND CERCETAREA, URMĂRIREA PENALĂ ȘI FAZA DE JUDECATĂ Secțiunea 1 Desfășurarea cercetărilor Articolul 15 Surse de cercetare 1. Toate autoritățile naționale ale statelor membre și toate instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii informează imediat Parchetul European cu privire la orice comportament care ar putea constitui o infracțiune din sfera sa de competență. 2. În cazul în care procurorii europeni delegați iau cunoștință de orice comportament care ar putea constitui o infracțiune din sfera de competență a Parchetului European, aceștia informează imediat Procurorul European. 3. Parchetul European poate colecta sau primi informații de la orice persoană privind orice comportament care ar putea constitui o infracțiune din sfera sa de competență. 4. Orice informație adusă la cunoștința Parchetului European este înregistrată și verificată de Procurorul European sau de procurorii europeni delegați. În cazul în care aceștia decid, în urma analizării, să nu inițieze o cercetare, închid cazul și înregistrează motivele în sistemul de gestionare a cazurilor. Aceștia informează în acest sens autoritatea națională, instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii care au furnizat informația și, la cerere, dacă este cazul, persoanele care au furnizat informația. Articolul 16 Inițierea cercetărilor 1. Procurorul European sau, în numele acestuia, procurorii europeni delegați inițiază o cercetare prin decizie scrisă în cazul în care există motive întemeiate de a crede că este sau a fost săvârșită o infracțiune din sfera de competență a Parchetului European. 2. Atunci când cercetarea este inițiată de Procurorul European, acesta atribuie cazul procurorului european delegat, cu excepția cazului în care acesta dorește să conducă cercetarea în conformitate cu criteriile prevăzute la articolul 18 alineatul (5). În cazul în care cercetarea este inițiată de procurorul european delegat, acesta informează imediat Procurorul European. La primirea notificării, Procurorul European verifică faptul că nicio altă cercetare nu a fost deja inițiată de el sau de alt procuror european delegat. În interesul eficientizării cercetării, Procurorul European poate atribui cazul altui procuror european delegat sau poate decide să preia cazul, în conformitate cu criteriile prevăzute la articolul 18 alineatul (5). Articolul 17 Măsuri urgente și sesizări 1. În cazul în care este necesară o acțiune imediată cu privire la o infracțiune din sfera de competență a Parchetului European, autoritățile naționale iau toate măsurile urgente necesare pentru a asigura un proces eficient de cercetare și urmărire penală. Autoritățile naționale trimit ulterior cazul, fără întârziere, Parchetului European. În acest caz, Parchetul European confirmă, dacă este posibil în termen de 48 de ore de la inițierea cercetării sale, măsurile întreprinse de autoritățile naționale, chiar dacă acestea au fost întreprinse și executate în alte condiții decât cele prevăzute în prezentul regulament. 2. În orice stadiu al cercetării, atunci când cazul dă naștere la îndoieli în ceea ce privește competența Parchetului European, acesta poate consulta autoritățile naționale de urmărire penală pentru a stabili autoritatea competentă. În așteptarea unei decizii privind competența, Parchetul European adoptă toate măsurile urgente necesare pentru a asigura cercetarea și urmărirea penală eficientă a cazului. În cazul în care se stabilește competența unei autorități naționale, autoritatea națională confirmă în termen de 48 de ore de la inițierea cercetării naționale măsurile urgente întreprinse de Parchetul European. 3. În cazul în care în urma unei cercetări inițiate de Parchetul European se constată că acel comportament supus cercetării constituie o infracțiune care nu este de competența sa, Parchetul European trimite cazul, fără întârziere, autorităților naționale judiciare și de asigurare a respectării legii. 4. În cazul în care în urma unei cercetări inițiate de autoritățile naționale se constată ulterior că acel comportament constituie o infracțiune de competența Parchetului European, autoritățile naționale trimit cazul, fără întârziere, Parchetului European. În acest caz, Parchetul European confirmă, dacă este posibil, în termen de 48 de ore de la inițierea cercetării sale, măsurile adoptate de autoritățile naționale, chiar dacă acestea au fost întreprinse și executate în alte condiții decât cele prevăzute în prezentul regulament. Articolul 18 Desfășurarea cercetării 1. Procurorul european delegat desemnat conduce cercetarea în numele și în conformitate cu instrucțiunile Procurorului European. Procurorul european delegat desemnat poate întreprinde măsurile de cercetare pe cont propriu sau poate instrui autoritățile competente de asigurare a respectării legii din statul membru în care se află. Aceste autorități vor respecta instrucțiunile procurorului european delegat și vor executa măsurile de cercetare care le sunt atribuite. 2. În cazuri transfrontaliere, atunci când măsurile de cercetare trebuie executate într-un alt stat membru decât cel în care a fost inițiată cercetarea, procurorul european delegat care a inițiat cercetarea sau căruia i-a fost atribuit cazul de către Procurorul European acționează în strânsă consultare cu procurorul european delegat în cazul în care trebuie efectuate măsuri de cercetare. Acesta din urmă fie întreprinde personal măsurile de cercetare, fie instruiește autoritățile naționale competente să le execute. 3. În cazuri transfrontaliere Procurorul European poate asocia mai mulți procurori europeni delegați în cadrul cercetării și poate alcătui echipe mixte. Acesta poate instrui orice procuror european delegat să colecteze informații relevante sau să întreprindă măsuri specifice de cercetare în numele său. 4. Procurorul European monitorizează cercetările efectuate de procurorii europeni delegați și asigură coordonarea acestora. Dacă este necesar, le oferă acestora instrucțiuni. 5. Procurorul European poate reatribui cazul altui procuror european delegat sau poate coordona personal cercetarea, dacă acest lucru pare necesar în interesul eficientizării cercetării sau urmăririi penale pe baza unuia sau mai multora dintre următoarele criterii: a) gravitatea infracțiunii; b) circumstanțele specifice legate de situația presupusului autor al infracțiunii; c) circumstanțele specifice legate de dimensiunea transfrontalieră a cercetării; d) indisponibilitatea autorităților naționale de cercetare sau e) cererea autorităților competente din statul membru relevant. 6. În cazul în care cercetarea este întreprinsă direct de Procurorul European, acesta informează procurorul european delegat din statul membru unde trebuie efectuate măsurile de cercetare. Orice măsură de cercetare întreprinsă de Procurorul European Public este efectuată în colaborare cu autoritățile din statul membru al cărui teritoriu este vizat. Măsurile coercitive sunt întreprinse de autoritățile naționale competente. 7. Cercetările efectuate sub autoritatea Parchetului European sunt protejate de normele privind secretul profesional în conformitate cu legislația aplicabilă a Uniunii. Autoritățile care participă la cercetările Parchetului European sunt, de asemenea, obligate să respecte secretul profesional astfel cum se prevede în legislația națională aplicabilă. Articolul 19 Ridicarea privilegiilor sau imunităților 1. În cazul în care cercetările Parchetului European implică persoane protejate de privilegii sau imunități în conformitate cu legislația națională, iar acestea reprezintă un obstacol în calea unei anumite cercetări în curs, Parchetul European înaintează o cerere scrisă și motivată pentru ridicarea privilegiului sau imunității, în conformitate cu procedurile stabilite de legislația națională. 2. În cazul în care cercetările Parchetului European implică persoane protejate de privilegii sau imunități în conformitate cu legislația Uniunii, în special în conformitate cu Protocolul privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene, iar acestea reprezintă un obstacol în calea unei anumite cercetări în curs, Parchetul European înaintează o cerere scrisă și motivată pentru ridicarea privilegiului sau imunității, în conformitate cu procedurile stabilite de legislația Uniunii. Secțiunea 2 Prelucrarea informațiilor Articolul 20 Accesul la informații al Parchetului European Din momentul în care înregistrează un caz, Parchetul European poate să obțină orice informații relevante stocate în bazele de date naționale de cercetare penală și de asigurare a respectării legii, precum și în alte registre relevante ale autorităților publice, sau să aibă acces la astfel de informații prin intermediul procurorilor europeni delegați. Articolul 21 Colectarea informațiilor 1. Atunci când acest lucru este necesar în scopul cercetărilor sale, Parchetul European obține de la Eurojust și Europol, la cerere, orice informații relevante privind o infracțiune de competența sa și, de asemenea, poate să solicite Europol să ofere sprijin analitic în cazul unei cercetări specifice întreprinse de Parchetul European. 2. Instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii și autoritățile din statele membre oferă asistența și informațiile necesare Parchetului European, la cererea acestuia. Articolul 22 Sistemul de gestionare a cazurilor, index și fișiere de lucru temporare 1. Parchetul European instituie un sistem de gestionare a cazurilor alcătuit din fișiere de lucru temporare și un index care conțin datele cu caracter personal prevăzute în anexă și date cu caracter non-personal. 2. Scopul sistemului de gestionare a cazurilor este: a) sprijinirea gestionării cercetărilor și urmăririlor penale întreprinse de Parchetul European, în special prin corelarea informațiilor; b) facilitarea accesului la informații privind cercetările și urmăririle penale în curs; c) facilitarea monitorizării legalității și conformității cu dispozițiile prezentului regulament privind prelucrarea datelor cu caracter personal. 3. Sistemul de gestionare a cazurilor poate fi legat la conexiunea securizată de telecomunicații menționată la articolul 9 din Decizia 2008/976/JAI[8]. 4. Indexul conține referințe ale fișierelor de lucru temporare prelucrate în cadrul activității Parchetului European și nu poate conține alte date cu caracter personal decât cele la care se face referire la punctul (1) literele (a)-(i), (k) și (m) și la punctul 2 din anexă. 5. În îndeplinirea sarcinilor sale în temeiul prezentului regulament, Parchetul European poate prelucra date referitoare la cazurile la care lucrează într-un fișier de lucru temporar. Parchetul European permite responsabilului cu protecția datelor prevăzut la articolul 41 să aibă acces la fișierul de lucru temporar. Parchetul European informează responsabilul cu protecția datelor de fiecare dată când se deschide un nou fișier de lucru temporar care conține date cu caracter personal. 6. Pentru prelucrarea datelor cu caracter personal legate de cazuri, Parchetul European nu poate stabili niciun alt fișier automat de date în afara sistemului de gestionare a cazurilor sau a fișierelor de lucru temporare. Articolul 23 Funcționarea fișierelor de lucru temporare și a indexului 1. Parchetul European creează un fișier de lucru temporar pentru fiecare caz cu privire la care primește informații, în măsura în care acest transfer de informații este conform cu prezentul regulament sau cu alte instrumente juridice aplicabile. Parchetul European este responsabil de gestionarea fișierelor de lucru temporare create. 2. Parchetul European decide, de la caz la caz, dacă dorește să păstreze fișierul de lucru temporar restricționat sau să permită accesul la acesta sau la părți din acesta membrilor personalului său, atunci când acest lucru este necesar pentru îndeplinirea sarcinilor lor. 3. Parchetul European decide ce informații referitoare la un fișier de lucru temporar vor fi introduse în index. Cu excepția unei decizii contrare a Procurorului European, informațiile înregistrate și supuse verificării în conformitate cu articolul 15 alineatul (4) nu sunt introduse în index. Articolul 24 Accesul la sistemul de gestionare a cazurilor Procurorii europeni delegați și personalul acestora, în măsura în care sunt conectați la sistemul de gestionare a cazurilor, pot avea acces numai la: a) index, cu excepția cazului în care accesul a fost respins în mod expres; b) fișierele de lucru temporare create de Parchetul European referitoare la cercetări sau urmăriri penale care au loc în statul lor membru; c) fișierele de lucru temporare create de Parchetul European referitoare la cercetări sau urmăriri penale care au loc într-un alt stat membru, în măsura în care se referă la cercetări sau urmăriri penale care au loc în statul lor membru. Secțiunea 3 Măsuri de cercetare Articolul 25 Competența în materie de cercetare a Parchetului European 1. În scopul cercetărilor și urmăririlor penale întreprinse de Parchetul European, teritoriul statelor membre ale Uniunii este considerat un spațiu juridic unic în care Parchetul European își poate exercita competența. 2. În cazul în care Parchetul European decide să își exercite competența asupra unei infracțiuni comise parțial sau integral în afara teritoriului statelor membre de către unul dintre resortisanții acestora, de către membrii personalului Uniunii sau de către membrii instituțiilor, acesta solicită asistență pentru a obține cooperarea țării terțe în cauză în conformitate cu instrumentele și procedurile menționate la articolul 59. Articolul 26 Măsuri de cercetare 1. Parchetul European are competența de a solicita sau de a dispune următoarele măsuri de cercetare în exercitarea competențelor sale: a) percheziția oricăror sedii, terenuri, mijloace de transport, locuințe private, haine și orice alte bunuri personale sau sisteme informatice; b) obținerea oricărui obiect sau document relevant sau a oricăror date informatice stocate, inclusiv date privind traficul de telecomunicație și date bancare, criptate sau decriptate, în original sau într-o altă formă specificată; c) sigilarea sediilor și a mijloacelor de transport și înghețarea datelor pentru păstrarea integrității acestora, evitarea pierderii sau contaminării probelor sau asigurarea posibilității de confiscare; d) înghețarea mijloacelor sau produselor infracțiunii, inclusiv înghețarea activelor, dacă se așteaptă să fie supuse confiscării de către instanța de judecată și există motive să se creadă că proprietarul, posesorul sau persoana care le controlează va încerca să zădărnicească confiscarea prin hotărâre judecătorească; e) interceptarea telecomunicațiilor, inclusiv a e-mail-urilor către și de la persoana suspectată, sau a oricărei conexiuni de telecomunicații utilizate de persoana suspectată; f) supravegherea în timp real a telecomunicațiilor prin ordonarea transmisiei instantanee a datelor privind traficul de telecomunicații pentru a localiza persoana suspectată și pentru a identifica persoanele care au fost în contact cu aceasta la un anumit moment; g) monitorizarea tranzacțiilor financiare, prin ordonarea oricărei instituții financiare sau de credit să informeze Parchetul European în timp real cu privire la orice tranzacție financiară efectuată prin orice cont specific deținut sau controlat de persoana suspectată sau prin orice alte conturi despre care se presupune, în mod întemeiat, că sunt utilizate în legătură cu infracțiunea; h) înghețarea tranzacțiilor financiare viitoare, prin ordonarea oricărei instituții financiare sau de credit să sisteze efectuarea oricărei tranzacții financiare care implică un cont specificat sau conturi deținute sau controlate de persoana suspectată; i) efectuarea de măsuri de supraveghere în locuri care nu sunt publice, prin ordonarea supravegherii audio și video sub acoperire a locurilor care nu sunt publice, excluzând supravegherea video a locuințelor private, și înregistrarea rezultatelor; j) efectuarea de cercetări sub acoperire, prin ordonarea unui agent să acționeze sub acoperire sau sub o identitate falsă; k) citarea suspecților și a martorilor, atunci când există motive întemeiate să se presupună că ar putea oferi informații utile cercetării; l) efectuarea de măsuri de identificare, prin ordonarea realizării de fotografii, a înregistrării sonore a persoanelor și a înregistrării caracteristicilor biometrice ale persoanei; m) confiscarea obiectelor necesare ca probe; n) accesul în sedii și prelevarea de probe de bunuri; o) inspectarea mijloacelor de transport, atunci când există motive întemeiate să se presupună că acestea sunt utilizate pentru a transporta bunuri legate de cercetare; p) luarea de măsuri pentru a urmări și controla persoane în vederea localizării unei persoane; q) identificarea și urmărirea oricărui obiect prin mijloace tehnice, inclusiv livrări controlate de bunuri și tranzacții financiare controlate; r) efectuarea de supravegheri personalizate în locuri publice a persoanelor suspectate și a terților; s) obținerea accesului la registrele publice naționale sau europene și a registrelor păstrate de entități private în interes public; t) interogarea persoanei suspectate și a martorilor; u) numirea experților, din oficiu sau la cererea persoanei suspectate, atunci când sunt necesare cunoștințe de specialitate. 2. Statele membre se asigură că măsurile menționate la alineatul (1) pot fi utilizate în cercetări și urmăriri penale întreprinse de Parchetul European. Aceste măsuri fac obiectul condițiilor prevăzute în prezentul articol și în legislația națională. Alte măsuri de cercetare decât cele menționate la alineatul (1) pot fi ordonate sau solicitate numai de Parchetul European, dacă sunt disponibile în conformitate cu legislația statului membru unde măsura urmează să fie efectuată. 3. Măsurile individuale de cercetare menționate la alineatul (1) nu se ordonă fără motive întemeiate și dacă același obiectiv poate fi atins prin mijloace mai puțin intruzive. 4. Statele membre se asigură că măsurile de cercetare menționate la alineatul (1) literele (a)-(j) se supun autorizării de către autoritatea judiciară competentă a statului membru unde urmează să fie efectuată cercetarea. 5. Măsurile de cercetare menționate la alineatul (1) literele (k)-(u) se supun autorizării judiciare dacă această cerință este prevăzută în legislația națională a statului membru unde urmează să fie efectuată cercetarea. 6. Dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute în prezentul articol, precum și cele aplicabile în temeiul legislației naționale pentru autorizarea măsurii supuse cererii, autorizația este acordată în termen de 48 de ore sub forma unei decizii scrise și motivate de către autoritatea judiciară competentă. 7. Parchetul European poate solicita autorității judiciare competente arestarea sau arestarea preventivă a persoanei suspectate în conformitate cu legislația națională. Secțiunea 4 Încetarea cercetării și competențele în materie de urmărire penală Articolul 27 Acțiunea penală în instanțele naționale 1. Procurorul European și procurorii europeni delegați au aceleași competențe ca procurorii naționali în cadrul fazei de judecată, în special competența de a pleda, de a participa la obținerea de probe și de a exercita căile de atac disponibile. 2. Atunci când procurorul european delegat competent consideră cercetarea ca fiind încheiată, acesta prezintă spre examinare Procurorului European un rezumat al cazului, însoțit de un proiect de act de inițiere a acțiunii penale și de lista de probe. În cazul în care Procurorul European nu dispune închiderea cazului în conformitate cu articolul 28, acesta ordonă procurorului european delegat trimiterea cazului în fața instanței naționale competente printr-un act de inițiere a acțiunii penale sau retrimiterea pentru cercetări suplimentare. Procurorul European poate aduce personal cazul în fața instanței naționale competente. 3. Actul de inițiere a acțiunii penale prezentat instanței naționale competente enumeră probele ce vor fi prezentate în proces. 4. În strânsă consultare cu procurorul european delegat care trimite cazul și având în vedere buna administrare a justiției, Procurorul European alege jurisdicția și stabilește instanța națională competentă, ținând seama de următoarele criterii: a) locul săvârșirii infracțiunii sau, în cazul mai multor infracțiuni, locul săvârșirii majorității infracțiunilor; b) locul unde persoana acuzată își are reședința obișnuită; c) locul unde sunt situate probele; d) locul unde victimele directe își au reședința obișnuită. 5. Atunci când acest lucru este necesar în scopul recuperării, urmăririi sau monitorizării administrative, Procurorul European notifică autoritățile naționale competente, persoanele interesate și instituțiile, organismele, agențiile relevante ale Uniunii cu privire la inițierea acțiunii penale. Articolul 28 Închiderea cazului 1. Procurorul European închide cazul atunci când urmărirea penală devine imposibilă din oricare dintre următoarele motive: a) decesul persoanei suspectate; b) comportamentul supus cercetării nu întrunește elementele constitutive ale unei infracțiuni; c) amnistia sau imunitatea acordată suspectului; d) expirarea termenului național de prescripție a urmăririi penale; e) persoana suspectată a fost deja achitată sau condamnată definitiv pentru aceleași fapte pe teritoriul Uniunii sau cazul a fost tratat în conformitate cu articolul 29. 2. Procurorul European poate închide cazul din oricare dintre următoarele motive: a) infracțiunea este una minoră conform legislației naționale de transpunere a Directivei 2013/XX/UE privind combaterea fraudelor îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii prin intermediul dreptului penal; b) lipsa probelor relevante. 3. Parchetul European poate trimite cazuri respinse către OLAF sau autoritățile naționale administrative sau judiciare competente pentru recuperare, alte urmăriri administrative sau monitorizare. 4. În cazul în care cercetarea a fost inițiată pe baza informațiilor furnizate de partea vătămată, Parchetul European informează partea respectivă în acest sens. Articolul 29 Tranzacția 1. Atunci când cazul nu este închis și în scopul unei bunei administrări a justiției, Parchetul European poate propune persoanei suspectate, după ce aceasta a reparat prejudiciul cauzat prin săvârșirea infracțiunii, să achite o amendă forfetară care, odată plătită, antrenează închiderea definitivă a cazului (tranzacție). Dacă persoana suspectată este de acord, aceasta plătește amenda forfetară Uniunii. 2. Parchetul European supraveghează colectarea plăților implicate în tranzacție. 3. În cazul în care tranzacția este acceptată și amenda plătită de către persoana suspectată, Procurorul European închide definitiv cazul, notifică oficial autoritățile naționale judiciare și de asigurare a respectării legii competente și informează în acest sens instituțiile, organismele și agențiile relevante ale Uniunii. 4. Închiderea menționată la alineatul (3) nu este supusă controlului jurisdicțional. Secțiunea 5 ADMISIBILITATEA PROBELOR Articolul 30 Admisibilitatea probelor 1. Probele prezentate de Parchetul European instanței de judecată, în cazul în care instanța consideră că admiterea lor nu ar afecta caracterul echitabil al procedurii sau dreptul la apărare, astfel cum sunt consacrate în articolele 47 și 48 din Carta drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene, sunt admise în proces fără a fi validate sau a face obiectul unui alt proces juridic similar, chiar dacă legislația națională a statului membru unde se află situată instanța prevede norme diferite privind colectarea sau prezentarea unor astfel de probe. 2. Odată ce probele sunt admise, nu se aduce atingere competenței instanțelor naționale de a evalua în mod liber probele prezentate în proces de Parchetul European. Secțiunea 6 Confiscarea Articolul 31 Dispunerea de bunurile confiscate În cazul în care, la cererea Parchetului European, instanța națională competentă a dispus printr-o hotărâre definitivă confiscarea oricăror bunuri având legătură cu infracțiunea sau venituri derivate dintr-o infracțiune care intră în sfera de competență a Parchetului European, valoarea monetară a acestor bunuri sau venituri se transferă la bugetul Uniunii, în măsura necesară pentru compensarea prejudiciului cauzat Uniunii. CAPITOLUL IV GARANȚII PROCEDURALE Articolul 32 Domeniul de aplicare al drepturilor persoanelor suspectate și acuzate, precum și ale altor persoane implicate 1. Activitățile Parchetului European se desfășoară în deplină conformitate cu drepturile persoanelor suspectate consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, inclusiv cu dreptul la un proces echitabil și dreptul la apărare. 2. Orice persoană suspectată și acuzată implicată în procedurile desfășurate de Parchetul European are, cel puțin, următoarele drepturi procedurale, astfel cum sunt prevăzute în legislația Uniunii și în legislația națională a statului membru: (a) dreptul la interpretare și traducere, astfel cum se prevede în Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului; (b) dreptul la informații și accesul la materialele cazului, astfel cum se prevede în Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului; (c) dreptul la un avocat și dreptul de a comunica cu părți terțe și de a informa părți terțe în caz de detenție, astfel cum se prevede în [Directiva 2013/xx/UE a Parlamentului European și a Consiliului din xx xxxx 2013 privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare]; (d) dreptul la tăcere și prezumția de nevinovăție; (e) dreptul la asistență juridică; (f) dreptul de a prezenta probe, de a numi experți și de a audia martori. 3. Persoanele suspectate și acuzate au drepturile enumerate la alineatul (2) din momentul în care sunt suspectate de a fi comis o infracțiune. După confirmarea actul de inițiere a acțiunii penale de către instanța națională competentă, drepturile procedurale ale persoanelor suspectate și ale persoanelor acuzate se vor baza pe regimul național aplicabil în cazul relevant. 4. Drepturile enumerate la alineatul (2) se aplică, de asemenea, în cazul oricăror persoane care sunt audiate de Parchetul European, altele decât persoanele suspectate și persoanele acuzate, dacă, în cadrul unui interogatoriu al unei audieri sau al unei ședințe de judecată, acestea devin suspecte de a fi comis o infracțiune. 5. Fără a aduce atingere drepturilor prevăzute în prezentul capitol, persoanele suspectate și persoanele acuzate, precum și alte persoane implicate în procedurile desfășurate de Parchetul European beneficiază de toate drepturile procedurale pe care le prevede legislația națională aplicabilă. Articolul 33 Dreptul la tăcere și prezumția de nevinovăție 1. În conformitate cu legislația națională, persoanele suspectate și persoanele acuzate implicate în procedurile desfășurate de Parchetul European au dreptul la tăcere, atunci când sunt interogate în legătură cu infracțiunile de care sunt suspectate de a le fi comis, și sunt informate că nu sunt obligate să se autoincrimineze. 2. Persoanele suspectate și persoanele acuzate sunt considerate nevinovate până la dovedirea vinovăției în conformitate cu legislația națională. Articolul 34 Dreptul la asistență juridică Orice persoană suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni care intră în sfera de competență a Parchetului European are dreptul la asistență juridică gratuită sau parțial gratuită din partea autorităților naționale, în conformitate cu legislația națională, în cazul în care nu deține mijloace suficiente pentru a o suporta. Articolul 35 Drepturi referitoare la probe 1. În conformitate cu legislația națională, persoanele suspectate și persoanele acuzate au dreptul de a prezenta probe spre a fi examinate de Parchetul European. 2. În conformitate cu legislația națională, persoanele suspectate și persoanele acuzate au dreptul de a solicita Parchetului European să colecteze orice probe relevante pentru cercetare, inclusiv să numească experți și să audieze martori. CAPITOLUL V CONTROLUL JURISDICȚIONAL Articolul 36 Controlul jurisdicțional 1. În momentul adoptării unor acte de procedură pentru îndeplinirea funcțiilor sale, Parchetul European este considerat o autoritate națională în sensul controlului jurisdicțional. 2. Atunci când dispozițiile legislației naționale devin aplicabile în temeiul prezentului regulament, aceste dispoziții nu sunt considerate ca fiind dispoziții ale legislației Uniunii în scopul articolului 267 din tratat. CAPITOLUL VI PROTECȚIA DATELOR Articolul 37 Prelucrarea datelor cu caracter personal 1. Parchetul European poate prelucra prin mijloace automate sau în fișiere manuale structurate, în conformitate cu prezentul regulament, numai datele cu caracter personal enumerate la punctul 1 din anexă cu privire la persoanele care, în temeiul legislației naționale a statelor membre în cauză, sunt suspectate de a fi comis sau de a fi luat parte la comiterea unei infracțiuni din sfera de competență a Parchetului European sau care au fost condamnate pentru o astfel de infracțiune, în următoarele scopuri: – cercetări și urmăriri penale întreprinse în conformitate cu prezentul regulament; – schimb de informații cu autoritățile competente din statele membre și alte organisme ale Uniunii în conformitate cu prezentul regulament; – cooperare cu țări terțe în conformitate cu prezentul regulament. 2. Parchetul European poate prelucra numai datele cu caracter personal enumerate la punctul 2 din anexă, cu privire la persoanele care, în temeiul legislației naționale a statelor membre în cauză, sunt considerate ca martori sau victime în cadrul unei cercetări sau urmăriri penale referitoare la unul sau mai multe tipuri de infracțiuni pentru care este competent Parchetul European sau cu privire la persoanele care nu au împlinit vârsta de 18 ani. Prelucrarea acestor date cu caracter personal poate avea loc numai dacă este strict necesară în scopurile specificate la alineatul (1). 3. În cazuri excepționale, Parchetul European poate, de asemenea, pentru o perioadă limitată care nu trebuie să depășească timpul necesar pentru încheierea cazului cu privire la care sunt prelucrate datele, să prelucreze alte date cu caracter personal decât cele menționate la alineatele (1) și (2) referitoare la circumstanțele unei infracțiuni atunci când acestea sunt direct relevante și incluse în cercetările în curs de desfășurare pe care Parchetul European le coordonează și atunci când prelucrarea lor este strict necesară în scopurile specificate la alineatul (1), cu condiția ca prelucrarea unor astfel de date să se desfășoare în conformitate cu prezentul regulament. Responsabilul cu protecția datelor menționat la articolul 41 este informat imediat cu privire la aplicarea acestui alineat. 4. Datele cu caracter personal prelucrate automat sau prin alte mijloace, care dezvăluie originea rasială sau etnică, opiniile politice, convingerile religioase sau filozofice, apartenența sindicală, precum și datele privind sănătatea sau viața sexuală pot fi prelucrate de Parchetul European numai în cazul în care astfel de date sunt strict necesar pentru cercetările sale și vin în completarea altor date cu caracter personal deja prelucrate. Responsabilul cu protecția datelor este informat imediat cu privire la aplicarea acestui alineat. Aceste date nu pot fi prelucrate în indexul menționat la articolul 22 alineatul (4). Atunci când aceste date se referă la martori sau victime în sensul alineatului (2), decizia de a le prelucra este adoptată de Procurorul European. 5. Regulamentul (CE) nr. 45/2001 se aplică în cazul prelucrării datelor cu caracter personal de către EPPO în contextul activităților sale. Prezentul regulament detaliază și completează Regulamentul (CE) nr. 45/2001 în ceea ce privește datele operaționale cu caracter personal. Articolul 38 Durata stocării datelor cu caracter personal 1. Nu se poate continua stocarea datelor cu caracter personal prelucrate de Parchetul European după prima dintre următoarele date, după caz: a) data la care acțiunea penală s-a prescris conform termenelor de prescripție ale tuturor statelor membre interesate de cercetarea și urmărirea penală; b) data la care persoana a fost achitată și hotărârea judecătorească a devenit definitivă; c) trei ani de la data la care hotărârea judecătorească a ultimului dintre statele membre vizate de cercetarea sau urmărirea penală a devenit definitivă; d) data la care Parchetul European a stabilit că nu mai este necesar să continue cercetarea sau urmărirea penală. 2. Respectarea termenelor de stocare la care se face referire la alineatul (1) este analizată în mod constant printr-o prelucrare automată corespunzătoare. Cu toate acestea, o verificare a necesității stocării datelor se efectuează la fiecare trei ani de la data introducerii lor. În cazul în care datele privind persoanele menționate în anexă sunt stocate pentru o perioadă mai mare de cinci ani, Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor este informată în consecință. 3. Atunci când unul dintre termenele de stocare menționate la alineatul (1) a expirat, Parchetul European verifică necesitatea de a stoca datele mai mult timp pentru a îi permite să își îndeplinească funcțiile și poate decide, prin derogare, să stocheze aceste date până la următoarea verificare. Motivele care stau la baza continuării stocării trebuie să fie justificate și înregistrate. În cazul în care nu se ia nicio decizie cu privire la continuarea stocării datelor cu caracter personal, aceste date vor fi șterse automat după trei ani. 4. În cazul în care, în conformitate cu alineatul (3), datele au continuat să fie stocate după datele la care se face referire la alineatul (1), Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor reexaminează, la fiecare trei ani, necesitatea de a continua stocarea acestor date. 5. În cazul în care un fișier conține date neautomate și nestructurate, la expirarea termenului de stocare pentru ultimele date automate din fișier, toate documentele din fișier și eventualele copii vor fi distruse. Articolul 39 Înregistrare și documentare 1. În scopul verificării legalității prelucrării datelor, autosupravegherii și garantării integrității și securității datelor, Parchetul European păstrează o evidență a eventualelor colectări, modificări, accesări, divulgări, combinații sau ștergeri ale datelor cu caracter personal utilizate în scopuri operaționale. Astfe