C 323/4

COMUNICAREA COMISIEI

Orientări privind interpretarea și aplicarea Directivei 93/13/CEE a Consiliului privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii

(Text cu relevanță pentru SEE)

(2019/C 323/04)

CUPRINS

INTRODUCERE 5

1. OBIECTIVELE ȘI DOMENIUL DE APLICARE AL DCA 7

1.1. Obiectivele DCA 8

1.2. Domeniul de aplicare al DCA 10

1.2.1. Noțiunile „vânzător sau furnizor”, „consumator” și „contracte încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator” 10

1.2.2. Clauze contractuale care nu s-au negociat individual [articolul 3 alineatele (1) și (2) din DCA] 13

1.2.3. Excluderea clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii [articolul 1 alineatul (2) din DCA] 14

1.2.4. Interacțiunea cu alte reglementări ale UE 15

1.2.5. Aplicarea DCA în cazul comercianților stabiliți în țări terțe 17

2. RELAȚIA CU DREPTUL INTERN, INCLUSIV ARMONIZAREA MINIMĂ 17

2.1. Armonizarea minimă și extinderea domeniului de aplicare (articolele 8 și 8a din DCA), inclusiv rolul instanțelor supreme naționale 18

2.2. Alte dispoziții de drept intern 19

3. TESTUL GENERAL PENTRU APRECIEREA CARACTERULUI ABUZIV ȘI CERINȚELE DE TRANSPARENȚĂ 20

3.1. Generalități privind caracterul abuziv și transparența 20

3.2. Clauze contractuale care privesc obiectul principal al contractului sau prețul și remunerația [articolul 4 alineatul (2) din DCA] 23

3.2.1. Clauze contractuale care privesc definirea obiectului principal al contractului 23

3.2.2. Clauze contractuale care privesc prețul și remunerația 24

3.3. Cerințe în materie de transparență 25

3.3.1. Cerințe de transparență în temeiul DCA 25

3.3.2. Cerințe de transparență care decurg din alte acte ale UE 28

3.4. Aprecierea caracterului abuziv în temeiul articolului 3 și al articolului 4 alineatul (1) din DCA 29

3.4.1. Cadrul aprecierii în temeiul articolului 3 alineatul (1) și al articolului 4 alineatul (1) 29

3.4.2. Relevanța actelor cu putere de lege și semnificația dezechilibrului 31

3.4.3. Sancțiuni sau consecințe ale neexecutării de către consumator a obligațiilor sale contractuale 32

3.4.4. Eventualul caracter abuziv al prețului sau al remunerației 33

3.4.5. Circumstanțele care însoțesc încheierea contractului 33

3.4.6. Relevanța lipsei de transparență pentru caracterul abuziv al clauzelor contractuale 34

3.4.7. Rolul anexei menționate la articolul 3 alineatul (3) din DCA 35

4. CARACTERUL NEOBLIGATORIU AL CLAUZELOR CONTRACTUALE ABUZIVE [ARTICOLUL 6 ALINEATUL (1) DIN DCA] 37

4.1. Caracterul și rolul articolului 6 alineatul (1) din DCA în ceea ce privește protecția împotriva clauzelor contractuale abuzive 37

4.2. Efectul juridic al faptului că o clauză „nu creează obligații pentru consumator” 38

4.3. Consecințele caracterului abuziv al clauzelor contractuale pentru drepturile și obligațiile părților 39

4.3.1. Principiu: înlăturarea clauzelor contractuale abuzive și interzicerea modificării acestora 39

4.3.2. Excepție: acoperirea lacunelor din contract pentru a evita nulitatea acestuia 41

4.3.3. Aplicarea dispozițiilor cu caracter supletiv în alte cazuri 43

4.3.4. Aplicarea posibilă a unor clauze contractuale abuzive în pofida caracterului abuziv al acestora? 43

4.4. Restituirea beneficiilor obținute prin clauze contractuale abuzive 43

5. CĂI DE ATAC ȘI GARANȚII PROCEDURALE PREVĂZUTE LA ARTICOLUL 6 ALINEATUL (1) ȘI LA ARTICOLUL 7 ALINEATUL (1) DIN DCA 44

5.1. Semnificația articolului 6 alineatul (1) și a articolului 7 alineatul (1) din DCA și a principiilor echivalenței și efectivității în general 44

5.2. Principiul examinării ex officio a clauzelor contractuale abuzive 48

5.2.1. Legătura cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) 48

5.2.2. Relația cu principiile de procedură civilă 48

5.2.3. Controlul ex officio și pasivitatea totală a consumatorului 49

5.3. Obligații care decurg din principiul echivalenței 49

5.3.1. Controlul ex officio al clauzelor contractuale abuzive 49

5.3.2. Alte obligații bazate pe principiul echivalenței 50

5.4. Aprecierea ex officio și eficiența căilor de atac 50

5.4.1. Testul aplicabil 50

5.4.2. Factori relevanți pentru eficiența căilor de atac 52

5.5. Ce implică controlul ex officio ? 58

5.5.1. Obligații fundamentale 58

5.5.2. Aspecte care trebuie examinate 58

5.5.3. Disponibilitatea elementelor de drept și de fapt necesare 59

5.5.4. Concluziile care trebuie stabilite pe baza aprecierii eventualului caracter abuziv 61

5.6. Implicațiile controlului ex officio și ale principiilor efectivității și echivalenței pentru normele de procedură naționale 61

5.7. Controlul ex officio al clauzelor contractuale abuzive și proceduri extrajudiciare 62

6. ACȚIUNI ÎN ÎNCETARE ÎN INTERESUL COLECTIV AL CONSUMATORILOR [ARTICOLUL 7 ALINEATELE (2) ȘI (3) DIN DCA] 63

ANEXA I – Jurisprudența Curții menționată în prezenta comunicare 65

ANEXA II – Prezentarea generală a notificărilor în temeiul articolului 8a din DCA 90

INTRODUCERE

Directiva 93/13/CEE a Consiliului (1) este o directivă bazată pe principii. Aceasta protejează consumatorii împotriva clauzelor abuzive din toate tipurile de contracte încheiate între întreprinderi și consumatori. Prin urmare, este un instrument esențial pentru asigurarea echității pe piața internă.

De la adoptarea sa în urmă cu 26 de ani, DCA a fost interpretată prin numeroase hotărâri ale Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumită în continuare „Curtea”), în special prin hotărâri preliminare, în care Curtea a dezvoltat în continuare multe dintre principiile generale prevăzute de DCA. Interpretarea Curții nu se rezumă la criteriile controlului de fond al clauzelor contractuale și la consecințele care ar putea rezulta din caracterul abuziv al acestora, ci are și implicații asupra normelor naționale de procedură, în măsura în care aceste norme sunt relevante pentru protecția eficace împotriva clauzelor contractuale abuzive.

Verificarea adecvării legislației în materie de protecție a consumatorilor și de comercializare din 2017 (2) a inclus o evaluare cuprinzătoare a DCA. În urma acesteia s-a constatat că abordarea bazată pe principii a DCA este eficace și contribuie la un nivel înalt de protecție a consumatorilor. Cu toate acestea, evaluarea a identificat, de asemenea, o anumită lipsă de claritate în ceea ce privește interpretarea directivei în cauză și a aplicării acesteia în ceea ce privește, de exemplu: (i) domeniul de aplicare al exceptărilor pentru clauzele privind prețul și obiectul principal al contractului; (ii) consecințele juridice ale caracterului neobligatoriu al clauzelor contractuale abuzive; și (iii) obligația instanțelor naționale de a-și asuma un rol activ în aplicarea DCA în cazuri individuale. Prin urmare, raportul privind verificarea adecvării a recomandat abordarea acestor probleme prin orientări specifice ale Comisiei.

În acest context, propunerea Comisiei din 11 aprilie 2018 (3) de modificare a diferitelor directive privind protecția consumatorilor este limitată, în ceea ce privește DCA, la propunerea introducerii unei dispoziții privind sancțiunile. În același timp, Comunicarea Comisiei intitulată „Noile avantaje pentru consumatori” din 11 aprilie 2018 (4) a anunțat că Comisia va adopta orientări privind DCA în 2019 pentru a clarifica problemele care au apărut în aplicarea directivei.

Scopul principal al prezentei comunicări de orientare (denumită în continuare „prezenta comunicare”) este de a prezenta, într-un mod structurat, interpretarea furnizată de Curte cu privire la noțiunile și dispozițiile esențiale din DCA, în lumina cauzelor specifice cu care au fost sesizate instanțele statelor membre. Astfel, Comisia ar dori să crească gradul de conștientizare cu privire la această jurisprudență în rândul tuturor părților interesate, cum ar fi consumatorii, întreprinderile, autoritățile statelor membre, inclusiv instanțele naționale, și practicienii din domeniul dreptului, în întreaga UE și, prin urmare, să faciliteze aplicarea sa concretă.

Deși DCA a atins un nivel înalt de protecție a consumatorilor și de armonizare a conceptelor-cheie din domeniul protecției împotriva clauzelor contractuale abuzive pe piața internă, în statele membre există particularități pe care participanții pe piață și practicienii din domeniul dreptului vor trebui să le ia, de asemenea, în considerare. Aceste particularități pot viza un domeniu de aplicare mai larg al normelor naționale care transpun DCA sau pot consta în norme mai detaliate sau mai stricte privind caracterul abuziv al clauzelor contractuale. Printre exemple se numără o „listă neagră” de clauze contractuale care sunt considerate ca fiind abuzive în orice situație, listele de clauze contractuale prezumate ca fiind abuzive, examinarea inclusiv a clauzelor contractuale care au fost negociate individual, aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale care definesc obiectul principal al contractului sau a caracterului adecvat al prețului sau al remunerației, chiar și în cazul în care aceste clauze sunt transparente. Pot exista, de asemenea, cerințe mai puțin exigente pentru a considera că o clauză contractuală este abuzivă în temeiul dispoziției generale privind caracterul abuziv, de exemplu atunci când transpunerea în dreptul intern nu impune ca dezechilibrul între drepturile și obligațiile părților să fie semnificativ sau ca dezechilibrul să fie în contradicție cu cerința de bună-credință. Astfel de norme sunt posibile, în principiu, în temeiul dispoziției privind armonizarea minimă prevăzută la articolul 8 din DCA (5). Anexa II la prezenta comunicare conține o prezentare generală a notificărilor trimise de statele membre în temeiul articolului 8a din DCA (6), care reflectă abaterile de la DCA.

Prezenta comunicare se bazează pe standardul minim prevăzut de DCA și nu poate oferi o imagine completă a aplicării DCA în fiecare stat membru UE în parte sau a hotărârilor instanțelor naționale și a deciziilor altor organisme competente în ceea ce privește examinarea unor clauze contractuale specifice. Pe lângă diferitele surse de informare disponibile în statele membre, în baza de date privind protecția consumatorilor, accesibilă în cadrul portalului e-justiție (7), se găsesc informații privind dispozițiile naționale care transpun DCA și privind jurisprudența și literatura juridică.

Dacă nu se fac alte precizări, articolele menționate în prezenta comunicare sunt articole din DCA. În cazul în care se utilizează termenul „clauză contractuală” sau „clauză”, acesta se referă la „o clauză contractuală care nu s-a negociat individual”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din DCA. În cazul în care citatele din textul DCA sau din hotărârile Curții sunt evidențiate grafic, respectiva evidențiere a fost adăugată de Comisie.

Secțiunea 1 din prezenta comunicare prezintă obiectivele și domeniul de aplicare al DCA, în timp ce secțiunea 2 se referă în special la principiul armonizării minime și la relația cu dreptul intern în general. Secțiunea 3 analizează aprecierea transparenței și a caracterului abuziv sau echitabil al clauzelor contractuale în conformitate cu articolele 3, 4 și 5. Secțiunea 4 explică implicațiile caracterului abuziv al clauzelor contractuale pentru drepturile și obligațiile părților în conformitate cu articolul 6 alineatul (1). Secțiunea 5 prezintă în detaliu cerințele procedurale de examinare a clauzelor contractuale, inclusiv obligația instanțelor naționale de a-și asuma un rol activ în această examinare. În sfârșit, secțiunea 6 analizează unele particularități ale acțiunilor în încetare.

Principiile elaborate de Curte în ceea ce privește garanțiile procedurale din cadrul DCA, inclusiv principiul controlului ex officio, se aplică mutatis mutandis altor dispoziții ale legislației UE privind protecția consumatorilor (8). De asemenea, prezenta comunicare ia în considerare anumite hotărâri referitoare la alte directive privind protecția consumatorilor, în măsura în care acestea sunt relevante și în ceea ce privește DCA.

Deși hotărârile preliminare sunt adresate instanței de trimitere și instanțelor naționale în general, care au obligația de a le aplica în mod direct, acestea privesc toate autoritățile naționale a căror activitate implică abordarea clauzelor contractuale abuzive, inclusiv autoritățile administrative care asigură respectarea dispozițiilor DCA și ministerele responsabile cu propunerea de acte legislative. Este de competența statelor membre să examineze în ce măsură normele și practicile lor respectă DCA, astfel cum a fost interpretată de Curte, și, dacă este cazul, modul în care se poate îmbunătăți conformarea în vederea protejării eficace a consumatorilor împotriva clauzelor contractuale abuzive.

Prezenta comunicare se adresează statelor membre UE și Islandei, Liechtensteinului și Norvegiei în calitate de semnatare ale Acordului privind Spațiul Economic European (9) (SEE). Prin urmare, trimiterile la UE, la Uniune sau la piața unică ar trebui să fie înțelese ca trimiteri la SEE sau la piața SEE. Prezenta comunicare este concepută exclusiv ca document de orientare, textele actelor legislative ale UE fiind singurele cu putere de lege. Orice interpretare cu caracter de autoritate a legislației trebuie să decurgă din textul Directivei 93/13/CEE și direct din deciziile Curții (10) care au fost pronunțate până în prezent și care vor fi pronunțate în viitor. Prezenta comunicare ține seama de hotărârile Curții publicate până la 31 mai 2019 și nu poate aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței Curții. Punctele de vedere exprimate în prezenta comunicare nu pot aduce atingere poziției pe care Comisia Europeană ar putea să o adopte în fața Curții. Informațiile cuprinse în prezenta comunicare au caracter general și nu se adresează niciunei persoane sau entități în mod specific. Nici Comisia Europeană, nici orice persoană care acționează în numele Comisiei Europene nu este responsabilă de modul în care ar putea fi utilizate informațiile următoare.

1. OBIECTIVELE ȘI DOMENIUL DE APLICARE AL DCA

Articolul 1 (1) Scopul prezentei directive este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator. (2) Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii sau dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea sunt părți, în special în domeniul transportului. Articolul 2 În sensul prezentei directive: (a) „clauzele abuzive” înseamnă clauzele contractuale definite la articolul 3; (b) „consumator” înseamnă orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care se află în afara activității sale profesionale; (c) „vânzător sau furnizor” înseamnă orice persoană fizică sau juridică care, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională, publică sau privată. Articolul 3 alineatele (1) și (2) (1) O clauză contractuală care nu s-a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună-credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului. (2) Se consideră întotdeauna că o clauză nu s-a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune. Faptul că anumite aspecte ale unei clauze sau o anumită clauză au fost negociate individual nu exclude aplicarea prezentului articol pentru restul contractului, în cazul în care o evaluare globală a acestuia indică faptul că este, cu toate acestea, un contract de adeziune. În cazul în care orice vânzător sau furnizor pretinde că s-a negociat individual o clauză standard, acestuia îi revine sarcina probei. Al șaselea considerent întrucât, pentru a facilita instituirea pieței interne și pentru a proteja cetățeanul, în rolul său de consumator, la achiziționarea de bunuri și servicii în temeiul unor contracte care sunt reglementate de legislația unui alt stat membru decât statul său membru, este esențial să se elimine clauzele abuzive în aceste contracte; Al nouălea considerent întrucât, în conformitate cu principiul prevăzut sub titlul „Protejarea intereselor economice ale consumatorilor”, astfel cum este enunțat în programele în cauză: „persoanele care achiziționează bunuri și servicii ar trebui protejate împotriva abuzului de putere de către vânzător sau furnizor, mai ales împotriva contractelor de adeziune și împotriva excluderii abuzive a unor drepturi esențiale din contracte”; Al zecelea considerent întrucât se poate obține o protecție mai eficace a consumatorului prin adoptarea unor norme de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive; întrucât aceste norme ar trebui să se aplice tuturor contractelor încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori; întrucât, prin urmare, trebuie excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive, inter alia, contractele de muncă, contractele privind drepturile de succesiune, contractele privind drepturi care intră sub incidența Codului familiei și contractele privind înființarea sau organizarea companiilor sau acordurile de parteneriat; Al unsprezecelea considerent întrucât consumatorul trebuie să beneficieze de aceeași protecție în temeiul contractelor încheiate verbal și în scris, indiferent, în al doilea caz, dacă clauzele contractuale sunt cuprinse într-unul sau mai multe documente; Al treisprezecelea considerent […] întrucât, în această privință, formularea „acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii” din articolul 1 alineatul (2) se referă și la normele care, în conformitate cu legea, se aplică între părțile contractante, cu condiția să nu se fi instituit alte acorduri;

1.1. Obiectivele DCA

DCA urmărește apropierea legislațiilor naționale în vederea creșterii nivelului de protecție a consumatorilor împotriva clauzelor abuzive, care nu sunt negociate individual, din contractele încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator.

Prin urmare, DCA are un dublu obiectiv, urmărind:

— să asigure o protecție eficace a consumatorilor – care, în general, se află în poziție de inferioritate față de vânzător sau furnizor – împotriva clauzelor contractuale abuzive care sunt utilizate de vânzători sau furnizori și care nu au fost negociate individual; și

— să contribuie la realizarea pieței interne prin armonizarea minimă a normelor naționale care urmăresc această protecție.

Curtea (11) a subliniat rolul DCA în legătură cu obiectivele generale ale UE atunci când a afirmat următoarele:

„[…] [t]rebuie arătat în plus că, potrivit jurisprudenței Curții, această directivă, în ansamblul său, constituie, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (t) CE, o măsură indispensabilă pentru aducerea la îndeplinire a misiunilor încredințate Comunității Europene și, în particular, pentru creșterea nivelului și a calității vieții în ansamblul acesteia din urmă […] (12).”

În această privință, Curtea a calificat în mod repetat protecția prevăzută de DCA ca fiind de „interes public” (13). În conformitate cu articolul 114 din Tratatul privind funcționarea UE (TFUE) (14), temeiul juridic al DCA, precum și cu articolul 169 din TFUE și articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a UE (15), DCA prevede un nivel înalt de protecție a consumatorilor.

Potrivit jurisprudenței constante a Curții (16), sistemul de protecție instituit de Directiva 93/13/CEE se bazează pe

„[…] [ideea] […] că un consumator se găsește într-o situație de inferioritate față de un profesionist în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl determină să adere la condițiile redactate în prealabil de profesionist, fără a putea exercita o influență asupra conținutului acestora […].”

Prin urmare, DCA vizează abordarea situațiilor de inegalitate a părților în ceea ce privește clauzele contractuale, inegalitate care poate fi generată de o asimetrie a informației sau a competențelor tehnice (17) ori de puterea de negociere (18) în ceea ce privește clauzele contractuale.

În special, prin caracterul neobligatoriu al clauzelor contractuale abuzive în sensul articolului 6 alineatul (1), DCA urmărește să creeze un echilibru real (19) între părțile la contract, eliminând dezechilibrul creat de clauzele contractuale abuzive (20), pentru a compensa situația de inferioritate a consumatorilor (21).

Mai mult, DCA urmărește să descurajeze vânzătorii sau furnizorii de la a utiliza clauze abuzive în viitor (22). Comisia reamintește că, în raportul său din 2000 (23) privind punerea în aplicare a DCA, a subliniat efectele nocive ale utilizării clauzelor contractuale abuzive asupra ordinii juridice și economice a UE în ansamblul său și a subliniat importanța DCA dincolo de protecția consumatorilor individuali direct afectați de clauzele contractuale abuzive.

1.2. Domeniul de aplicare al DCA

1.2.1. Noțiunile „vânzător sau furnizor”, „consumator” și „contracte încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator”

Astfel cum se prevede la articolul 1 alineatul (1) din DCA, DCA se aplică „[contractelor] încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator”.

Pentru ca un contract să intre sub incidența DCA, este necesar să se stabilească faptul că o parte la contract este un vânzător sau furnizor, astfel cum este definit la articolul 2 litera (c), iar cealaltă parte este un consumator (24), în sensul articolului 2 litera (b). Acest lucru nu aduce atingere faptului că statele membre pot, a priori, să extindă domeniul de aplicare al normelor naționale care transpun DCA și la alte contracte, aplicând această directivă, de exemplu, și contractelor încheiate între doi vânzători sau furnizori sau între doi consumatori.

1.2.1.1. Definițiile termenilor „vânzător sau furnizor” și „consumator”

În timp ce, în conformitate cu articolul 2 litera (b), consumatorii trebuie să fie persoane fizice, la articolul 2 litera (c) se stabilește că un vânzător sau furnizor poate fi o persoană fizică sau juridică.

Pentru a stabili dacă o anumită persoană este un vânzător sau furnizor sau un consumator, este important să se analizeze echilibrul de putere dintre părți în ceea ce privește contractul în cauză. Factorii tipici sunt asimetria informațiilor, a cunoștințelor și a expertizei sau a puterii de negociere. Noțiunile de „vânzător sau furnizor” și de „consumator” sunt concepte funcționale bazate pe rolurile părților în ceea ce privește contractul în cauză. În același timp, noțiunea de „consumator” este obiectivă și reflectă situația de inferioritate în care se află de obicei cealaltă parte la contract decât vânzătorul sau furnizorul, ceea ce înseamnă că cunoștințele și experiența superioare ale unui anumit consumator nu descalifică această persoană din calitatea de „consumator” în sensul DCA (25).

Curtea a explicat această abordare funcțională după cum urmează (26):

„53 Prin urmare, Directiva 93/13 definește contractele cărora li se aplică în funcție de calitatea contractanților, după cum aceștia acționează sau nu acționează în scopuri legate de activitatea lor profesională […] ( 27 ) .” „55 Rezultă de aici că noțiunea «profesionist» [vânzător sau furnizor], în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 93/13, este o noțiune funcțională, care presupune aprecierea faptului dacă raportul contractual se înscrie în cadrul activităților desfășurate de o persoană cu titlu profesional […] ( 28 ) .”

Pentru a stabili dacă o persoană fizică care desfășoară o activitate profesională este un vânzător sau furnizor ori un consumator, este important să se stabilească dacă contractul în cauză are sau nu ca obiect o astfel de activitate.

În pofida anumitor variațiuni ale termenului „vânzător sau furnizor” în diferitele versiuni lingvistice (29) ale articolului 2 litera (c) din DCA, această noțiune trebuie interpretată uniform (30) și în lumina obiectivelor directivei (31). Aceasta înseamnă că terminologia mai strictă utilizată în anumite versiuni lingvistice ale DCA și în normele naționale de transpunere nu poate restrânge tipurile de contracte reglementate de DCA și, prin urmare, domeniul protecției garantate de aceasta (32). În fapt, noțiunea de „vânzător sau furnizor” de la articolul 2 litera (c) va trebui interpretată în același mod ca și termenul „comerciant” din alte directive privind protecția consumatorilor, iar jurisprudența referitoare la termenii „comerciant” și „consumator” utilizați în alte directive este, în principiu, relevantă și pentru DCA (33).

Curtea (34) a precizat că definiția „vânzătorului sau furnizorului” de la articolul 2 litera (c) trebuie interpretată în sens larg:

„47 Potrivit articolului 2 litera (c) din Directiva 93/13, noțiunea «profesionist» [vânzător sau furnizor] este definită ca vizând orice persoană fizică sau juridică care, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri legate de activitatea sa profesională, publică sau privată. 48 Din însuși textul acestei dispoziții rezultă că legiuitorul Uniunii a înțeles să consacre o accepțiune largă a noțiunii «profesionist» [vânzător sau furnizor][…] ( 35 ) .”

Prin urmare, orice persoană fizică sau juridică este un vânzător sau furnizor atunci când contractul se referă la activitatea sa profesională, inclusiv în cazul în care activitatea este de natură publică sau în interes public (36) ori are statut de drept public (37). Organizațiile sau organismele care urmăresc o sarcină de interes public sau scopuri caritabile sau de asigurare a eticii vor fi calificate drept vânzători sau furnizori în ceea ce privește contractele având ca obiect vânzarea de produse sau de servicii de orice fel către consumatori. În acest sens, este irelevant faptul că o activitate este desfășurată „cu scop lucrativ” sau nu. Potrivit Curții (38),

„rezultă că articolul 2 litera (c) din Directiva 93/13 nu exclude din domeniul său de aplicare nici entitățile care îndeplinesc o misiune de interes general, nici pe cele care au un statut de drept public […] (39). În plus, […] în măsura în care misiunile cu caracter public și de interes general sunt adesea efectuate fără scop lucrativ, faptul că un organism este sau nu este cu scop lucrativ este irelevant pentru definiția noțiunii «profesionist» [vânzător sau furnizor] în sensul acestei dispoziții.”

Aceasta înseamnă, de exemplu, că și contractele privind serviciile de sănătate și de îngrijire intră, în principiu, în domeniul de aplicare al noțiunii în cauză, indiferent de natura juridică a furnizorului.

Curtea a precizat, de asemenea, că, pentru ca o persoană să fie considerată „vânzător sau furnizor”, nu este necesar ca un contract să reflecte activitatea principală a acestei persoane, putând să aibă ca obiect o activitate complementară sau accesorie (40). Prin urmare, un împrumut oferit de o societate angajaților săi (41) sau un împrumut acordat unui student de către o instituție de învățământ (42) poate intra în domeniul de aplicare al noțiunii în cauză.

Pe scurt, calificarea unei persoane drept „vânzător sau furnizor” sau drept „consumator” trebuie să fie evaluată de la caz la caz, în funcție de contractul specific în cauză, ținând seama de natura și scopul contractului în cauză și de faptul că DCA urmărește protecția consumatorilor în calitatea acestora de parte contractuală aflată în general într-o poziție de inferioritate.

Aceasta înseamnă, de asemenea, că o persoană fizică dată poate fi „vânzător sau furnizor” în raport cu anumite contracte, de exemplu un avocat în legătură cu un contract de prestare de servicii juridice (43), respectiv „consumator” în legătură cu alte contracte, de exemplu un împrumut contractat în scopuri private (44). În acest sens, Curtea (45) a stabilit următoarele:

Într-un asemenea caz, chiar dacă s-ar considera că un avocat dispune de un nivel ridicat de competențe tehnice […] (46), aceasta nu ar permite să se prezume că nu este o parte defavorizată în raport cu un vânzător sau furnizor. […] situația de inferioritate a consumatorului față de vânzător sau furnizor pe care urmărește să o remedieze sistemul de protecție pus în aplicare prin Directiva 93/13 privește atât nivelul de informare al consumatorului, cât și puterea sa de negociere în prezența unor condiții redactate în prealabil de vânzător sau furnizor și asupra conținutului cărora acest consumator nu poate exercita o influență.

În plus, o persoană fizică care acționează, în temeiul unui contract accesoriu, ca garant al unui contract încheiat între două entități comerciale trebuie considerată consumator atunci când persoana respectivă acționează în scopuri care nu intră în cadrul activității sale profesionale și nu are un raport de natură funcțională cu societatea împrumutată. Raportul de natură funcțională poate consta, de exemplu, în funcția de administrator al societății respective sau în deținerea unei participații care nu este neglijabilă la capitalul social al acesteia (47).

1.2.1.2. Contracte încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator

Odată ce există un vânzător sau furnizor, pe de o parte, și un consumator, pe de altă parte, contractul este considerat ca intrând în domeniul de aplicare al DCA, astfel cum se arată la al zecelea considerent a doua teză. Al zecelea considerent clarifică faptul că DCA se aplică tuturor contractelor încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori.

Aceasta implică faptul că DCA se aplică tuturor contractelor având ca obiect achiziționarea de bunuri și prestarea de servicii, iar Curtea a precizat că DCA este aplicabilă „în toate sectoarele de activitate economică” (48).

Al zecelea considerent explică în continuare că „trebuie excluse” din domeniul de aplicare al DCA, inter alia, contractele de muncă, contractele privind drepturile de succesiune, contractele privind drepturi care intră sub incidența Codului familiei și contractele privind înființarea sau organizarea companiilor sau acordurile de parteneriat (49). Fiind limitări ale domeniului de aplicare al directivei, aceste exemple (50) vor trebui interpretate în mod strict (51).

DCA nu impune furnizarea unei contraprestații bănești pentru un produs sau serviciu ca cerință pentru stabilirea calității de consumator. Curtea nu a considerat necesar să existe o contraprestație bănească. De exemplu, Curtea (52) a stabilit că persoanele fizice care oferă o garanție pentru un împrumut contractat de o altă parte pot fi protejate în temeiul DCA chiar dacă contractul de fideiusiune nu prevede nicio contraprestație bănească pentru un serviciu specific. Prin urmare, și contractele dintre consumatori și furnizorii de servicii de platformă de comunicare socială trebuie să fie considerate ca intrând în domeniul de aplicare al DCA, indiferent dacă consumatorii trebuie să plătească anumite sume de bani sau dacă contraprestațiile pentru servicii constau în conținut generat de consumatori și creare de profiluri (53).

În cazul în care un contract accesoriu, de exemplu un contract de fideiusiune, este încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator, acest contract intră în domeniul de aplicare al DCA, chiar dacă contractul principal, de exemplu un contract de împrumut, este încheiat între două societăți comerciale și, prin urmare, nu intră în acest domeniu de aplicare (54).

Curtea s-a pronunțat într-un număr limitat de cauze specifice în care instanțele naționale au avut îndoieli cu privire la clasificarea unui anumit contract și a clarificat că următoarele tipuri de contracte intră în domeniul de aplicare al DCA:

— contracte de închiriere de locuințe încheiate între un particular care acționează în scop privat, pe de o parte, și un comerciant specializat în domeniul imobiliar, pe de altă parte (55);

— contracte de prestare a unor servicii juridice (56);

— un contract de credit ipotecar încheiat de un avocat în scopuri private (57);

— un contract încheiat de o instituție de învățământ liberă, prin care aceasta acordă facilități de plată a unor sume datorate de una dintre studentele sale cu titlu de taxe de înscriere și de cheltuieli legate de o călătorie de studii (58);

— un contract de garanție imobiliară sau de fideiusiune încheiat între o persoană fizică și o instituție de credit în vederea garantării obligațiilor pe care o societate comercială le-a contractat față de instituția respectivă în temeiul unui contract de credit în cazul în care garantul a acționat în scopuri care nu intră în cadrul activității sale profesionale și nu are un raport de natură funcțională cu societatea menționată (59);

— un credit imobiliar acordat de un angajator salariatului său și soțului/soției acestuia în scopuri private (60).

1.2.2. Clauze contractuale care nu s-au negociat individual [articolul 3 alineatele (1) și (2) din DCA] (61)

În temeiul articolului 2 litera (a) coroborat cu articolul 3 alineatul (1), numai clauzele contractuale care nu s-au negociat individual intră în domeniul de aplicare al DCA. Articolul 3 alineatul (2) conține anumite prezumții și dispoziții cu privire la sarcina probei necesară pentru a stabili dacă o anumită clauză contractuală s-a negociat individual sau nu. Împreună cu al nouălea și al unsprezecelea considerent, articolul 3 alineatul (2) oferă, de asemenea, exemple privind tipul de clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al noțiunii. De obicei, dar nu în mod exclusiv, clauzele contractuale „standard” (62), „standardizate” (63) sau „de adeziune” (64), incluse adesea în așa-numitele „termene și condiții”, intră în domeniul de aplicare al noțiunii.

Nu sunt decisive forma în care sunt stabilite clauzele, de exemplu dacă sunt tipărite, publicate online sau offline, dacă sunt scrise sau verbale (65), modul în care a fost încheiat contractul, de exemplu în cadru privat sau sub forma unui act notarial, partea contractului în care sunt incluse clauzele sau faptul că acestea sunt stabilite în unul sau mai multe documente. Ceea ce este important este faptul că aceste clauze contribuie la definirea drepturilor și obligațiilor părților și că nu au avut loc negocieri individuale cu privire la clauza (clauzele) în cauză.

Instanțelor naționalele revine obligația de a stabili, pe baza faptelor din speță, dacă au avut loc negocieri individuale cu privire la o anumită clauză contractuală. În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) primul paragraf, în cazul în care o clauză contractuală a fost redactată „în prealabil”, de exemplu în cazul unui „contract de adeziune”, clauza respectivă „se consideră întotdeauna [ca fiind] o clauză [care] nu s-a negociat individual”. Articolul 3 alineatul (2) al treilea paragraf prevede că, în cazul în care un vânzător sau furnizor consideră că s-a negociat individual „o clauză standard”, sarcina probei îi revine vânzătorului sau furnizorului în cauză. În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf, în cazul în care anumite aspecte ale unei clauze sau o clauză specifică s-au negociat individual, acest lucru nu înseamnă că celelalte clauze contractuale s-au negociat individual. Semnătura consumatorului la sfârșitul contractului sau pentru a confirma clauze individuale nu indică cu certitudine faptul că clauzele contractuale s-au negociat individual.

Curtea ar putea oferi orientări suplimentare cu privire la acest criteriu și la noțiunea de „negociere” (66).

Atunci când prezenta comunicare folosește termenii „clauze contractuale abuzive” sau „clauze contractuale”, aceștia se referă la „clauze contractuale care nu s-au negociat individual”, chiar dacă nu se repetă cuvintele „care nu s-au negociat individual”. Acest lucru nu aduce atingere faptului că, în anumite state membre, protecția garantată de DCA se aplică și clauzelor contractuale negociate individual (67).

1.2.3. Excluderea clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii [articolul 1 alineatul (2) din DCA]

În conformitate cu articolul 1 alineatul (2), dispozițiile DCA nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii sau dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Uniunea sunt părți. Curtea (68) a subliniat că, cu titlu de excepție de la protecția preconizată a consumatorilor împotriva clauzelor contractuale abuzive, articolul 1 alineatul (2) trebuie interpretat în mod strict:

„[…] o instanță națională trebuie să țină seama de faptul că, având în vedere în special obiectivul directivei respective, mai precis protecția consumatorilor împotriva clauzelor abuzive inserate în contractele încheiate de profesioniști cu aceștia din urmă, excepția instituită la articolul 1 alineatul (2) din aceeași directivă este de strictă interpretare […] (69).”

Pentru a exclude examinarea în temeiul DCA, trebuie să se determine că o clauză contractuală reflectă un act cu putere de lege sau o normă administrativă obligatorie.

În sensul articolului 1 alineatul (2) și în conformitate cu al treisprezecelea considerent, o dispoziție este obligatorie dacă:

— se aplică părților contractante independent de alegerea acestora;

— dar și în cazul în care are caracter supletiv și, prin urmare, este aplicabilă din oficiu, cu alte cuvinte în lipsa unui acord diferit al părților contractante (70).

În aceste cauze, excluderea din domeniul de aplicare al DCA este justificată de faptul că

„[…], în principiu, se poate prezuma în mod legitim că legiuitorul național a stabilit un echilibru între ansamblul drepturilor și obligațiilor părților în anumite contracte (71).”

Aceasta se aplică, în principiu, și în cazul în care o dispoziție obligatorie este adoptată ulterior încheierii contractului și impune un acord care înlocuiește o clauză contractuală abuzivă (72).

În același timp, excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) trebuie să se limiteze strict la problema reglementată de respectivele norme obligatorii (73). În plus, normele obligatorii de drept intern care se aplică anumitor grupuri de clienți nu constituie norme obligatorii în sensul articolului 1 alineatul (2) din DCA în măsura în care o clauză contractuală le face aplicabile și altor clienți (74).

Curtea (75) a precizat că excepția de la articolul 1 alineatul (2) nu se aplică atunci când normele naționale oferă părților opțiuni diferite, de exemplu, de stabilire a instanței competente.

Curtea ar putea oferi orientări suplimentare cu privire la articolul 1 alineatul (2) în hotărârile pe care le va pronunța în urma a trei cereri de decizie preliminară în cauze aflate pe rolul său la data adoptării prezentei comunicări (76).

În plus, articolul 1 alineatul (2) din DCA exclude din domeniul de aplicare al DCA dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Uniunea sunt părți, evidențiind în mod specific convențiile internaționale în domeniul transportului (77).

1.2.4. Interacțiunea cu alte reglementări ale UE

DCA se aplică contractelor încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori în toate sectoarele de activitate economică (78). Prin urmare, un contract dat poate fi reglementat și de alte dispoziții din dreptul UE, inclusiv de alte norme privind protecția consumatorilor, în funcție de tipul de contract în cauză. Alte norme relevante, care se pot aplica în paralel, ar putea fi normele orizontale referitoare la informațiile precontractuale și dreptul de retragere prevăzute de Directiva 2011/83/UE privind drepturile consumatorilor (79) sau normele referitoare la practicile comerciale neloiale din Directiva 2005/29/CE (80). În mod similar, în plus față de DCA, se pot aplica norme referitoare la tipuri specifice de contracte, de exemplu cele prevăzute de: Directiva 2008/48/CE privind contractele de credit pentru consumatori (81), Directiva 2008/122/CE (82) privind protecția consumatorilor în ceea ce privește anumite aspecte referitoare la contractele privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată, la contractele privind produsele de vacanță cu drept de folosință pe termen lung, precum și la contractele de revânzare și de schimb, Directiva 2014/17/UE (83) privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale, Directiva (UE) 2015/2302 (84) privind pachetele de servicii de călătorie și serviciile de călătorie asociate și Directiva (UE) 2018/1972 (85) de instituire a Codului european al comunicațiilor electronice, Regulamentul (CE) nr. 1008/2008 (86) privind serviciile aeriene, Directiva 2009/72/CE (87) privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE sau Directiva 2009/73/CE (88) privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE (89). Situațiilor care implică clauze contractuale abuzive li se pot aplica, în plus, norme în domeniul cooperării judiciare în materie civilă, de exemplu cu privire la legea aplicabilă (90) și la competența judiciară (91), și norme procedurale, cum ar fi cele aplicabile cererilor cu valoare redusă (92) sau somației europene de plată (93).

Unele acte legislative sectoriale clarifică în mod explicit faptul că nu aduc atingere DCA. Printre exemple se numără Directiva 2009/72/CE (94), Directiva 2009/73/CE (95), Directiva 2014/17/UE (96) și Directiva (UE) 2018/1972 (97).

În temeiul articolului 1 alineatul (2) din DCA, care este analizat în secțiunea 1.2.3, clauzele contractuale care reflectă dispoziții obligatorii, inclusiv cele prevăzute de legislația sectorială sau dispozițiile convențiilor internaționale, sunt excluse din domeniul de aplicare al DCA.

Altfel, în cazul în care reglementarea sectorială a fost adoptată după adoptarea DCA, trebuie să se considere că aceasta poate exclude aplicarea DCA doar dacă prevede acest lucru în mod explicit (98). Întrucât, de obicei, nu se întâmplă astfel (99), DCA se va aplica, în general, pe lângă normele sectoriale specifice.

În cazul în care se aplică și alte dispoziții ale UE pe lângă DCA, se va prefera, în general, o interpretare care să păstreze, în măsura posibilului, efectul util al DCA și al unei eventuale dispoziții contradictorii. De exemplu, normele de procedură nu ar trebui să submineze efectivitatea protecției împotriva clauzelor contractuale abuzive garantată de DCA.

Este posibil să fie necesară și luarea în considerare a altor dispoziții ale UE atunci când se apreciază transparența și caracterul abuziv al clauzelor contractuale în temeiul DCA. De exemplu, faptul că un vânzător sau furnizor a recurs la practici comerciale neloiale în sensul Directivei 2005/29/CE (100) reprezintă un element pe care se poate baza aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale individuale (101). În același timp, o asemenea constatare nu are efecte directe în ceea ce privește evaluarea, în raport cu articolul 6 alineatul (1) din DCA, a validității contractului (102).

Relația dintre normele sectoriale și DCA, în special în ceea ce privește cerințele referitoare la transparență/informațiile precontractuale (103) sau la conținutul obligatoriu al contractelor (104), este analizată mai jos, în secțiunea 3.3.2.

1.2.5. Aplicarea DCA în cazul comercianților stabiliți în țări terțe

În principiu, Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (105) (Roma I) stabilește dacă DCA este aplicabilă unui contract încheiat între un consumator domiciliat într-un stat membru al UE și un comerciant sau un profesionist din afara UE și din afara SEE (106).

Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Roma I prevede următoarele:

(1) Fără a aduce atingere articolelor 5 și 7, contractul încheiat de o persoană fizică într-un scop care poate fi considerat ca străin de activitatea profesională a acestuia („consumatorul”) cu o altă persoană, care acționează în exercitarea activității sale profesionale („profesionistul”) este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită consumatorul, cu condiția ca profesionistul: (a) să își desfășoare activitatea comercială sau profesională în țara în care își are reședința obișnuită consumatorul; sau (b) prin orice mijloace, să-și direcționeze activitățile către țara în cauză sau către mai multe țări, printre care și țara în cauză, și ca respectivul contract să se înscrie în sfera activităților respective. (2) Fără a aduce atingere alineatului (1), părțile pot alege legea aplicabilă unui contract care îndeplinește cerințele prevăzute la alineatul (1), în conformitate cu articolul 3. Cu toate acestea, o astfel de alegere nu poate priva consumatorul de protecția acordată acestuia prin dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție, în temeiul legii care, în lipsa unei alegeri, ar fi fost aplicabilă în conformitate cu alineatul (1).

Prin urmare, ori de câte ori un profesionist (adică un comerciant sau un „vânzător sau furnizor”) dintr-o țară terță desfășoară o activitate într-un stat membru sau își direcționează activitățile către consumatori care își au reședința obișnuită într-un stat membru, acești consumatori beneficiază de protecția garantată de DCA și de normele de protecție a consumatorului din statul membru respectiv. Acest lucru se aplică chiar și în cazul în care părțile aleg legea țării terțe ca lege aplicabilă. Cu toate acestea, articolul 5 din Regulamentul Roma I conține norme speciale pentru contractele de transport.

În plus, articolul 6 alineatul (2) din DCA prevede următoarele:

Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că consumatorul nu își pierde protecția acordată prin această directivă datorită alegerii legislației unui stat nemembru ca legislație aplicabilă contractului, în cazul în care acesta din urmă are o strânsă legătură cu teritoriul statelor membre.

Această dispoziție poate acorda protecție suplimentară consumatorului, deoarece se aplică în toate cazurile în care este aleasă legislația unei țări terțe, dar există o legătură strânsă cu un stat membru. Condițiile aplicării sale sunt, așadar, mai extinse decât cele prevăzute la articolul 6 din Regulamentul Roma I.

În plus, Curtea a statuat (107) că, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din DCA, o clauză contractuală potrivit căreia legea statului membru în care se află sediul vânzătorului sau furnizorului reglementează contractul cu un consumator este abuzivă dacă nu precizează în mod neechivoc că consumatorii beneficiază, de asemenea, în temeiul articolului 6 alineatul (2) din Regulamentul Roma I, de protecția asigurată de dispozițiile obligatorii în materie de protecție a consumatorului aplicabile în țara în care își au reședința obișnuită. În lipsa acestei precizări, clauza în cauză poate induce în eroare consumatorul, dându-i impresia greșită că doar legea aleasă se aplică contractului. Aceeași logică trebuie aplicată atunci când legea unui stat terț este aleasă pe baza unei clauze contractuale în sensul articolului 3 alineatul (1) din DCA (108).

2. RELAȚIA CU DREPTUL INTERN, INCLUSIV ARMONIZAREA MINIMĂ

Articolul 8 din DCA Statele membre pot adopta sau menține cele mai stricte dispoziții compatibile cu tratatul în domeniul reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura consumatorului un nivel maxim de protecție. Articolul 8a din DCA (109) (1) În cazul în care un stat membru adoptă dispoziții în conformitate cu articolul 8, acesta informează Comisia în legătură cu aceasta, precum și în legătură cu orice modificare ulterioară, în special în cazul în care respectivele dispoziții: — extind testarea caracterului abuziv la clauzele contractuale negociate individual sau la caracterul adecvat al prețului sau remunerației; sau — conțin liste de termeni contractuali care vor fi considerați neechitabili. (2) Comisia se asigură că informațiile menționate la alineatul (1) sunt ușor accesibile consumatorilor și comercianților, printre altele pe un site internet dedicat. (3) Comisia transmite celorlalte state membre și Parlamentului European informațiile menționate la alineatul (1). Comisia consultă părțile interesate cu privire la informațiile respective. Al șaptesprezecelea considerent întrucât, în sensul prezentei directive, lista clauzelor anexată poate avea doar o valoare orientativă și, datorită caracterului minimal al prezentei directive, domeniul de aplicare al acestor clauze poate fi extins sau restrâns de către statele membre în cadrul legislației lor interne;

DCA și dreptul intern interacționează în diferite moduri. Există:

— dispoziții care transpun DCA în dreptul intern, inclusiv dispoziții care extind domeniul de aplicare sau prevăd cerințe mai stricte; și

— dispoziții de drept intern, de natură materială sau procedurală, care abordează aspecte suplimentare, dar care trebuie luate în considerare atunci când instanțele judecătorești trebuie să se pronunțe asupra cauzelor care implică clauze contractuale abuzive.

2.1. Armonizarea minimă și extinderea domeniului de aplicare (articolele 8 și 8a din DCA), inclusiv rolul instanțelor supreme naționale

În temeiul articolului 8, statele membre pot asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor decât cel prevăzut de DCA (110). Articolul 8a din DCA (111) obligă statele membre să notifice normele naționale care conțin standarde mai stricte sau extind domeniul de aplicare al normelor naționale de transpunere a DCA (112).

De exemplu, statele membre pot aplica normele naționale care transpun DCA și clauzelor contractuale negociate individual (113) sau relațiilor între întreprinderi ori tranzacțiilor între consumatori (114).

Statele membre pot, de asemenea, să facă normele în cauză mai stricte, în special prin aplicarea unui prag mai puțin exigent la evaluarea caracterului abuziv al unei clauze contractuale. Statele membre pot, de exemplu, să adopte o „listă neagră” a clauzelor contractuale care sunt considerate abuzive în orice situație, fără a necesita o evaluare de la caz la caz în cadrul testului general privind caracterul abuziv prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din DCA și/sau diverse tipuri de „liste gri” (115). În secțiunea 3.4.7 se oferă informații suplimentare privind anexa la DCA.

Dreptul intern poate prevedea, de asemenea, că lipsa de transparență poate conduce direct la nulitatea clauzelor contractuale, fără a fi necesară aplicarea testului privind caracterul abuziv în temeiul articolului 3 alineatul (1) (116).

Curtea a clarificat (117), de asemenea, că, având în vedere articolul 8, statele membre nu au obligația de a impune, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) (118), ca definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului și al remunerației să poată fi apreciate numai dacă clauzele relevante nu sunt exprimate în mod clar și inteligibil.

Curtea a confirmat (119) că jurisprudența instanțelor supreme naționale nu intră sub incidența măsurilor naționale mai stricte în temeiul articolului 8. Cu toate acestea, în cazul în care instanțele supreme naționale elaborează anumite criterii de apreciere a caracterului abuziv al clauzelor contractuale, pe care instanțele de grad inferior trebuie să le respecte de facto dacă nu doresc să li se anuleze hotărârile sau care pot avea chiar un caracter obligatoriu formal pentru aceste instanțe de grad inferior, acest lucru este, în principiu, compatibil cu DCA. Cu toate acestea, criteriile utilizate de instanțele supreme naționale trebuie să respecte jurisprudența Curții și nu trebuie să împiedice instanța competentă să ofere consumatorilor o cale de atac eficientă pentru a-și proteja drepturile sau să adreseze o întrebare preliminară Curții (120).

2.2. Alte dispoziții de drept intern

Printre alte norme naționale care se pot aplica în cazurile care implică clauze contractuale abuzive se numără dispozițiile generale ale dreptului contractelor, în special cele privind încheierea și valabilitatea contractelor, precum și normele de procedură pentru acțiunile introduse în fața instanțelor naționale. Astfel de chestiuni nu sunt reglementate în mod specific de DCA, dar pot avea un impact semnificativ asupra aplicării acesteia.

De exemplu, deși se aplică examinării clauzelor contractuale individuale incluse într-un contract de tip întreprindere-consumator, DCA nu reglementează propriu-zis valabilitatea contractelor în ansamblu. Cu toate acestea, este posibil ca, în conformitate cu dreptul național al contractelor, caracterul abuziv al uneia sau mai multor clauze contractuale să conducă la nulitatea contractului în ansamblul său, de exemplu atunci când contractul nu poate fi executat fără prevederile privind obligațiile esențiale ale părților. Această posibilitate este prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din DCA și este analizată în secțiunea 4.

În plus, există norme de drept intern care pot prevedea nulitatea contractului în ansamblul său, de exemplu în cazul în care acesta încalcă o interdicție legală, prevede rate excesive ale dobânzilor (practici de cămătărie) sau contravine în alt mod bunelor moravuri. Mai mult, în conformitate cu dreptul intern, consumatorii pot să evite contractele a căror încheiere se bazează pe un comportament fraudulos sau agresiv al vânzătorului sau furnizorului, care poate corespunde unor practici comerciale înșelătoare, agresive sau inechitabile în alt mod în sensul Directivei 2005/29/CE (121).

Dacă aceste cazuri coincid cu prezența unor clauze contractuale abuzive, în mod normal DCA nu va aduce atingere normelor naționale în cauză, cu condiția ca aceste norme să nu submineze eficacitatea DCA, în special a articolului 6 alineatul (1) (122). Curtea (123) a subliniat că, în principiu, normele privind nulitatea contractelor trebuie luate în considerare în conformitate cu logica lor proprie (124) și că, în cazul în care coincid cu clauzele contractuale abuzive, respectivele norme sunt acceptabile în temeiul articolului 8 din DCA în măsura în care conduc la rezultate mai favorabile pentru consumatori decât protecția minimă impusă de DCA (125).

Trebuie subliniat că, în cadrul domeniului său de aplicare, dreptul UE are prioritate față de dreptul intern și că autoritățile naționale, inclusiv instanțele judecătorești, au obligația de a interpreta dreptul intern, în măsura posibilului, în conformitate cu dreptul UE, pentru a asigura eficacitatea acestuia. Potrivit Curții (126),

„[…] trebuie să se amintească […] că o instanță națională sesizată cu un litigiu exclusiv între particulari este obligată, atunci când aplică dispozițiile de drept intern, să ia în considerare totalitatea normelor dreptului național și să le interpreteze, în măsura posibilului, în lumina textului, precum și a finalității directivei aplicabile în materie, în vederea identificării unei soluții conforme cu obiectivul urmărit de aceasta […] (127).”

În cazul în care dreptul intern, incluzând normele de procedură, nu poate fi interpretat în conformitate cu dreptul UE, instanțele naționale trebuie să înlăture aceste reglementări și să se bazeze direct pe dreptul Uniunii (128). Curtea (129) a confirmat că instanțele naționale au obligația de a asigura efectul deplin al DCA, refuzând să aplice, dacă este necesar, din oficiu, orice dispoziție contrară a legislației naționale, chiar ulterioară. Prin urmare, nu este necesar ca instanțele să solicite sau să aștepte anularea unei astfel de dispoziții prin mijloace legislative sau prin alte mijloace constituționale. Aici se includ cazurile în care dreptul intern nu prevede examinarea ex officio a clauzelor contractuale abuzive sau chiar o împiedică, deși această examinare este impusă de DCA (130), sau în cazul în care dreptul intern încalcă în alt mod DCA sau principiile echivalenței sau efectivității (131).

În același timp, statele membre au obligația de a modifica normele care nu respectă DCA, inclusiv în cazurile în care există o incertitudine cu privire la interpretarea acestora (132).

3. TESTUL GENERAL PENTRU APRECIEREA CARACTERULUI ABUZIV ȘI CERINȚELE DE TRANSPARENȚĂ

3.1. Generalități privind caracterul abuziv și transparența

Articolul 3 alineatele (1) și (3) (1) O clauză contractuală care nu s-a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună-credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului. […] (3) Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive. Articolul 4 (1) Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s-a încheiat contractul și raportându-se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde. (2) Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil. Articolul 5 În cazul contractelor în care toate clauzele sau o parte a acestora sunt prezentate consumatorului în scris, acestea trebuie întotdeauna redactate într-un limbaj clar și inteligibil. În cazul în care există îndoieli cu privire la sensul unei clauze, prevalează interpretarea cea mai favorabilă pentru consumator. Această normă de interpretare nu se aplică în contextul procedurilor prevăzute la articolul 7 alineatul (2). Al șaisprezecelea considerent […] întrucât, la aprecierea bunei-credințe, trebuie acordată o atenție deosebită forței pozițiilor de negociere ale părților, faptului de a ști dacă consumatorul a fost încurajat să-și dea acordul pentru clauza în cauză și dacă bunurile sau serviciile au fost vândute sau furnizate la cererea expresă a consumatorului; întrucât condiția de bună-credință poate fi îndeplinită de vânzător sau furnizor atunci când acesta acționează în mod corect și echitabil față de cealaltă parte de ale cărei interese legitime trebuie să țină seama; Al douăzecilea considerent întrucât contractele ar trebui redactate într-un limbaj clar și inteligibil, iar consumatorului ar trebui să i se ofere posibilitatea de a analiza toate clauzele și, în caz de dubiu, ar trebui să prevaleze interpretarea cea mai favorabilă pentru consumator; Punctul 1 litera (i) din anexa la DCA, menționată la articolul 3 alineatul (3) 1. Clauzele care au ca obiect sau ca efect: […] (i) angajarea irevocabilă a consumatorului prin clauze cu care acesta nu a putut să se familiarizeze înainte de încheierea contractului; (j) autorizarea vânzătorului sau furnizorului să modifice unilateral clauzele contractului, fără a avea un motiv întemeiat care să fie precizat în contract;

Articolul 3 alineatul (1) conține testul general pe baza căruia trebuie să se aprecieze caracterul abuziv al clauzelor contractuale utilizate de vânzători sau furnizori. Acest test general trebuie să se reflecte în normele statelor membre și trebuie să fie aplicat de autoritățile acestora, de la caz la caz, atunci când examinează clauzele individuale.

Pe lângă testul general prevăzut la articolul 3 alineatul (1), articolul 3 alineatul (3) face trimitere la o anexă care conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor contractuale care pot fi considerate abuzive (133).

Mai mult, DCA conține cerințe de transparență pentru vânzătorii sau furnizorii care nu utilizează clauze contractuale negociate individual. Acestea sunt exprimate în normele potrivit cărora clauzele contractuale trebuie să fie (redactate) într-un limbaj clar și inteligibil [articolul 4 alineatul (2) și articolul 5 din DCA] și în cerința potrivit căreia consumatorii trebuie să aibă posibilitatea de a se familiariza cu clauzele contractuale înainte de încheierea contractului (punctul 1 litera (i) din anexă și al douăzecilea considerent).

În conformitate cu DCA, cerințele de transparență au trei funcții:

— Potrivit articolului 5 a doua teză, clauzele contractuale care nu sunt redactate într-un limbaj clar și inteligibil trebuie interpretate în favoarea consumatorului (134). — În conformitate cu articolul 4 alineatul (2), obiectul principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului și al remunerației stabilite în contract fac obiectul unei aprecieri în temeiul articolului 3 alineatul (1) numai în măsura în care aceste clauze nu sunt redactate într-un limbaj clar și inteligibil (135). — Neîndeplinirea cerințelor de transparență poate constitui un element al aprecierii caracterului abuziv al unei anumite clauze contractuale (136) și poate chiar să indice caracterul abuziv (137).

Curtea a furnizat orientări atât în ceea ce privește cerințele de transparență care trebuie îndeplinite de vânzători sau furnizori, cât și criteriile pentru testul general de apreciere a caracterului abuziv. În secțiunea 3.3 sunt prezentate mai multe detalii privind transparența, în timp ce secțiunea 3.4 oferă mai multe informații despre testul general pentru aprecierea caracterului abuziv.

În același timp, Curtea a subliniat în repetate rânduri (138) că, deși rolul său este de a oferi orientări cu privire la interpretarea transparenței și a caracterului abuziv, este de competența autorităților naționale, în special a instanțelor naționale, să aprecieze transparența și caracterul abuziv al anumitor clauze contractuale în lumina circumstanțelor specifice ale fiecărei spețe. Curtea (139) a exprimat acest lucru după cum urmează:

„42 Deși este cert că la punctul 22 din Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior, Curtea, exercitându-și competența conferită de articolul 234 CE ( 140 ) , a interpretat criteriile generale utilizate de legiuitorul comunitar pentru a defini noțiunea de clauză abuzivă, aceasta nu poate totuși să se pronunțe cu privire la aplicarea acestor criterii generale în cazul unei clauze particulare, care trebuie analizată în funcție de împrejurările proprii ale cauzei în speță (a se vedea Hotărârea Freiburger Kommunalbauten, citată anterior, punctul 22). 43 Revine instanței de trimitere să aprecieze, în lumina considerațiilor precedente, dacă o clauză contractuală poate fi calificată drept abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din directivă.”

Este de competența instanței naționale să stabilească dacă, având în vedere circumstanțele particulare ale speței, o clauză îndeplinește cerințele de bună-credință, de echilibru și de transparență.

Același lucru este valabil și în ceea ce privește examinarea aspectului dacă o clauză contractuală intră sub incidența noțiunii „obiectul principal al contractului” sau privește „caracterul adecvat al prețului sau al remunerației […] în sensul articolului 4 alineatul (2) din [DCA]” (141).

Având în vedere cele de mai sus, Curtea (142) s-a abținut, în general, să ofere o apreciere finală a caracterului abuziv al unei clauze contractuale specifice, lăsând această apreciere în sarcina instanței de trimitere naționale. Cu toate acestea, Curtea a furnizat totuși, în anumite cazuri, orientări destul de clare cu privire la caracterul abuziv al unei anumite clauze contractuale (143).

Instanțele naționale pot elabora criterii mai specifice pentru aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale, cu condiția ca acestea să respecte metodologia stabilită de Curte (144). În măsura în care, în scopul asigurării unei interpretări uniforme a legislației, instanțele supreme naționale adoptă decizii cu caracter obligatoriu privind modalitățile de punere în aplicare a DCA, aceste decizii nu pot împiedica instanțele individuale să asigure efectul deplin al directivei respective și să ofere consumatorilor o cale de atac eficientă, nici să solicite Curții o decizie preliminară (145).

Prezenta comunicare nu poate acoperi întreaga jurisprudență, foarte bogată, referitoare la aprecierea tipurilor specifice de clauze contractuale în statele membre.

3.2. Clauze contractuale care privesc obiectul principal al contractului sau prețul și remunerația [articolul 4 alineatul (2) din DCA]

Clauzele contractuale care privesc obiectul principal al contractului sau prețul și remunerația intră în domeniul de aplicare al DCA (146). Particularitatea acestor clauze contractuale este aceea că, în conformitate cu standardul minim prevăzut de articolul 4 alineatul (2) din DCA (147), aprecierea caracterului abuziv al respectivelor clauze în temeiul articolului 3 alineatul (1) este exclusă (148) sau limitată (149) dacă clauzele sunt redactate într-un limbaj clar și inteligibil sau, cu alte cuvinte, dacă îndeplinesc cerințele de transparență prevăzute de DCA.

întrucât articolul 4 alineatul (2) din DCA prevede o excepție de la aplicarea testului privind caracterul abuziv prevăzut la articolul 3 alineatul (1), acestei dispoziții trebuie să i se dea o interpretare strictă (150). De asemenea, articolul 4 alineatul (2) trebuie să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare uniformă, care să țină seama de scopul DCA (151). Este de competența instanțelor naționale să stabilească, în cazuri individuale, dacă o anumită clauză contractuală (a) vizează definirea obiectului principal al contractului sau dacă examinarea caracterului său abuziv ar implica o apreciere a caracterului adecvat al prețului și al remunerației (152) și (b) dacă astfel de clauze contractuale sunt redactate într-un limbaj clar și inteligibil (153).

3.2.1. Clauze contractuale care privesc definirea obiectului principal al contractului

Curtea a precizat că clauzele contractuale care se circumscriu noțiunii „obiectul principal al contractului”, în sensul articolului 4 alineatul (2) din DCA, trebuie înțelese ca fiind cele care stabilesc prestațiile esențiale ale acestui contract și care, ca atare, îl caracterizează (154). Dimpotrivă, clauzele care au un caracter pur accesoriu nu pot fi circumscrise noțiunii „obiectul principal al contractului” (155). Pentru a stabili dacă o clauză se circumscrie noțiunii „obiectul principal al contractului”, trebuie luate în considerare natura, economia generală și prevederile contractului, precum și contextul juridic și factual al acestuia (156).

Într-o speță având ca obiect un contract de credit încheiat într-o monedă străină (157), Curtea a exprimat aceste aspecte după cum urmează:

„37 În speță, mai multe elemente din dosarul pus la dispoziția Curții tind să indice că o clauză […] inserată într-un contract de credit încheiat într-o monedă străină între un profesionist și un consumator fără să fi făcut obiectul unei negocieri individuale, potrivit căreia creditul trebuie rambursat în aceeași monedă, intră sub incidența noțiunii «obiectul principal al contractului», în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13. 38 […] faptul că un credit trebuie să fie rambursat într-o anumită monedă nu privește, în principiu, o modalitate accesorie de plată, ci natura însăși a obligației debitorului, constituind astfel un element esențial al unui contract de împrumut.”

În această privință, Curtea (158) a subliniat diferența dintre clauzele contractuale potrivit cărora împrumutul trebuie restituit în aceeași monedă străină în care a fost contractat și clauzele contractuale potrivit cărora un împrumut contractat într-o monedă străină trebuie restituit în moneda națională în funcție de cursul de schimb practicată de instituția bancară (159). Curtea a considerat (160) că o clauză contractuală inserată într-un contract de împrumut încheiat în monedă străină, potrivit căreia împrumutul trebuie restituit în aceeași monedă străină în care a fost contractat, stabilește o prestație esențială care caracterizează acest contract. Prin urmare, respectiva clauză se referă la „obiectul principal al contractului” în sensul articolului 4 alineatul (2). Nu prezintă relevanță, în acest context, dacă suma împrumutată este pusă la dispoziția consumatorului în moneda locală, iar nu în moneda stipulată în contract (161). În schimb, Curtea a considerat că o clauză care definește mecanismul de conversie valutară are caracter accesoriu (162).

3.2.2. Clauze contractuale care privesc prețul și remunerația

Clauzele referitoare la preț și remunerație, cu alte cuvinte la obligațiile financiare ale consumatorului, fac, în principiu, obiectul testului privind caracterul abuziv prevăzut la articolul 3 alineatul (1). Cu toate acestea, potrivit articolului 4 alineatul (2) (163), testul privind caracterul abuziv poate include o apreciere a caracterului adecvat al prețului și al remunerației sau, astfel cum se menționează la al nouăsprezecelea considerent, a „raportului calitate/preț al bunurilor sau serviciilor furnizate” doar în cazul în care clauzele relevante nu sunt transparente. În schimb, caracterul abuziv al altor aspecte legate de preț sau de remunerație, cum ar fi posibilitatea sau mecanismul de modificare unilaterală a prețului, trebuie apreciat chiar dacă clauzele relevante sunt pe deplin transparente.

Curtea (164) a descris limitarea aprecierii unor astfel de clauze contractuale în legătură cu un contract de împrumut după cum urmează:

„Clauzele referitoare la contraprestația datorată de consumator creditorului sau care au un efect asupra prețului efectiv ce trebuie plătit acestuia din urmă de către consumator nu intră, așadar, în principiu, în această a doua categorie de clauze, cu excepția chestiunii dacă valoarea contraprestației sau a prețului prevăzut în contract este adecvată față de serviciul furnizat în schimb de creditor.”

Curtea (165) a precizat, de asemenea, că clauzele contractuale referitoare la modificările de preț fac în totalitate obiectul testului privind caracterul abuziv prevăzut la articolul 3 alineatul (1):

„[…] Această excludere nu se poate însă aplica în cazul unei clauze referitoare la un mecanism de modificare a costului serviciilor care trebuie furnizate consumatorului.”

Acest aspect este coerent cu faptul că anexa la DCA stabilește condițiile pe care trebuie să le îndeplinească în mod obișnuit clauzele care privesc modificări de preț pentru a nu fi considerate abuzive (166).

În plus, Curtea consideră că faptul că un anumit comision ar fi trebuit să fie inclus în calcularea costului total al unui credit de consum în temeiul Directivei 2008/48/CE nu constituie un indiciu potrivit căruia clauza contractuală care stabilește costul în cauză ar intra sub incidența articolului 4 alineatul (2) din DCA (167).

În sfârșit, Curtea a clarificat că trebuie exclus caracterul adecvat al prețului sau al remunerației din aprecierea caracterului abuziv doar dacă clauzele relevante prevăd o remunerație efectivă în schimbul unui produs sau serviciu furnizat (168). Pe baza acestor considerații, Curtea (169) a stabilit următoarele:

„[…] această excludere nu se poate aplica unor clauze care […] se limitează să stabilească, în vederea calculării ratelor, cursul de schimb al monedei străine în care este încheiat contractul de împrumut, fără însă ca vreun serviciu de schimb să fie furnizat de împrumutător cu ocazia calculului menționat, și care nu cuprind, în consecință, nicio „remunerație” al cărei caracter adecvat în calitate de contrapartidă a unei prestații efectuate de împrumutător să nu poată face obiectul unei aprecieri pentru a se stabili dacă este abuzivă în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 93/13.”

3.3. Cerințe în materie de transparență

3.3.1. Cerințe de transparență în temeiul DCA

Cerințele de transparență prevăzute de DCA se aplică tuturor tipurilor de clauze contractuale [care nu s-au negociat individual (170)] care intră în domeniul de aplicare al DCA (171).

Curtea a interpretat în sens larg cerința prevăzută la articolul 4 alineatul (2) și la articolul 5 potrivit căreia clauzele contractuale trebuie să fie redactate într-un limbaj clar și inteligibil. În acest sens, Curtea a luat în considerare, de asemenea, faptul că, potrivit punctului 1 litera (e) din anexa la DCA, împrejurarea că consumatorii nu au putut să se familiarizeze cu o clauză contractuală (172) constituie un indiciu al caracterului abuziv al acesteia.

Deși Curtea nu a abordat în mod specific numeroși factori dintre cei menționați mai jos, în opinia Comisiei, următorii factori vor fi relevanți pentru a aprecia dacă o clauză contractuală dată este clară și inteligibilă în sensul DCA:

— dacă consumatorul a avut posibilitatea reală de a se familiariza cu o clauză contractuală înainte de încheierea contractului; această cerință include întrebarea dacă consumatorul a avut acces la clauza (clauzele) contractuală (contractuale) și a avut posibilitatea de a o (le) citi; atunci când clauza contractuală face trimitere la o anexă sau la un alt document, consumatorul trebuie să aibă acces și la aceste documente;

— inteligibilitatea clauzelor individuale, pe baza clarității formulării acestora și a specificității terminologiei utilizate, precum și, dacă este cazul, prin coroborare cu alte clauze contractuale (173). În acest sens, trebuie luată în considerare poziția sau perspectiva consumatorilor cărora li se adresează clauzele relevante (174); acest aspect va include și întrebarea dacă consumatorii cărora li se adresează clauzele relevante sunt suficient de familiarizați cu limbajul în care sunt redactate clauzele;

— modul în care sunt prezentate clauzele contractuale. Acesta ar putea include aspecte precum: — claritatea prezentării vizuale, inclusiv dimensiunea corpului de literă; — dacă un contract este structurat logic și dacă se acordă ponderea cuvenită prevederilor importante, fără ca acestea să fie ascunse printre altele; — dacă clauzele sunt incluse într-un contract sau într-un context în care se poate aștepta în mod rezonabil să fie prezente, inclusiv în coroborare cu alte clauze contractuale etc.

De exemplu, clauzele contractuale al căror impact poate fi înțeles numai atunci când sunt citite împreună nu ar trebui să fie prezentate în așa fel încât impactul lor colectiv să fie ascuns, de exemplu prin plasarea lor în părți diferite ale contractului (175).

Curtea a desprins din articolul 4 alineatul (2) și din articolul 5, făcând uneori trimitere și la al douăzecilea considerent și la anexa la DCA, în special punctul 1 literele (i) și (j), standarde de transparență, inclusiv cerințe privind informarea, care depășesc aspectele menționate mai sus. În acest sens, Curtea utilizează, de asemenea, termenul „cerințe de transparență materială” (176). Potrivit Curții, pentru ca o clauză contractuală să fie transparentă, nu este suficient ca aceasta să aibă un caracter inteligibil pe plan formal și gramatical, ci este necesar ca consumatorii să fie în măsură să evalueze consecințele economice ale clauzei sau contractului în cauză (177):

„44 cerința privind transparența clauzelor contractuale , astfel cum rezultă aceasta din articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13, Curtea a subliniat că această cerință, amintită și la articolul 5 din această directivă, nu poate fi redusă numai la caracterul inteligibil al acestora pe plan formal și gramatical , ci că, dimpotrivă, întrucât sistemul de protecție pus în aplicare de directiva menționată se întemeiază pe ideea că, în ceea ce privește, printre altele, nivelul de informare, consumatorul se află într-o situație de inferioritate față de profesionist, această cerință privind redactarea clară și inteligibilă a clauzelor contractuale și, prin urmare, privind transparența, impusă de aceeași directivă, trebuie înțeleasă în mod extensiv […] În ceea ce privește, astfel cum rezultă aceasta din articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13, Curtea a subliniat că această cerință, amintită și la articolul 5 din această directivă,, ci că, dimpotrivă, întrucât sistemul de protecție pus în aplicare de directiva menționată se întemeiază pe ideea că, în ceea ce privește, printre altele, nivelul de informare, consumatorul se află într-o situație de inferioritate față de profesionist, această cerință privind redactarea clară și inteligibilă a clauzelor contractuale și, prin urmare, ( 178 ) .” „45 astfel încât acest consumator să fie în măsură să evalueze , pe baza unor criterii precise și inteligibile, consecințele economice care rezultă din aceasta în ceea ce îl privește […] Prin urmare, cerința potrivit căreia o clauză contractuală trebuie redactată în mod clar și inteligibil trebuie înțeleasă ca impunând și ca contractul să expună în mod transparent funcționarea concretă a mecanismului la care se referă clauza respectivă, precum și, dacă este cazul, relația dintre acest mecanism și cel prevăzut prin alte clauze,, pe baza unor criterii precise și inteligibile,care rezultă din aceasta în ceea ce îl privește […] ( 179 ) .”

Această interpretare largă a transparenței implică faptul că vânzătorii și furnizorii trebuie să furnizeze consumatorilor informații clare cu privire la condițiile contractuale și la implicațiile/consecințele acestora înainte de încheierea contractului. Curtea a subliniat în repetate rânduri importanța acestor informații pentru ca consumatorii să poată înțelege întinderea drepturilor și a obligațiilor care le revin în temeiul contractului, înainte ca acestea să devină executorii în ceea ce îi privește. Curtea (180) a declarat că,

„[…] potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru un consumator, informarea, înaintea încheierii unui contract, cu privire la condițiile contractuale și la consecințele respectivei încheieri este de o importanță fundamentală. Acesta decide, în special pe baza respectivei informări, dacă dorește să se oblige potrivit condițiilor redactate în prealabil de către profesionist […] (181).”

Curtea a detaliat ulterior cerințele, în special în ceea ce privește clauzele contractuale care sunt esențiale pentru întinderea obligațiilor pe care acceptă să și le asume consumatorii, de exemplu clauzele contractuale relevante pentru stabilirea plăților pe care trebuie să le efectueze consumatorii în temeiul unui contract de credit. Unele dintre aceste hotărâri privesc în special contractele de credit ipotecar (încheiate) într-o monedă străină sau indexate în funcție de monede străine. Curtea a rezumat standardul care trebuie așteptat din partea vânzătorilor și furnizorilor după cum urmează (182):

„[…] revine instanței naționale, atunci când ține seama de toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului, obligația să verifice că, în cauza respectivă, au fost comunicate consumatorului toate elementele care pot avea un efect asupra întinderii obligației sale și care îi permit acestuia să evalueze, printre altele, costul total al împrumutului său. Joacă un rol decisiv în această apreciere, pe de o parte, aspectul dacă clauzele sunt redactate în mod clar și inteligibil astfel încât să îi permită unui consumator mediu, și anume un consumator normal informat și suficient de atent și de avizat, să evalueze un astfel de cost și, pe de altă parte, împrejurarea legată de lipsa menționării în contractul de credit a informațiilor considerate, având în vedere natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s-a încheiat contractul, drept esențiale […] (183).”

Curtea a aplicat aceste standarde, de exemplu, funcționării mecanismelor de conversie monetară aplicabile creditelor ipotecare indexate în funcție de monede străine (184) și dobânzilor și comisioanelor datorate, inclusiv adaptării acestora, în temeiul unui contract de credit de consum (185). În plus, Curtea a aplicat aceste standarde de transparență faptului că, în ceea ce privește creditele contractate în monede străine, consumatorii suportă riscul deprecierii monedei în care își încasează venitul (186). O astfel de depreciere poate afecta într-adevăr capacitatea acestora de a restitui împrumutul. În astfel de cazuri, Curtea impune vânzătorului sau furnizorului să prezinte posibilele variații ale cursurilor de schimb valutar și riscurile inerente contractării unui împrumut în monedă străină și impune instanțelor naționale obligația de a verifica faptul că vânzătorul sau furnizorul a comunicat consumatorului orice informație relevantă care să îi permită să își evalueze obligațiile financiare (187). De asemenea, va fi relevant dacă vânzătorul sau furnizorul a acordat atenția cuvenită unor astfel de informații importante.

Curtea a mai precizat că, atunci când apreciază respectarea cerințelor de transparență, instanțele naționale trebuie să verifice dacă consumatorii au primit informațiile necesare (188) și trebuie să ia în considerare, de asemenea, publicitatea și informațiile furnizate de împrumutător în cadrul negocierii unui contract de împrumut (189).

În cazul în care natura clauzei contractuale impune vânzătorilor sau furnizorilor să ofere anumite informații sau explicații înainte de încheierea contractului, acestora trebuie să le revină, de asemenea, sarcina de a dovedi că au furnizat consumatorilor informațiile necesare pentru a putea susține că clauzele relevante sunt clare și inteligibile (190).

Deși hotărârile privind transparența se referă adesea la clauzele contractuale care definesc obiectul principal al contractului ori remunerația sau la clauzele contractuale care sunt strâns legate de aspectele esențiale ale contractului, cerințele de transparență prevăzute la articolul 5 nu se limitează la tipul de clauze menționat la articolul 4 alineatul (2) din DCA. Transparența, inclusiv previzibilitatea, constituie un aspect important, inclusiv în ceea ce privește modificările unilaterale ale contractului, în special schimbările de preț, de exemplu, din contractele de credit sau din contractele de furnizare pe termen lung (191).

Deși toate clauzele contractuale trebuie să fie redactate într-un limbaj clar și inteligibil, este probabil ca întinderea obligațiilor de informare precontractuală ale vânzătorilor sau furnizorilor care decurg din DCA să depindă și de importanța clauzei contractuale pentru tranzacția în cauză și pentru impactul economic al acesteia.

Curții (192) i s-a solicitat să ofere orientări cu privire la criteriile de transparență pentru includerea într-un contract de credit ipotecar a unui indice al ratei dobânzii aplicabile stabilit de o bancă națională.

3.3.2. Cerințe de transparență care decurg din alte acte ale UE

Diverse acte legislative ale UE reglementează în detaliu informațiile precontractuale pe care comercianții trebuie să le furnizeze consumatorilor în general sau în ceea ce privește tipuri specifice de contracte. Printre acestea se numără Directiva privind practicile comerciale neloiale (193), Directiva privind drepturile consumatorilor (194), Directiva privind creditul de consum (195), Directiva privind creditul ipotecar (196), Directiva privind pachetele de servicii de călătorie (197), Codul european al comunicațiilor electronice (198), Regulamentul (CE) nr. 1008/2008 privind serviciile aeriene (199) și Directivele 2009/72/CE (200) și 2009/73/CE (201) privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și a gazelor naturale. Aceste acte pot să reglementeze, de asemenea, conținutul obligatoriu al contractelor relevante (202) și să conțină norme privind admisibilitatea modificărilor contractuale și transparența acestora (203).

DCA nu aduce atingere acestor dispoziții și consecințelor nerespectării acestora, astfel cum sunt prevăzute în aceste instrumente specifice (204).

În măsura în care se aplică cerințe specifice de informare precontractuală și contractuală, acestea vor trebui, de asemenea, să fie luate în considerare în contextul cerințelor de transparență prevăzute de DCA, de la caz la caz și având în vedere scopul și domeniul de aplicare al acestor instrumente.

Astfel, de exemplu, în ceea ce privește legislația UE în domeniul creditelor de consum (205), Curtea a subliniat că este important ca debitorii să fie în posesia tuturor elementelor care pot avea efect asupra întinderii obligației lor (206) și, prin urmare, să se prezinte costul global al creditului sub forma unei formule matematice unice (207). Prin urmare, faptul că nu se indică dobânda anuală efectivă (DAE), în conformitate cu normele UE privind creditele de consum (208), constituie un „element decisiv” în aprecierea aspectului dacă clauza contractuală referitoare la costul global al creditului este redactată într-un limbaj clar și inteligibil. Acest lucru este valabil și în cazul în care nu sunt furnizate informațiile necesare privind modul de calcul al DAE (209). Cerința menționată trebuie să se aplice și în cazul în care DAE indicată este eronată sau înșelătoare. Dacă informațiile privind costul global al creditului a căror furnizare este impusă de normele UE privind creditele de consum nu sunt furnizate sau sunt înșelătoare, se va aprecia, prin urmare, că clauzele relevante nu sunt clare și inteligibile.

În ceea ce privește contractele de credit ipotecar pentru consumatori, toate hotărârile pronunțate de Curte până în prezent au vizat contracte încheiate înainte de intrarea în vigoare (210) a Directivei 2014/17/UE privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale. Din acest motiv, Curtea nu s-a pronunțat încă cu privire la relația dintre cerințele specifice de informare prevăzute de Directiva 2014/17/UE și cerințele de transparență din cadrul DCA. Directiva 2014/17/UE impune standarde ridicate de transparență, solicitând furnizarea unor informații generale clare și inteligibile cu privire la contractele de credit, care trebuie să fie puse la dispoziția consumatorilor prin intermediul fișei europene de informații standardizate (FEIS) și prin calcularea dobânzii anuale efective (DAE). În ceea ce privește împrumuturile în monedă străină, articolul 23 alineatul (6) din Directiva 2014/17/UE impune creditorilor și intermediarilor să aducă la cunoștința consumatorului, în FEIS și în contractul de credit, aranjamentele pe care consumatorul le are la dispoziție pentru a-și limita expunerea la riscul ratei de schimb valutar pe durata creditului. În cazul în care în contractul de credit nu există dispoziții în vederea limitării riscului ratei de schimb valutar căruia i se expune consumatorul la o fluctuație de sub 20 %, FEIS include un exemplu ilustrativ al impactului pe care îl are o fluctuație valutară de 20 %.

Curtea a aplicat (211) în mod complementar cerințele de transparență care decurg din DCA și din Directiva 2003/55/CE (212) privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale.

Respectarea de către un vânzător sau furnizor a cerințelor sectoriale constituie un element important în aprecierea respectării cerințelor de transparență din cadrul DCA. Cu toate acestea, având în vedere aplicabilitatea DCA în paralel cu legislația sectorială, respectarea acestor instrumente nu indică în mod automat respectarea tuturor cerințelor de transparență din cadrul DCA. În plus, faptul că un anumit act nu conține cerințe specifice privind informarea nu exclude obligațiile de informare din cadrul DCA privind clauzele contractuale pe care vânzătorii sau furnizorii le adaugă din proprie inițiativă.

3.4. Aprecierea caracterului abuziv în temeiul articolului 3 și al articolului 4 alineatul (1) din DCA

3.4.1. Cadrul aprecierii în temeiul articolului 3 alineatul (1) și al articolului 4 alineatul (1)

Clauzele contractuale trebuie să fie considerate abuzive în temeiul articolului 3 alineatul (1) dacă,

— în contradicție cu cerința de bună-credință;

— provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.

Deși Curții nu i s-a solicitat până în prezent să explice relația dintre cele două criterii, textul articolului 3 alineatul (1) și al celui de al șaisprezecelea considerent sugerează că lipsa bunei-credințe este legată de dezechilibrul semnificativ între drepturile și obligațiile părților prevăzute de o clauză contractuală. Al șaisprezecelea considerent abordează puterea de negociere a părților și explică faptul că cerința de „bună-credință” se referă la întrebarea dacă un vânzător sau furnizor acționează în mod corect și echitabil față de consumator și ține seama de interesele legitime ale acestuia. În această privință, Curtea (213) consideră că este deosebit de important să se examineze dacă vânzătorul sau furnizorul se poate aștepta în mod rezonabil ca consumatorul să accepte o asemenea clauză în urma unei negocieri individuale:

„În ceea ce privește împrejurările în care un asemenea dezechilibru este creat „în contradicție cu cerința de bună-credință”, este important să se constate că, având în vedere al șaisprezecelea considerent al Directivei 93/13, instanța națională trebuie să verifice în acest scop dacă profesionistul, acționând în mod corect și echitabil față de consumator, se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta din urmă să accepte o asemenea clauză în urma unei negocieri individuale […] (214).”

Aceasta confirmă că, în sensul articolului 3 alineatul (1), noțiunea de bună-credință este un concept obiectiv legat de problema dacă, având în vedere conținutul său, clauza contractuală în cauză este compatibilă cu practici de piață corecte și echitabile, care iau în considerare interesele legitime ale consumatorului într-o măsură suficientă. Prin urmare, acest aspect este strâns legat (215) de (dez)echilibrul în materie de drepturi și obligații ale părților.

Evaluarea unui dezechilibru semnificativ necesită o examinare a modului în care o clauză contractuală influențează drepturile și obligațiile părților. În măsura în care există norme cu caracter supletiv de la care clauza contractuală se abate, acestea vor constitui principalul etalon pentru evaluarea existenței unui dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților (216). În cazul în care nu există acte cu putere de lege relevante, un dezechilibru semnificativ va trebui evaluat în lumina altor puncte de referință, cum ar fi practicile de piață corecte și echitabile, sau printr-o comparație între drepturile și obligațiile părților prevăzute de o anumită clauză, ținând seama de natura contractului și de alte clauze contractuale aferente.

În conformitate cu articolul 4 alineatul (1) (217), caracterul abuziv al unei clauze contractuale trebuie apreciat luând în considerare:

— natura bunurilor sau a serviciilor care fac obiectul contractului;

— toate celelalte clauze ale contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde; și

— toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului.

Statele membre se pot abate de la acest test general privind caracterul abuziv numai în favoarea consumatorilor, adică numai dacă transpunerea la nivel național facilitează concluzia că o clauză contractuală este abuzivă (218).

Lista orientativă a clauzelor contractuale din anexa (219) la DCA constituie un element esențial pe care se poate întemeia aprecierea cu privire la caracterul abuziv al unei clauze date în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) (220). În schimb, în cazul în care o anumită clauză contractuală este inclusă într-o „listă neagră” națională, nu este necesar să se efectueze o apreciere de la caz la caz pe baza criteriilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1). Se aplică o logică similară atunci când un stat membru adoptă o listă de clauze contractuale care sunt prezumate a fi abuzive.

3.4.2. Relevanța actelor cu putere de lege și semnificația dezechilibrului

Atunci când apreciază dacă o clauză contractuală „provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului”, instanțele naționale trebuie să efectueze, în primul rând, o comparație între clauza contractuală relevantă și orice norme de drept intern care s-ar aplica în lipsa clauzei respective (221), cu alte cuvinte niște norme cu caracter supletiv. Astfel de modele de reglementare se regăsesc în special în dreptul intern al contractelor, de exemplu în normele care stabilesc consecințele neîndeplinirii anumitor obligații contractuale de către una dintre părți. Acestea pot include condițiile în care se pot impune penalități, cum ar fi dobânzile penalizatoare, sau dispoziții privind rata dobânzii legale (222).

O astfel de analiză comparativă va permite instanței naționale să aprecieze dacă și în ce măsură clauza contractuală plasează consumatorul într-o situație juridică mai puțin favorabilă decât s-ar afla acesta în temeiul dreptului contractelor aplicabil în absența clauzei respective. Clauza contractuală poate face ca situația juridică a consumatorilor să fie mai puțin favorabilă, de exemplu, în cazul în care restrânge drepturile de care consumatorii ar beneficia în absența clauzei respective, sau poate introduce o piedică în exercitarea acestor drepturi. De asemenea, clauza în cauză poate impune consumatorului o obligație suplimentară care nu este prevăzută de normele naționale relevante (223).

Dezechilibrul în materie de drepturi și obligații în detrimentul consumatorului este semnificativ în cazul în care există o [atingere] suficient de [gravă adusă] situației juridice în care este plasat acest consumator […] în temeiul dispozițiilor naționale aplicabile (224). Acest lucru nu înseamnă neapărat că o clauză contractuală trebuie să aibă o incidență economică semnificativă în raport cu valoarea operațiunii (225). Prin urmare, de exemplu, o clauză contractuală care impune consumatorului plata unei taxe în cazul în care, potrivit legislației naționale aplicabile, această taxă îi incumbă vânzătorului sau furnizorului, poate crea un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților, indiferent de sumele pe care consumatorul va trebui să le plătească în cele din urmă în temeiul clauzei contractuale în cauză (226).

Efectul unei clauze contractuale depinde, de asemenea, de consecințele acesteia în cadrul sistemului juridic național aplicabil contractului, ceea ce înseamnă că este posibil să fie necesară luarea în considerare și a altor dispoziții legale, inclusiv a normelor de procedură (227). În acest context, dificultatea consumatorului de a preveni utilizarea în continuare a tipului de clauză contractuală în cauză poate fi, de asemenea, relevantă (228).

Curtea a descris aprecierea unui dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților după cum urmează (229):

„21 În această privință, Curtea a decis că, pentru a ști dacă o clauză creează, în detrimentul consumatorului, un «dezechilibru semnificativ» între drepturile și obligațiile părților care decurg dintr-un contract, trebuie să se țină seama în special de normele aplicabile în dreptul național în lipsa unui acord între părți în acest sens. Instanța națională va putea evalua, prin intermediul unei asemenea analize comparative, dacă și, eventual, în ce măsură contractul îl plasează pe consumator într-o situație juridică mai puțin favorabilă în raport cu cea prevăzută de dreptul național în vigoare […] ( 230 ) 22 Rezultă astfel că chestiunea dacă un astfel de dezechilibru semnificativ există nu se poate limita la o apreciere economică de natură cantitativă, întemeiată pe o comparație între valoarea totală a operațiunii care a făcut obiectul contractului, pe de o parte, și costurile puse în sarcina consumatorului prin această clauză, pe de altă parte. 23 Dimpotrivă, un dezechilibru semnificativ poate să rezulte din simplul fapt al unei atingeri suficient de grave aduse situației juridice în care este plasat consumatorul, în calitate de parte la contractul în cauză, în temeiul dispozițiilor naționale aplicabile, fie sub forma unei restrângeri a conținutului drepturilor de care, potrivit acestor dispoziții, consumatorul beneficiază în temeiul acestui contract, fie sub forma unei piedici în exercitarea acestora sau a punerii în sarcina sa a unei obligații suplimentare, neprevăzută de normele naționale. 24 În această privință, Curtea a amintit că, potrivit articolului 4 alineatul (1) din directivă, caracterul abuziv al unei clauze contractuale trebuie apreciat luându-se în considerare natura bunurilor sau a serviciilor care fac obiectul contractului în cauză și raportându-se la toate circumstanțele care însoțesc încheierea sa și la toate celelalte clauze ale contractului […] ( 231 ) . Din această perspectivă, rezultă că trebuie apreciate și consecințele pe care clauza menționată le poate avea în cadrul dreptului aplicabil unui astfel de contract, ceea ce implică o examinare a sistemului juridic național […] ( 232 ) .”

În cazul în care aranjamentele contractuale încalcă un act cu putere de lege din dreptul contractelor intern sau al UE de la care părțile nu se pot abate prin intermediul unui contract, respectivele clauze contractuale sunt, în general, invalidate deja în mod direct de dispozițiile în cauză. Clauzele contractuale care nu s-au negociat individual și care se abat de la astfel de dispoziții sunt susceptibile de a încălca și articolul 3 alineatul (1) din DCA.

3.4.3. Sancțiuni sau consecințe ale neexecutării de către consumator a obligațiilor sale contractuale

Pentru a nu provoca un dezechilibru semnificativ în detrimentul consumatorului, consecințele neexecutării de către acesta a obligațiilor sale contractuale sau sancțiunile aferente trebuie să fie justificate în raport cu importanța obligației consumatorului și cu gravitatea neexecutării acesteia (233). Cu alte cuvinte, acestea trebuie să fie proporționale (234). Această apreciere trebuie să includă întrebarea dacă clauza contractuală derogă de la dispozițiile legale care ar fi aplicate în lipsa unei clauze contractuale în acest sens și, în cazul în care clauza conduce la o anumită procedură, mijloacele procedurale pe care le are la dispoziție consumatorul (235).

Curtea (236) a prezentat după cum urmează criteriile relevante în ceea ce privește așa-numitele clauze de „exigibilitate anticipată” sau de rambursare anticipată din contractele de credit ipotecar care permit creditorului să inițieze procedura de executare silită a unui bun ipotecat:

„[…] articolul 3 alineatele (1) și (3) din Directiva 93/13, precum și punctul 1 literele (e) și (g) și punctul 2 litera (a) din anexa la aceasta trebuie interpretate în sensul că, pentru a aprecia caracterul abuziv al unei clauze de exigibilitate anticipată a unui credit ipotecar, […] prezintă printre altele o importanță esențială: — problema dacă posibilitatea vânzătorului sau a furnizorului de a rezilia unilateral contractul depinde de neexecutarea de către consumator a unei obligații care prezintă un caracter esențial în cadrul raportului contractual în cauză; — problema dacă această posibilitate este prevăzută pentru situațiile în care o asemenea neexecutare prezintă un caracter suficient de grav în raport cu durata și cu suma împrumutului; — problema dacă posibilitatea respectivă derogă de la normele aplicabile în lipsa unui acord între părți, în așa fel încât să facă mai dificile pentru consumator, având în vedere mijloacele procedurale de care dispune, accesul la justiție și exercitarea dreptului la apărare; și — problema dacă dreptul național prevede mijloace adecvate și eficiente care să permită consumatorului căruia i s-a opus o asemenea clauză să remedieze efectele rezilierii unilaterale a contractului de împrumut. Revine instanței de trimitere sarcina de a efectua această apreciere, în funcție de toate împrejurările proprii litigiului cu care este sesizată.”

În ceea ce privește dobânzile penalizatoare, Curtea (237) a explicat acest test după cum urmează:

„[…] în ceea ce privește clauza referitoare la stabilirea unor dobânzi de întârziere, trebuie amintit că, în lumina punctului 1 litera (e) din anexa la directivă coroborat cu dispozițiile articolului 3 alineatul (1) și ale articolului 4 alineatul (1) din directivă, instanța de trimit