[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 16.3.2011

COM(2011) 121 final

2011/0058 (CNS)

Propunere de

DIRECTIVĂ A CONSILIULUI

privind o bază fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB)

{SEC(2011) 315 final}{SEC(2011) 316 final}

CUPRINS

EXPUNERE DE MOTIVE 4

1. CONTEXTUL PROPUNERII 4

2. REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI 6

3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII 6

4. IMPLICAȚIILE BUGETARE 6

DIRECTIVĂ A CONSILIULUI privind o bază fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB) 6

CAPITOLUL I DOMENIU DE APLICARE 6

CAPITOLUL II CONCEPTE FUNDAMENTALE 6

CAPITOLUL III OPTAREA PENTRU SISTEMUL PREVĂZUT DE PREZENTA DIRECTIVĂ 6

CAPITOLUL IV CALCULAREA BAZEI FISCALE 6

CAPITOLUL V CALENDAR ȘI CUANTIFICARE 6

CAPITOLUL VI AMORTIZAREA IMOBILIZĂRILOR 6

CAPITOLUL VII PIERDERI 6

CAPITOLUL VIII DISPOZIȚII REFERITOARE LA INTRAREA ȘI IEȘIREA DIN SISTEMUL PREVĂZUT DE PREZENTA DIRECTIVĂ 6

CAPITOLUL IX CONSOLIDARE 6

CAPITOLUL X INTRAREA ȘI IEȘIREA DINTR-UN GRUP 6

CAPITOLUL XI REORGANIZAREA SOCIETĂȚILOR 6

CAPITOLUL XII OPERAȚIUNI ÎNTRE GRUP ȘI ALTE ENTITĂȚI 6

CAPITOLUL XIII TRANZACȚII ÎNTRE ÎNTREPRINDERILE ASOCIATE 6

CAPITOLUL XIV REGULI ANTI-ABUZ 6

CAPITOLUL XV ENTITĂȚI TRANSPARENTE 6

CAPITOLUL XVI REPARTIZAREA BAZEI FISCALE CONSOLIDATE 6

CAPITOLUL XVII ADMINISTRAȚIE ȘI PROCEDURI 6

CAPITOLUL XVIII DISPOZIȚII FINALE 6

ANEXE 6

ANEXA I 6

ANEXA II 6

ANEXA III 6

FIȘĂ FINANCIARĂ LEGISLATIVĂ PENTRU PROPUNERI 6

EXPUNERE DE MOTIVE

1. CONTEXTUL PROPUNERII

Printr-o bază fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB) se urmărește eliminarea anumitor obstacole fiscale majore aflate în calea creșterii. În absența unor reguli comune în materie de impozit pe profit, interacțiunea sistemelor fiscale naționale conduce deseori la supraimpozitare și dublă impunere, iar societățile suportă sarcini administrative împovărătoare și costuri mari de conformare cu legislația. Această situație descurajează investițiile în UE și, ca urmare, este în contradicție cu prioritățile Strategiei Europa 2020 - O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii[1]. CCCTB este o inițiativă importantă în procesul de eliminare a obstacolelor care stau în calea finalizării pieței unice[2], reprezentând potrivit Analizei anuale a creșterii[3] o inițiativă de stimulare a creșterii căreia trebuie să i se acorde prioritate pentru stimularea creșterii și crearea de locuri de muncă.

Abordarea comună propusă ar asigura coerența sistemelor fiscale naționale, dar nu ar armoniza ratele de impozitare. Trebuie încurajată concurența loială în privința ratelor de impozitare. Diferențele dintre rate permit menținerea unei anumite concurențe fiscale pe piața internă, iar existența unei concurențe fiscale loiale, bazate pe rate, conferă mai multă transparență și permite statelor membre să ia în considerare atât competitivitatea pe piață, cât și nevoile lor bugetare atunci când fixează ratele de impozitare.

CCCTB este compatibilă cu regândirea sistemelor fiscale și trecerea la o fiscalitate mai ecologică și mai favorabilă creșterii, promovată în Strategia Europa 2020. Unul dintre principalele obiective ale propunerii a fost elaborarea unei baze comune care să sprijine cercetarea și dezvoltarea. În cadrul CCCTB, toate costurile legate de cercetare și dezvoltare sunt deductibile. Propunerea de față va acționa ca un stimulent pentru societățile care optează pentru sistem, astfel încât ele să continue să investească în cercetare și dezvoltare. În măsura în care există pierderi economice care să se compenseze transfrontalier, consolidarea în cadrul CCCTB tinde să comprime baza fiscală comună. La modul general însă, baza comună va conduce la o bază medie la nivelul UE mai largă decât cea din momentul de față, în principal datorită opțiunii reținute pentru amortizarea activelor.

În ziua de astăzi, unul dintre principalele obstacole de pe piața unică este costul ridicat al respectării formalităților legate de prețurile de transfer utilizând principiul deplinei concurențe. În plus, modul în care grupurile puternic integrate au tendința de a se organiza indică cu tărie că este posibil ca stabilirea prețurilor pentru fiecare tranzacție în parte în baza principiului „deplinei concurențe” să nu mai fie metoda cea mai potrivită pentru repartizarea profitului. În UE, compensarea transfrontalieră a pierderilor este posibilă doar într-un număr limitat de circumstanțe, ceea ce conduce la supra-impozitarea societăților angajate în activități transfrontaliere. În plus, rețeaua de convenții pentru evitarea dublei impuneri nu reprezintă o soluție adecvată pentru eliminarea dublei impuneri pe piața unică, având în vedere că este concepută pentru a funcționa într-un context bilateral la nivel internațional și nu într-un cadru strâns integrat.

CCCTB este un sistem cu reguli comune pentru calcularea bazei fiscale a societăților cu rezidența fiscală în UE și a filialelor situate în UE ale societăților din țări terțe. Mai exact, cadrul fiscal comun stabilește reguli de calculare separată a rezultatelor fiscale ale fiecărei societăți (sau filiale), de consolidare a acestor rezultate, atunci când există și alți membri în grup, și de repartizare a bazei fiscale consolidate fiecărui stat membru eligibil.

CCCTB va fi disponibilă pentru societățile de orice mărime. Societățile multinaționale nu vor mai întâmpina anumite obstacole pe piața unică, iar IMM-urile vor suporta costuri mai mici de conformare cu legislația în momentul în care decid să își extindă activitatea comercială în alt stat membru. Sistemul este opțional. Având în vedere că nu toate societățile desfășoară activități comerciale transfrontaliere, CCCTB nu va obliga societățile care nu doresc să se extindă în afara granițelor naționale să treacă la noul sistem fiscal.

Armonizare va implica doar calcularea bazei fiscale și nu va afecta conturile financiare. Prin urmare, statele membre își vor menține normele naționale de contabilitate financiară, iar sistemul CCCTB va introduce reguli autonome de calculare a bazei fiscale a societăților. Aceste reguli nu vor afecta pregătirea conturilor anuale sau a celor consolidate.

Nu există nicio intenție de extindere a armonizării la ratele de impozitare. Fiecare stat membru va aplica propria sa rată de impozitare la partea sa din baza fiscală a contribuabililor.

În cadrul CCCTB, grupurile de societăți vor trebui să aplice un singur set de norme fiscale în întreaga Uniune și să trateze doar cu o singură administrație fiscală (ghișeul unic). O societate care optează pentru CCCTB nu mai intră sub incidența dispozițiilor naționale în materie de impozit pe profit în ceea ce privește aspectele reglementate de normele comune. O societate care nu îndeplinește condițiile impuse de CCCTB sau nu optează pentru cadrul oferit de CCCTB rămâne sub incidența dispozițiilor naționale în materie de impozit pe profit care pot conține și anumite sisteme specifice de stimulente fiscale în favoarea cercetării și dezvoltării.

Societățile care desfășoară activități transfrontaliere vor beneficia de introducerea compensării transfrontaliere a pierderilor și de reducerea costurilor de conformare cu legislația în materie de impozit pe profit. Permiterea consolidării imediate a profiturilor și pierderilor în vederea calculării bazelor impozabile la nivelul UE este un pas în direcția reducerii supra-impozitării în situații transfrontaliere și, prin urmare, în direcția îmbunătățirii condițiilor de neutralitate fiscală între activitățile la nivel național și cele transfrontaliere, pentru a exploata mai bine potențialul pieței interne. Calculele efectuate pe un eșantion de societăți multinaționale din UE arată că, în medie, aproximativ 50% din grupurile multinaționale nefinanciare și 17% grupurile multinaționale financiare ar putea beneficia de compensarea transfrontalieră imediată a pierderilor.

Un avantaj major al introducerii CCCTB va fi obținerea unei reduceri a costurilor de conformare cu legislația suportate de societăți. Conform studiilor efectuate, în cadrul CCCTB reducerea costurilor de conformare cu legislația pentru sarcinile recurente legate de impozitare ar fi în jur de 7%. Se așteaptă ca reducerea costurilor reale și percepute de conformare cu legislația să exercite o influență semnificativă asupra posibilității și dorinței firmelor de a se extinde la nivel internațional pe termen mediu și lung. Se preconizează că CCCTB se va concretiza în economii importante la nivelul timpului alocat conformării cu legislația și a cheltuielilor în cazul societăților-mamă care înființează o nouă filială într-un alt stat membru. În medie, experții fiscali care au participat la studiu estimează că o societate mare cheltuiește peste 140 000 EUR (0,23% din cifra de afaceri) pe cheltuieli legate de impozitare atunci când deschide o nouă filială în alt stat membru. CCCTB va reduce aceste costuri cu 87 000 EUR sau cu 62%. Economiile pentru o societate medie sunt și mai importante, estimându-se că costurile vor scădea de la 128 000 EUR (0,55% din cifra de afaceri) la 42 000 EUR, ceea ce reprezintă o scădere cu 67%.

Propunerea va fi benefică pentru societățile de toate mărimile, dar prezintă o importanță deosebită ca parte a efortului de susținere și încurajare a IMM-urilor pentru a beneficia de avantajele pieței unice, conform prevederilor din Revizuirea „Small Business Act” pentru Europa[4]. CCCTB contribuie în principal la reducerea obstacolelor fiscale și a sarcinilor administrative, făcând mai simplă și mai ieftină extinderea activității IMM-urilor la nivelul UE. CCCTB va însemna că IMM-urile cu activități transfrontaliere care optează pentru sistem vor trebui doar să își recalculeze baza fiscală conform unui nou set de reguli. CCCTB vine în completarea propunerii referitoare la o societate privată europeană (SPE), în curs de examinare în cadrul Consiliului. Un cadru comun de calculare a bazei fiscale pentru societățile din UE ar fi deosebit de util pentru SPE-urile cu activități transfrontaliere.

Prin propunerea de față nu se dorește influențarea veniturilor fiscale, iar impactul asupra repartizării bazelor fiscale între statele membre ale UE a fost analizat. De fapt, impactul asupra veniturilor statelor membre va depinde în ultimă instanță de opțiunile de politică națională cu privire la posibila adaptare a mixului diverselor instrumente fiscale sau a ratelor de impozitare aplicate. În acest sens, este dificil să se estimeze impactul exact asupra fiecărui stat membru în parte. În acest context, ca excepție de la principiul general, dacă rezultatul repartizării bazei fiscale între statele membre nu reflectă în mod echitabil volumul activității, o clauză de salvgardare prevede posibilitatea utilizării unei alte metode. În plus, directiva conține o clauză de analizare a acestui impact după cinci ani de la intrarea în vigoare a directivei.

Pentru statele membre, introducerea unui sistem opțional va însemna, bineînțeles, că administrațiile fiscale vor trebui să gestioneze două sisteme fiscale diferite (CCCTB și impozitul național pe profit). Acest lucru va fi însă compensat de faptul că CCCTB va însemna mai puține oportunități de planificare fiscală pentru societățile care utilizează prețurile de transfer și mai puține neconcordanțe între sistemele fiscale ale statelor membre. Vor fi mai puține diferende care să implice CEJ sau procedura acordului reciproc din convențiile de evitare a dublei impuneri.

Pentru a sprijini administrațiile fiscale ale statelor membre în procesul de punere în aplicare a CCCTB, se prevede mobilizarea programului FISCALIS al UE pentru a sprijini statele membre în eforturile lor de punere în aplicare și gestionare a CCCTB.

Prezenta propunere include un set complet de reguli de impozitare a societăților. Aceasta detaliază modalitatea de optare pentru sistem și de calculare a bazei impozabile, precum și aria și modul de funcționare a consolidării. Propunerea prevede, de asemenea, reguli anti-abuz, definește modul de repartizare a bazei consolidate și modul de gestionare a CCCTB de către statele membre în cadrul unei abordări bazate pe „ghișeul unic”.

2. REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI

(a) Consultări

În urma publicării în 2001 a studiului privind fiscalitatea întreprinderilor, Comisia a condus o dezbatere publică de anvergură și a organizat o serie de consultări.

Pasul cel mai important în cadrul acestui proces l-a constituit crearea unui grup de lucru (GL CCCTB) format din experți ai administrațiilor fiscale din toate statele membre. GL CCCTB a fost creat în noiembrie 2004 și până în aprilie 2008 s-a reunit de treisprezece ori în sesiune plenară. În plus, au fost create șase sub-grupuri pentru a analiza mai în profunzime anumite domenii specifice; aceste grupuri și-au prezentat lucrările într-un raport înaintat GL CCCTB. Rolul experților naționali a fost limitat la furnizarea de asistență tehnică și consiliere serviciilor Comisiei. GL CCCTB s-a reunit de trei ori și în formulă extinsă (în decembrie 2005, 2006 și 2007) pentru a permite tuturor experților și părților interesate din mediul de afaceri, mediul profesional și mediul academic să își exprime punctul de vedere.

În plus, Comisia a consultat în mod informal și pe baze bilaterale mai multe asociații ale întreprinderilor și asociații profesionale. Unele dintre aceste grupuri de interese și-au prezentat oficial punctul de vedere. Au fost luate în considerare și rezultatele cercetărilor științifice. Astfel, cercetători de renume au împărtășit Comisiei ideile lor cu privire la diferite aspecte ale sistemului.

De asemenea, Comisia a organizat două manifestări, la Bruxelles (aprilie 2002) și la Roma (decembrie 2003 în cooperare cu președinția italiană). În februarie 2008 a avut loc la Viena o altă conferință, co-sponsorizată de Comisie și de o instituție universitară, în cadrul căreia s-au discutat în detaliu mai multe elemente legate de CCCTB. În fine, la 20 octombrie 2010, Comisia a consultat experți din statele membre, mediul de afaceri, grupuri de reflecție și mediul academic cu privire la anumite aspecte pe care serviciile sale le-au examinat și le-au dezvoltat de la ultima reuniune a GL CCCTB, care a avut loc în aprilie 2008.

(b) Evaluarea impactului

A fost elaborată o evaluare foarte detaliată a impactului. Aceasta înglobează rezultatele următoarelor studii: (i) European Tax Analyzer (ETA); (ii) studiul Price Waterhouse Cooper (PWC); (iii) bazele de date Amadeus și Orbis; (iv) studiul Deloitte și (v) studiul CORTAX.

Raportul respectă orientările Secretariatului general privind evaluările de impact și, prin urmare, oferă: (i) o analiză a procesului de consultare; (ii) o descriere a problemelor existente; (iii) o definire a obiectivelor politicii; și (iv) o comparație a diferitelor opțiuni de politică cu ajutorul cărora s-ar putea atinge obiectivele enunțate. Concret, este analizată atât o CCTB (bază fiscală comună fără consolidare), cât și o CCCTB (bază fiscală comună cu consolidare), obligatorie și opțională, și este comparat impactul economic, social și de mediu al acestora.

Compararea opțiunilor de politică

Evaluarea impactului analizează diversele opțiuni în scopul de a îmbunătăți poziția competitivă a societăților europene oferindu-le posibilitatea de a-și calcula profiturile realizate la nivelul UE conform unui set unic de reguli și, prin urmare, de a alege un mediu juridic care să li se potrivească cel mai bine nevoilor eliminând costurile fiscale legate de existența a 27 de sisteme fiscale naționale. Raportul analizează patru scenarii principale de politică, care sunt comparate cu scenariul inacțiunii sau scenariul de statu-quo (opțiunea 1):

(i) O bază fiscală comună opțională a societăților (CCTB opțională): societățile cu sediul în UE (și sediile permanente situate în UE) ar avea posibilitatea să își calculeze baza fiscală conform unui set unic de reguli comune la nivelul UE în loc să utilizeze unul din cele 27 de sisteme naționale de impozitare a profitului. „Contabilitatea separată” (stabilirea prețurilor pentru fiecare tranzacție în parte în conformitate cu principiul „deplinei concurențe”) se va utiliza în continuare pentru tranzacțiile intra-grup, având în vedere că acest sistem nu ar implica o consolidare a rezultatelor fiscale (opțiunea 2).

(ii) O bază fiscală comună obligatorie a societăților (CCTB obligatorie): toate societățile cu sediul în UE (și sediile permanente situate în UE) care ar putea beneficia de acest sistem ar trebui să își calculeze baza fiscală conform unui set unic de reguli comune la nivelul Uniunii. Noile reguli ar înlocui cele 27 de sisteme naționale de impozitare a profitului existente în prezent. În absența consolidării, repartizarea profitului în tranzacțiile intra-grup va continua să se facă pe baza „contabilității separate” (opțiunea 3).

(iii) O bază fiscală comună consolidată opțională a societăților (CCCTB opțională): o alternativă la cele 27 de sisteme naționale de impozitare a profitului existente în prezent și utilizarea „contabilității separate” pentru repartizarea veniturilor societăților asociate ar fi un set de reguli comune prin care să se stabilească la nivelul UE o bază fiscală consolidată. Prin urmare, rezultatele fiscale ale fiecărui membru al grupului (societățile cu sediul în UE sau sediile permanente situate în UE) ar fi agregate pentru a forma o bază fiscală consolidată și redistribuite conform unei mecanism predefinit de repartizare bazat pe o formulă. În cadrul acestui scenariu, societățile cu sediul în UE și/sau sediile permanente situate în UE deținute de societăți cu sediul în afara Uniunii ar putea aplica CCCTB, cu condiția să îndeplinească criteriile de eligibilitate pentru formarea unui grup și toți membrii eligibili ai aceluiași grup să opteze pentru aplicarea regulilor comune („sau toți sau niciunul” – „ all-in all-out ”) (opțiunea 4).

(iv) O bază fiscală comună consolidată obligatorie a societăților (CCCTB obligatorie): Societățile cu sediul în UE și/sau sediile permanente situate în UE deținute de societăți cu sediul în afara Uniunii ar trebui să aplice regulile CCCTB în măsura în care au îndeplinit criteriile de eligibilitate pentru formarea unui grup.

Evaluarea impactului

Rezultatele economice ale analizei de impact demonstrează că îndepărtarea obstacolelor în materie de impozit pe profit ar permite societăților efectuarea unor alegeri economice mai solide, îmbunătățind astfel eficiența generală a economiei. Opțiunile referitoare la o CCCTB opțională și obligatorie ar avea drept rezultat o prosperitate ușor mai ridicată. CCCTB opțională este preferabilă pentru mai multe motive. Principalele două motive verificate în evaluarea impactului sunt (i) impactul estimat asupra ocupării forței de muncă este mai favorabil și (ii) se evită să se impună tuturor societăților din Uniune (indiferent dacă își desfășoară activitatea în unul sau mai multe state membre) schimbarea metodei de calculare a bazei lor fiscale.

Reformele analizate sunt potențial asociate cu importante efecte dinamice pe termen lung. Se așteaptă ca aceste efecte să se materializeze în principal prin reducerea incertitudinii și a costurilor (reale și percepute) pe care le suportă în momentul de față societățile care își desfășoară activitatea în mai multe jurisdicții. În cele din urmă, acest lucru se va traduce prin creșterea investițiilor transfrontaliere în Uniune, atât ca urmare a extinderii societăților multinaționale europene și străine, cât și a realizării de noi investiții în alte state membre de către societățile pur-naționale. Este posibil ca în special eliminarea costurilor suplimentare de respectare a legislației asociate obligației de a respecta diferitele norme fiscale din Uniune și de a trata cu mai multe administrații fiscale (principiul „ghișeului unic”) să contribuie la îmbunătățirea capacității societăților de a se extinde transfrontalier. Această perspectivă ar trebui să se dovedească deosebit de avantajoasă pentru întreprinderile mici și mijlocii care, în situația actuală, sunt cele mai afectate de costurile mari de conformare la legislație.

Deși evaluarea impactului subliniază că impactul final al introducerii unei CCCTB asupra veniturilor fiscale globale depinde de opțiunile de politică ale fiecărui stat membru în parte, este important ca statele membre să acorde o atenție sporită efectelor de venit, în special în contextul situației bugetare dificile cu care se confruntă numeroase state membre.

La modul general, noile reguli privind baza comună vor conduce la o bază medie la nivelul UE mai largă decât cea din momentul de față. În măsura în care există pierderi economice care să se compenseze transfrontalier, consolidarea în cadrul CCCTB tinde să comprime baza fiscală comună.

De fapt, impactul asupra veniturilor statelor membre va depinde în ultimă instanță de opțiunile de politică națională cu privire la posibila adaptare a mixului diverselor instrumente fiscale sau a ratelor de impozitare aplicate. În acest sens, este dificil să se estimeze impactul exact asupra fiecărui stat membru în parte. De altfel, directiva conține o clauză de analizare a acestui impact după cinci ani.

3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII

(a) Temeiul juridic

Legislația în domeniul impozitării directe intră sub incidența articolului 115 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Clauza stipulează că măsurile legislative de apropiere adoptate în temeiul respectivului articol iau forma legală a directivei.

(b) Subsidiaritate

Propunerea de față respectă principiul subsidiarității.

Sistemul CCCTB dorește să elimine obstacolele fiscale, care sunt în principal rezultatul fragmentării Uniunii în 27 de sisteme fiscale diferite, cu care se confruntă societățile când își desfășoară activitatea pe piața unică. Acțiunile necoordonate, planificate și implementate de fiecare stat membru în parte, ar duce la repetarea situației actuale, având în vedere că societățile ar fi în continuare obligate să trateze cu tot atâtea administrații fiscale câte state membre în care sunt impozabile.

Regulile stabilite în propunerea de față, cum ar fi compensarea pierderilor transfrontaliere și restructurările de grup scutite de plata impozitelor, s-ar putea dovedi ineficiente și ar putea să denatureze piața, în special sub forma dublei impozitări sau a neimpozitării, dacă fiecare stat membru ar aplica propriul său sistem. În mod asemănător, normele naționale disparate de repartizare a profitului nu ar permite ameliorarea procesului actual, destul de complex, de repartizare a profitului între societățile asociate.

Prin natura sa, acest subiect necesită o abordare comună.

Un set unic de reguli de calculare, consolidare și partajare la nivelul UE a bazei fiscale a societăților asociate ar putea atenua denaturările pieței cauzate de interacțiunea actuală a 27 de regimuri fiscale naționale. Mai mult, elementele constitutive ale sistemului, în special compensarea transfrontalieră a pierderilor, transferurile intra-grup de active scutite de plata impozitelor și repartizarea bazei fiscale a grupului cu ajutorul unei formule se pot realiza doar în contextul unei reglementări comune. Prin urmare, normele comune de procedură administrativă vor trebui astfel concepute încât să permită funcționarea principiului „ghișeului unic”.

Prezenta propunere se limitează la combaterea obstacolelor fiscale cauzate de disparitățile dintre sistemele naționale în privința calculării bazei fiscale între societățile asociate. Lucrările realizate după publicarea studiului privind fiscalitatea întreprinderilor au stabilit că cele mai bune rezultate în eliminarea acestor obstacole ar fi obținute dacă ar exista un cadru comun care să reglementeze calcularea bazei fiscale de impozitare a societăților și consolidarea transfrontalieră. Într-adevăr, având în vedere că este vorba în principal de chestiuni transfrontaliere, aceste probleme pot fi rezolvate doar prin crearea unui cadru legislativ la nivelul Uniunii. Prin urmare, prezenta propunere se justifică prin prisma principiului subsidiarității, deoarece acțiunile întreprinse individual de statele membre nu ar permite obținerea rezultatelor dorite.

(c) Proporționalitate

Prezenta propunere, în măsura în care stabilește un sistem opțional, reprezintă răspunsul cel mai adecvat la problemele identificate. În absența unor beneficii reale, societățile care nu doresc să își dezvolte activitatea în străinătate nu vor fi forțate să suporte costurile administrative inutile ale implementării regulilor comune.

Inițiativa de față ar trebui să creeze condiții mai favorabile pentru realizarea de investiții pe piața unică, având în vedere că costurile legate de respectarea obligațiilor fiscale ar trebui să scadă. În plus, este posibil ca societățile să obțină beneficii importante în urma eliminării formalităților legate de prețurile de transfer, a posibilității de a transfera transfrontalier pierderile în cadrul aceluiași grup, precum și a reorganizărilor de grup scutite de plata impozitelor. Impactul pozitiv ar trebui să compenseze posibilele costuri administrative și financiare suplimentare pe care autoritățile fiscale naționale vor fi obligate să le suporte într-o primă fază pentru implementarea sistemului.

Măsurile prevăzute în prezenta propunere sunt adecvate și necesare pentru realizarea obiectivului final (altfel spus, proporționale). Acestea se referă în mod concret la armonizarea bazei fiscale a societăților, o condiție esențială pentru eliminarea obstacolelor fiscale identificate și rectificarea elementelor care denaturează piața unică. În acest sens, trebuie subliniat faptul că propunerea de față nu implică armonizarea ratelor de impozitare (sau stabilirea unei rate minime de impozitare). Se consideră că determinarea ratelor este o chestiune ce ține de suveranitatea fiscală a statelor membre, fiind prin urmare tratată prin intermediul legislațiilor naționale

4. IMPLICAȚIILE BUGETARE

Prezenta propunere de directivă nu are nicio implicație bugetară pentru Uniunea Europeană.

2011/0058 (CNS)

Propunere de

DIRECTIVĂ A CONSILIULUI

privind o bază fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB)

CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 115,

având în vedere propunerea Comisiei,

după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale,

având în vedere avizul Parlamentului European[5],

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[6],

hotărând în conformitate cu o procedură legislativă specială,

întrucât:

1. Societățile care doresc să își dezvolte activitatea transfrontalier în cadrul Uniunii Europene se lovesc de obstacole importante și de denaturări ale pieței datorate existenței a 27 de sisteme diferite de impozitare a profitului. Aceste obstacole și denaturări împiedică buna funcționare a pieței interne. Ele descurajează investițiile în Uniune și sunt în contradicție cu prioritățile stabilite în Comunicarea Comisiei intitulată Europa 2020 - O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii[7], adoptată în 3 martie 2010. Ele sunt contrare și cerințelor legate de o economie socială de piață foarte competitivă.

2. Obstacolele fiscale cu care se confruntă o activitate transfrontalieră sunt deosebit de mari pentru întreprinderile mici și mijlocii care în general nu dispun de suficiente resurse pentru a soluționa ineficiențele pieței.

3. Rețeaua de acorduri privind evitarea dublei impuneri între statele membre nu oferă o soluție adecvată. Legislația existentă a Uniunii referitoare la chestiuni legate de impozitul pe profit răspunde doar unui număr mic de probleme specifice.

4. Un sistem care să permită societăților să considere Uniunea ca o piață unică în scopul impozitului pe profit ar facilita activitatea transfrontalieră a societăților din Uniune și ar contribui la realizarea obiectivului de transformare a acesteia într-un spațiu mai competitiv pentru investiții la nivel internațional. Pentru ca un astfel de sistem să fie cât mai eficient, ar trebui să se permită grupurilor de societăți impozabile în mai multe state membre să își regleze problemele fiscale în Uniune în conformitate cu un set unic de reguli de calculare a bazei fiscale și să trateze cu o singură administrație fiscală („ghișeul unic”). Aceste reguli ar trebui să fie accesibile și entităților supuse plății impozitului pe profit în Uniune, dar care nu fac parte dintr-un grup.

5. Având în vedere că diferențele între ratele de impozitare nu creează astfel de obstacole, sistemul [baza fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB)] nu trebuie să afecteze libertatea de acțiune a statelor membre în ceea ce privește rata (ratele) naționale de impozitare a societăților.

6. Consolidarea este un element esențial al unui astfel de sistem, având în vedere că principalele obstacole fiscale întâlnite de societăți în Uniune pot fi eliminate doar în acest fel. Prin consolidare se elimină formalitățile legate de prețurile de transfer și dubla impunere intra-grup. În plus, pierderile suferite de anumiți contribuabili sunt compensate în mod automat de profitul generat de alți membrii ai aceluiași grup.

7. Consolidarea presupune în mod necesar existența unor reguli de repartizare a rezultatului între statele membre în care sunt stabiliți membrii grupului.

8. Având în vedere că un astfel de sistem este conceput în principal pentru a răspunde nevoilor societăților care își desfășoară activitatea transfrontalier, acest sistem ar trebui să fie opțional și să completeze sistemele naționale existente de impozitare a profitului.

9. Sistemul [baza fiscală consolidată comună a societăților (CCCTB)] trebuie să constea dintr-un set de reguli comune de calculare a bazei fiscale a societăților fără a aduce atingere prevederilor din Directiva 78/660/CEE a Consiliului[8], din Directiva 83/349/CEE a Consiliului[9] și din Regulamentul nr. 1606/2002/CE al Parlamentului European și al Consiliului[10].

10. Toate veniturile trebuie să fie impozabile, cu excepția cazului în care sunt exonerate în mod expres.

11. Veniturile din dividende, încasările din vânzarea acțiunilor deținute într-o societate care nu face parte din grup și profitul sediilor permanente din străinătate trebuie exonerate. Pentru a evita dubla impunere majoritatea statelor membre exonerează dividendele și încasările din vânzarea de acțiuni, evitându-se astfel calcularea creditului fiscal la care are dreptul contribuabilului pentru impozitul plătit în străinătate, în special în cazul în care un astfel de drept trebuie să țină seama de impozitul plătit de societatea care distribuie dividendele. Exonerarea veniturilor obținute în străinătate răspunde aceleiași nevoi de simplicitate.

12. Veniturile din plata de dobânzi și redevențe trebuie să fie impozabile, fiind acordat un credit pentru impozitul reținut la sursă achitat pentru aceste plăți. Spre deosebire de dividende, calculul creditului nu prezintă nicio dificultate.

13. Din veniturile impozabile trebuie deduse cheltuielile de funcționare și anumite alte elemente. În mod normal, printre cheltuielile de funcționare deductibile trebuie să se numere toate costurile legate de vânzări și cheltuielile legate de producție, conservarea și asigurarea veniturilor. Deductibilitatea trebuie extinsă la costurile de cercetare și dezvoltare și costurile suportate pentru procurarea de capital și contractarea de împrumuturi pentru nevoile activității economice desfășurate. Ar trebui să existe o listă a cheltuielilor nedeductibile.

14. Este necesar ca imobilizările să fie amortizabile în scopuri fiscale, sub rezerva anumitor excepții. Imobilizările corporale și necorporale cu durată lungă de viață trebuie amortizate individual, în timp ce celelalte active trebuie grupate. Amortizarea în grup simplifică lucrurile atât pentru administrațiile fiscale, cât și pentru contribuabili deoarece se evită astfel nevoia de a crea și a actualiza o listă cu toate tipurile de imobilizări și durata lor de viață utilă.

15. Este necesar să se permită contribuabililor să reporteze la infinit pierderile asupra exercițiilor viitoare, fără a se permite însă reportarea acestora asupra exercițiilor anterioare. Având în vedere că prin reportarea pierderilor asupra exercițiilor următoare se urmărește asigurarea faptului că contribuabilul plătește impozite pe veniturile sale reale, nu există nici un motiv pentru a limita în timp această reportare. Reportarea pierderii asupra exercițiilor anterioară este o practică destul de rară și deosebit de complexă în statele membre.

16. Eligibilitatea pentru consolidare (apartenența la un grup) trebuie determinată pe baza a două criterii: (i) controlul (mai mult de 50% din drepturile de vot) și (ii) proprietatea (mai mult de 75% din capital) sau dreptul la profit (mai mult de 75% din drepturile la repartizarea profitului). Aceste două criterii garantează un nivel înalt de integrare economică între membrii grupului, indicată prin existența unei relații de control și a unui nivel ridicat de participare. Cele două praguri trebuie respectate pe tot parcursul exercițiului fiscal, în caz contrar societatea trebuind să părăsească grupul. De asemenea, este necesar să existe o perioadă de apartenență la grup de cel puți nouă luni.

17. Pentru a proteja în mod echitabil drepturile statelor membre în materie de impozitare, este necesară stabilirea unor reguli referitoare la reorganizarea societăților. În momentul în care o societate intră într-un grup, pierderile de exploatare dinaintea consolidării trebuie reportate pentru a fi acoperite din cota-parte a contribuabilului. În momentul în care o societate părăsește un grup, nu trebuie să i se repartizeze pierderile suferite în cursul perioadei de consolidare. Se poate realiza o ajustare în privința câștigurilor de capital în cazul în care anumite active sunt cedate la scurt timp după intrarea sau ieșirea dintr-un grup. Valoarea imobilizărilor necorporale generate în intern trebuie evaluată pe baza unui indicator corespunzător, respectiv costurile de cercetare și dezvoltare, de marketing și publicitate pe o anumită perioadă.

18. În cazul în care pentru plata de dobânzi și redevențe se rețin impozite la sursă, încasările din aceste impozite trebuie împărțite conform formulei din anul fiscal respectiv. În cazul în care pentru dividendele distribuite de contribuabili se rețin impozite la sursă, încasările din aceste impozite nu trebuie împărțite deoarece, spre deosebire de dobânzi și redevențe, dividendele nu au generat deduceri anterioare suportate de toate societățile grupului.

19. Tranzacțiile dintre un contribuabil și o societate asociată care nu face parte din același grup trebuie să facă obiectul unor ajustări ale prețurilor în conformitate cu principiul „deplinei concurențe”, un criteriu aplicat în general.

20. Sistemul trebuie să fie dotat cu o regulă anti-abuz, completată cu măsuri destinate să descurajeze anumite tipuri de practici abuzive. Printre aceste măsuri trebuie să se afle limitarea deductibilității dobânzilor plătite societăților asociate cu sediul, în scopuri fiscale, într-o țară cu fiscalitate redusă din afara Uniunii care nu face schimb de informații cu statul membru al plătitorului în baza unui acord comparabil cu Directiva 2011/16/CEE a Consiliului[11] privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării directe și al impozitării primelor de asigurare[12] precum și norme referitoare la societățile străine controlate.

21. Formula de repartizare a bazei fiscale consolidate trebuie să cuprindă trei factori de valoare egală (forța de muncă, active și vânzări). Calculul factorului forță de muncă trebuie să se facă pe baza masei salariale și a numărului de angajați (fiecare element având aceeași greutate). Factorul active trebuie să fie compus din toate imobilizările corporale. Imobilizările necorporale și imobilizările financiare trebuie excluse din formulă datorită naturii lor mobile și riscului de eludare a sistemului. Utilizarea acestor factori conferă importanța corespunzătoare intereselor statului membru de origine. În fine, trebuie luate în considerare vânzările pentru a asigura participarea echitabilă a statului membru de destinație. Acești factori și aceste ponderi ar trebui să garanteze impozitarea profiturilor acolo unde sunt obținute. Ca excepție de la principiul general, dacă rezultatul repartizării nu reflectă în mod echitabil volumul activității, o clauză de salvgardare prevede posibilitatea utilizării unei alte metode.

22. Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date[13] se aplică prelucrării datelor cu caracter personal efectuate în cadrul prezentei directive.

23. Grupurile de societăți trebuie să aibă posibilitatea de a trata cu o singură administrație fiscală („autoritatea fiscală principală”) care ar trebui să fie administrația fiscală a statului membru în care își are sediul în scopuri fiscale societatea-mamă a grupului („contribuabilul principal”). Prezenta directivă trebuie să stabilească norme procedurale pentru administrarea sistemului. Ea trebuie, de asemenea, să prevadă un mecanism de decizie anticipată. Controalele trebuie inițiate și coordonate de autoritatea fiscală principală, putând însă fi inițiate și de autoritățile fiscale din statele membre în care grupul este impozabil. Autoritatea competentă a statului membru în care unul dintre membrii grupului este rezident sau este stabilit poate contesta o decizie a autorității fiscale principale referitoare la notificarea opțiunii sau la o rectificare a impozitului în fața instanțelor judecătorești ale statului membru al autorității fiscale principale. Diferendele dintre contribuabili și autoritățile fiscale trebuie tratate de către un organism administrativ competent pentru audierea apelurilor în primă instanță în conformitate cu legislația statului membru al autorității fiscale principale.

24. Este necesar să se acorde Comisiei competența de a adopta acte delegate în conformitate cu articolul 290 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în vederea adaptării anexelor pentru a ține seama de modificarea legislației statelor membre referitoare la formele de societăți și impozitele pe profit și pentru a actualiza lista impozitelor nedeductibile, precum și pentru a stabili reguli de definire a proprietății legale și economice raportat la activele aflate în leasing și calcularea elementelor de capital și dobândă ale plăților de leasing și a bazei de amortizare a activului în leasing. Pentru ca regulile să poată fi ajustate în caz de nevoie, aceste competențe trebuie delegate Comisiei pe o perioadă nedeterminată.

25. Pentru a asigura condiții uniforme de punere în aplicare a prezentei directive, este necesar să se confere Comisiei competențe în ceea ce privește adoptarea anuală a listei formelor de societăți din țările terțe care îndeplinesc cerințele prezentei directive, stabilirea de reguli pentru calcularea factorilor forță de muncă, active și vânzări, repartizarea angajaților și a masei salariale, a activelor și vânzărilor factorului respectiv, precum și evaluarea activelor pentru factorul active și adoptarea formularului standard de notificare a opțiunii și a regulilor de depunere electronică, a formularului de declarație fiscală, a formularului de declarație fiscală consolidată și a documentelor justificative cerute. Aceste competențe trebuie exercitate în conformitate cu dispozițiile Regulamentului (UE) nr. 182/2010 al Parlamentului European și al Consiliului, din 28 februarie 2011, de stabilire a normelor și a principiilor generale privind mecanismele de control de către statele membre al exercitării competențelor de executare de către Comisie[14].

26. Obiectivele prezentei directive nu pot fi realizate într-un mod satisfăcător prin acțiunile individuale întreprinse de statele membre din cauza lipsei de coordonare dintre sistemele fiscale naționale. Având în vedere că ineficiența pieței interne dă naștere în primul rând unor probleme de natură transfrontalieră, măsurile de remediere trebuie adoptate la nivelul Uniunii Europene. O astfel de abordare este conformă principiului subsidiarității, enunțat la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat în articolul respectiv, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea obiectivului menționat.

27. Este oportun ca, după o perioadă de cinci ani, Comisia să revizuiască aplicarea directivei, iar statele membre să o sprijine furnizându-i informații adecvate în acest scop,

ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

CAPITOLUL I DOMENIU DE APLICARE

Articolul 1Domeniu de aplicare

Prezenta directivă instituie un sistem pentru o bază comună pentru impozitarea anumitor societăți și grupuri de societăți și stabilește reguli de calculare și utilizare a acestei baze.

Articolul 2Societăți eligibile

1. Prezenta directivă se aplică societăților înființate în temeiul legislației unui stat membru atunci când sunt îndeplinite următoarele două condiții:

(a) societatea are una din formele enumerate în anexa I;

(b) societatea este supusă uneia dintre formele de impozit pe profit enumerate în anexa II sau unui impozit similar introdus ulterior.

2. Prezenta directivă se aplică societăților înființate în temeiul legislației unui stat terț atunci când sunt îndeplinite următoarele două condiții:

(a) societatea are o formă similară uneia din formele enumerate în anexa I;

(b) societatea este supusă uneia dintre formele de impozit pe profit enumerate în anexa II.

3. În vederea modificării anexelor I și II pentru a ține seama de modificarea legislației statelor membre referitoare la formele de societăți și impozitarea societăților, Comisia poate adopta acte delegate în conformitate cu articolul 127 și sub rezerva condițiilor de la articolele 128, 129 și 130.

Articolul 3Forme de societăți eligibile din țări terțe

1. Comisia adoptă anual o listă cu formele de societăți din țări terțe care se consideră că îndeplinesc cerințele stabilite la articolul 2 alineatul (2) litera (a). Actul de punere în aplicare se adoptă în conformitate cu procedura de examinare menționată la articolul 131 alineatul (2).

2. Faptul că o formă de societate nu este inclusă pe lista formelor de societăți din țările terțe menționată la alineatul (1) nu împiedică aplicarea prezentei directive și în cazul formei respective.

CAPITOLUL IICONCEPTE FUNDAMENTALE

Articolul 4Definiții

În înțelesul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

(1) „contribuabil” înseamnă o societate care optat pentru aplicarea sistemului prevăzut de prezenta directivă;

(2) „contribuabil individual” înseamnă un contribuabil care nu îndeplinește cerințele pentru consolidare;

(3) „necontribuabil” înseamnă o societate care nu este eligibilă pentru a opta pentru aplicarea sistemului prevăzut de prezenta directivă sau nu a optat pentru aplicarea acestui sistem;

(4) „contribuabil rezident” înseamnă un contribuabil rezident în scopuri fiscale într-un stat membru în conformitate cu articolul 6 alineatele (3) și (4);

(5) „contribuabil nerezident” înseamnă un contribuabil nerezident în scopuri fiscale într-un stat membru în conformitate cu articolul 6 alineatele (3) și (4);

(6) „contribuabil principal” înseamnă:

(a) un contribuabil rezident, atunci când formează un grup cu filialele sale eligibile, sediile permanente din alte state membre sau unul sau mai multe sedii permanente ale unei filiale eligibile rezidentă într-o țară terță; sau

(b) contribuabilul rezident desemnat de grup, în cazul în care acesta este compus doar din doi sau mai mulți contribuabili rezidenți care sunt filiale directe eligibile ale aceleiași societăți-mamă rezidente într-o țară terță; sau

(c) un contribuabil rezident care este filiala eligibilă a unei societăți-mamă rezidente într-o țară terță, în cazul în care respectivul contribuabil rezident formează un grup doar cu unul sau mai multe sedii permanente ale societății-mamă; sau

(d) sediul permanent desemnat de un contribuabil nerezident care formează un grup doar în privința sediilor sale permanente din unul sau mai multe state membre.

(7) „membru al grupului” înseamnă un contribuabil care aparține aceluiași grup, conform definiției de la articolele 54 și 55. În cazul în care un contribuabil dispune de unul sau mai multe sedii permanente într-un alt stat membru decât statul în care se află centrul său de management și control, fiecare sediu permanent este tratat ca membru al grupului;

(8) „venituri” înseamnă încasări din vânzări și din orice alte tranzacții, după deducerea taxei pe valoarea adăugată și a altor impozite și taxe colectate în numele unor agenții guvernamentale, indiferent dacă sunt de natură monetară sau nemonetară, inclusiv încasările din cedarea activelor și drepturilor, dobânzi, dividende și alte repartizări ale profitului, încasări din lichidare, redevențe, subvenții și granturi, donații primite, compensări și plăți ex gratia . Veniturile includ și donațiile nemonetare făcute de un contribuabil. Veniturile nu includ capitalul propriu acumulat de contribuabil sau creanțele care i-au fost rambursate;

(9) „profit” înseamnă excedentul de venituri față de cheltuielile deductibile și alte elemente deductibile într-un an fiscal;

(10) „pierdere” înseamnă excedentul de cheltuieli deductibile și alte elemente deductibile față de venituri într-un an fiscal;

(11) „bază fiscală consolidată” înseamnă rezultatul însumării bazelor fiscale ale tuturor membrilor grupului, calculate în conformitate cu articolul 10;

(12) „cota-parte” înseamnă partea din baza fiscală consolidată a unui grup care este repartizată unui membru al grupului prin aplicarea formulei stabilite la articolele 86-102;

(13) „valoare în scopuri fiscale” a unei imobilizări sau a unui grup de active înseamnă baza din care se scade amortizarea totală dedusă la data respectivă;

(14) „imobilizări” înseamnă toate imobilizările corporale achiziționate cu titlu oneros sau create de contribuabil și toate imobilizările necorporale achiziționate cu titlu oneros în cazul în care pot fi evaluate individual și sunt utilizate în cadrul activităților de producție, conservare sau asigurare a veniturilor pentru o perioadă mai mare de 12 luni, cu excepția cazului în care costurile achiziționării, construirii sau ameliorării lor este mai mic de 1 000 EUR. Imobilizările conțin și imobilizările financiare;

(15) „imobilizări financiare” înseamnă acțiuni în întreprinderi afiliate, creanțe ale întreprinderilor afiliate, participații, creanțe ale întreprinderilor cu care societatea are legături prin participații, investiții deținute ca imobilizări, alte împrumuturi și acțiuni sau părți sociale proprii în măsura în care legislația internă permite înregistrarea lor în bilanț;

(16) „imobilizări corporale cu durată lungă de viață” înseamnă imobilizări corporale cu o durată de viață utilă de cel puțin 15 ani. Clădirile, aeronavele și navele sunt considerate imobilizări corporale cu durată lungă de viață;

(17) „active de ocazie” înseamnă imobilizări cu o durată de viață utilă parțial consumată în momentul achiziționării care mai pot fi utilizate în starea lor actuală sau după efectuarea de reparații;

(18) „costuri de ameliorare” înseamnă toate costurile suplimentare suportate pentru o imobilizare care generează creșterea substanțială a capacității activului sau îmbunătățesc în mod semnificativ funcționarea acestuia sau reprezintă mai mult de 10% din baza inițială de amortizare a activului;

(19) „stocuri și producția în curs de execuție” înseamnă active deținute în vederea vânzării, în procesul de producție în vederea vânzării sau sub formă de materiale sau furnituri care vor fi consumate în procesul de producție sau în cursul prestării de servicii;

(20) „proprietar economic” înseamnă persoana care beneficiază de marea parte a avantajelor asociate imobilizării, dar suportă și marea parte a riscurilor asociate acesteia, indiferent dacă este sau nu proprietarul legal. Un contribuabil care are dreptul de a deține, utiliza și ceda o imobilizare sau care își asumă riscul pierderii sau distrugerii imobilizării este considerat în orice caz proprietarul economic al acestuia;

(21) „autoritate competentă” înseamnă autoritatea desemnată de fiecare stat membru pentru a administra toate chestiunile legate de punerea în aplicare a prezentei directive;

(22) „autoritate fiscală principală” înseamnă autoritatea competentă a statului membru în care este rezident contribuabilul principal sau în care este situat sediul permanent al unui contribuabil nerezident;

(23) „control” înseamnă investigații, inspecții sau examinări de orice fel realizate de o autoritate competentă în scopul verificării respectării de către un contribuabil a prevederilor prezentei directive;

Articolul 5Sediul permanent

1. Se consideră că un contribuabil are un „sediu permanent” într-un alt stat membru decât statul în care se află centrul său de management și control, când deține în acest alt stat un loc fix prin care își desfășoară integral sau parțial activitatea, incluzând în special:

(a) un loc de conducere;

(b) o sucursală;

(c) un birou;

(d) o fabrică;

(e) un atelier;

(f) o mină, un puț de țiței sau gaze, o carieră sau alte locuri de extracție a resurselor naturale.

2. Un șantier sau un proiect de construcție sau montaj constituie un sediu permanent doar dacă durează mai mult de 12 luni.

3. Fără a aduce atingere alineatelor (1) și (2), se consideră că următoarele elemente nu dau naștere unui sediu permanent:

(a) folosirea unei instalații doar în scopul depozitării, expunerii sau livrării mărfurilor care aparțin contribuabilului;

(b) menținerea unui stoc de mărfuri ce aparțin contribuabilului doar în scop de depozitare, expunere sau livrare;

(c) menținerea unui stoc de mărfuri ce aparțin contribuabilului doar cu scopul de a fi procesate de către o altă persoană;

(d) păstrarea unui loc fix de activitate doar în scopul achiziționării de mărfuri sau al culegerii de informații pentru contribuabil;

(e) păstrarea unui loc fix de activitate doar în scopul desfășurării de activități cu caracter pregătitor sau auxiliar pentru contribuabil;

(f) păstrarea unui loc fix de activitate doar pentru o combinare a activităților prevăzute la literele (a) – (f), cu condiția ca întreaga activitate desfășurată în locul fix rezultând din această combinare să aibă un caracter pregătitor sau auxiliar.

4. Fără a aduce atingere alineatului (1), în cazul în care o persoană, alta decât un agent cu statut independent căruia i se aplică alineatul (5), acționează în numele unui contribuabil și are, și exercită de obicei, într-un stat, autoritatea de a încheia contracte în numele contribuabilului, se consideră că contribuabil respectiv are un sediu permanent în acel stat pentru activitățile pe care persoana respectivă la întreprinde pentru contribuabil, cu excepția cazului în care aceste activități se limitează la cele menționate la alineatul (3) care, dacă ar fi exercitate printr-un loc fix de activitate nu ar permite ca acest loc fix de activitate să fie considerat un sediu permanent în conformitate cu prevederile paragrafului respectiv.

5. Nu se consideră că un contribuabil are un sediu permanent într-un stat doar pentru că desfășoară activitate în statul respectiv prin intermediul unui broker, al unui comisionar general sau al oricărui alt agent având un statut independent, cu condiția ca aceste persoane să acționeze în cadrul activității lor obișnuite.

6. Faptul că un contribuabil rezident într-un stat controlează sau este controlat de un contribuabil rezident într-un alt stat sau care desfășoară activități în acel alt stat (prin intermediul unui sediu permanent sau altfel) nu înseamnă că unul dintre acești contribuabili este sediul permanent al celuilalt.

CAPITOLUL IIIOPTAREA PENTRU SISTEMUL PREVĂZUT DE PREZENTA DIRECTIVĂ

Articolul 6Optare

1. O societate căreia i se aplică prezenta directivă și care este rezidentă în scopuri fiscale într-un stat membru poate opta pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă în condițiile prevăzute de aceasta.

2. O societate căreia i se aplică prezenta directivă și care nu este rezidentă în scopuri fiscale într-un stat membru poate opta pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă în condițiile prevăzute de aceasta pentru un sediu permanent pe care îl are într-un stat membru.

3. În aplicarea alineatelor (1) și (2), o societate care are sediul social, locul de înregistrare sau locul conducerii efective într-un stat membru și, în conformitate cu clauzele unui acord încheiat de statul membru respectiv cu o țară terță, nu este considerată rezident fiscal în țara terță respectivă, este considerată rezident în scopuri fiscale în acel stat membru.

4. În cazul în care, în sensul alineatului (3) o societate este rezidentă în mai multe state membre, societatea respectivă este considerată rezidentă în statul membru în care se află conducerea efectivă.

5. Dacă locul conducerii efective al unui membru al unui grup de transport maritim sau al unui membru al grupului care efectuează transporturi pe căile navigabile interioare se află la bordul unei nave sau al unui vapor, se consideră că acesta este situat în statul membru al portului navei sau vaporului sau, dacă un astfel de port nu există, în statul membru de reședință al operatorului navei sau vaporului.

6. O societate rezidentă într-un stat membru care optează pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă este supusă impozitului pe profit în cadrul sistemului respectiv pentru toate veniturile, indiferent de sursa din care sunt obținute, în interiorul sau în exteriorul statului membru de reședință.

7. O societate rezidentă într-o țară terță care optează pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă este supusă impozitului pe profit în cadrul sistemului respectiv pentru toate veniturile obținute dintr-o activitate desfășurată într-un stat membru printr-un sediu permanent.

Articolul 7Legislația aplicabilă

Dacă o societate este eligibilă și optează pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă, ea nu mai intră sub incidența dispozițiilor naționale referitoare la impozitul pe profit în privința tuturor aspectelor reglementate prin prezenta directivă, cu excepția unor dispoziții contrare.

Articolul 8Directiva primează în fața acordurilor dintre statele membre

Prevederile prezentei directive se aplică prin derogare de la prevederile contrare din acordurile încheiate între statele membre.

CAPITOLUL IVCALCULAREA BAZEI FISCALE

Articolul 9Principii generale

1. La calcularea bazei fiscale, profitul și pierderea sunt recunoscute doar când sunt realizate.

2. Tranzacțiile și faptele generatoare de impozite sunt evaluate individual.

3. Cu excepția circumstanțelor excepționale care să justifice modificările, calcularea bazei fiscale se realizează conform aceleași metode.

4. Cu excepția unor prevederi contrare, baza fiscală se determină pentru fiecare an fiscal. Cu excepția unor prevederi contrare, un an fiscal este o perioadă de 12 luni.

Articolul 10Elementele bazei fiscale

Baza fiscală se calculează ca venituri minus venituri exonerate, cheltuieli deductibile și alte elemente deductibile.

Articolul 11Venituri exonerate

Se exonerează de la plata impozitului pe profit:

(a) subvențiile legate direct de achiziția, construirea sau ameliorarea unor imobilizări supuse amortizării în conformitate cu articolele 32 – 42;

(b) încasările din cedarea unui grup de active menționat la articolul 39 alineatul (2), inclusiv valoarea de piață a donațiilor nemonetare;

(c) repartizările primite ale profitului;

(d) încasări din cedarea de acțiuni;

(e) veniturile unui sediu permanent dintr-o țară terță.

Articolul 12Cheltuieli deductibile

Cheltuielile deductibile cuprind toate costurile de vânzare și cheltuielile din care se scade taxa pe valoarea adăugată deductibilă suportată de contribuabil în vederea obținerii sau asigurării unui venit, inclusiv costurile de cercetare și dezvoltare și costurile suportate pentru procurarea de capital și contractarea de împrumuturi pentru nevoile activității economice desfășurate.

Cheltuielile deductibile cuprind și donațiile către organizații de caritate, definite la articolul 16, stabilite într-un stat membru sau o țară terță care aplică un acord de schimb de informații la cerere comparabil cu prevederile directivei 2011/16/UE. Cheltuielile deductibile maxime pentru cadourile sau donațiile în bani către organizații de caritate reprezintă 0,5% din veniturile din anul fiscal.

Articolul 13Alte elemente deductibile

Se poate efectua o deducere proporțională în ceea ce privește amortizarea imobilizărilor în conformitate cu articolele 32-42.

Articolul 14Cheltuieli nedeductibile

1. Următoarele cheltuieli sunt considerate nedeductibile:

(a) repartizările profitului și rambursarea capitalului sau a datoriei;

(b) 50% din cheltuielile de protocol;

(c) transferul rezultatului reportat într-un fond de rezervă care face parte din capitalul propriu al societății;

(d) impozitul pe profit;

(e) mita;

(f) amenzile și penalitățile care trebuie plătite unei autorități publice pentru încălcarea legislației;

(g) costurile suportate de societate pentru a obține un venit exonerat conform articolului 11; aceste costuri se fixează la o rată forfetară de 5% din venitul respectiv, cu excepția cazului în care contribuabilul poate demonstra că a suportat costuri mai mici;

(h) cadourile și donațiile monetare altele decât cele făcute organizațiilor de caritate definite la articolul 16;

(i) sub rezerva dispozițiilor de la articolele 13 și 20, costurile legate de achiziția, construirea și ameliorarea unei imobilizări, cu excepția costurilor legate de cercetare și dezvoltare;

(j) impozitele enumerate în anexa III cu excepția accizelor pe produse energetice, pe alcool și băuturi alcoolice și pe tutunul prelucrat.

2. Prin derogare de la alineatul (1) litera (j), un stat membru poate să prevadă deducerea unuia sau a mai multora dintre impozitele enumerate în Anexa III. În cazul unui grup, o astfel de deducere se aplică cotei-părți a membrilor grupului rezidenți sau situați în respectivul stat membru.

3. În vederea modificării anexei III în măsura în care este necesar pentru a include toate impozitele similare care reprezintă mai mult de 20% din valoarea totală a impozitului pe profit în statul membru în care se aplică, Comisia poate adopta acte delegate în conformitate cu articolul 127 și sub rezerva condițiilor de la articolele 128, 129 și 130.

Modificările anexei III se aplică pentru prima dată contribuabililor în anul fiscal care debutează după modificarea anexei.

Articolul 15Cheltuieli suportate în beneficiul acționarilor

Beneficiile acordate unui acționar persoană fizică, soțului/soției sale, ascendenților sau descendenților direcți sau societăților asociate care dețin o participație directă sau indirectă în controlul, capitalul sau conducerea contribuabilului, în conformitate cu articolul 78, nu sunt considerate cheltuieli deductibile în măsura în care nu sunt acordate unei terțe părți independente.

Articolul 16Organizațiile de caritate

O organizație este considerată organizație caritabilă dacă îndeplinește următoarele condiții:

(a) are personalitate juridică, iar misiunea sa caritativă este recunoscută în temeiul legislației din statul în care este stabilită;

(b) obiectivul unic sau principal al activității sale este de utilitate publică; un obiectiv educațional, social, medical, cultural, științific, filantropic, religios, de mediu sau sportiv este considerat de utilitate publică cu condiția să fie de interes general;

(c) activele sale sunt consacrate în mod irevocabil susținerii obiectivului său;

(d) este supusă cerințelor de furnizare de informații despre conturile și activitățile sale;

(e) nu este un partid politic, conform definiției din statul membru în care este stabilită.

CAPITOLUL VCALENDAR ȘI CUANTIFICARE

Articolul 17Principii generale

Veniturile, cheltuielile și alte elemente deductibile sunt recunoscute în anul fiscal în care sunt generate sau angajate, cu excepția prevederilor contrare din prezenta directivă.

Articolul 18Generarea veniturilor

Veniturile sunt generate când se naște dreptul de a le primi și pot fi cuantificate cu suficientă precizie, chiar dacă plata efectivă se va face mai târziu.

Articolul 19Angajarea cheltuielilor nedeductibile

O cheltuială deductibilă este angajată în momentul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:

(a) a luat naștere obligația de a efectua plata;

(b) valoarea obligației poate fi cuantificată cu suficientă precizie;

(c) în ceea ce privește comerțul cu mărfuri, riscurile și avantajele importante ale proprietății asupra mărfurilor au fost transferate contribuabilului, iar în cazul furnizării de servicii, acestea au fost primite de contribuabil.

Articolul 20Costuri legate de activele neamortizabile

Costurile legate de achiziționarea, construirea sau ameliorarea imobilizărilor care nu sunt supuse amortizării în conformitate cu articolul 40 sunt deductibile în anul fiscal în care activele fixe sunt cedate, cu condiția ca încasările din cedare să fie incluse în baza fiscală.

Articolul 21Stocuri și producția în curs de execuție

Valoarea totală a cheltuielilor deductibile pentru un an fiscal este majorată cu valoarea stocurilor și a producției în curs la începutul anului fiscal și diminuată cu valoarea stocurilor și a producției în curs la sfârșitul aceluiași an fiscal. Nu se fac ajustări ale stocurilor și ale producției în curs de execuție pentru contractele pe termen lung.

Articolul 22Evaluare

1. În scopul calculării bazei fiscale, tranzacțiile se evaluează la:

(a) contraprestația monetară a tranzacției, cum ar fi prețul bunurilor sau serviciilor;

(b) valoarea de piață în cazul în care contraprestația tranzacției este integral sau parțial nemonetară;

(c) valoarea de piață în cazul unei donații nemonetare primite de contribuabil;

(d) valoarea de piață în cazul donațiilor nemonetare făcute de contribuabil, altele decât donațiile către organizațiile de caritate;

(e) valoarea justă a activelor și datoriilor financiare deținute pentru tranzacționare;

(f) valoarea fiscală în cazul donațiilor nemonetare către organizații de caritate.

2. Baza fiscală, veniturile și cheltuielile se evaluează în EUR în cursul anului fiscal sau se convertesc în EUR în ultima zi a anului fiscal la cursul de schimb anual mediu pentru anul calendaristic, publicat de Banca Centrală Europeană, sau, dacă anul fiscal nu coincide cu anul calendaristic, la media observațiilor zilnice publicate de Banca Centrală Europeană pe parcursul anului fiscal. Acest lucru nu se aplică unui contribuabil individual situat într-un stat membru care nu a adoptat moneda euro și nici unui grup dacă toți membrii grupului sunt situați în același stat membru, iar statul nu a adoptat moneda euro.

Articolul 23Active și datorii financiare deținute pentru tranzacționare (portofoliu de tranzacționare)

1. Se consideră cu un activ sau o datorie financiară sunt deținute pentru tranzacționare dacă sunt:

(a) achiziționate sau angajate în principal în scopul vânzării sau răscumpărării în viitorul apropiat;

(b) parte a unui portofoliu de instrumente financiare identificate, inclusiv instrumente financiare derivate, gestionate împreună și pentru care există dovezi ale unui tipar real recent de obținere a unui profit pe termen scurt;

2. Fără a aduce atingere articolelor 18 și 19, diferențele dintre valoarea justă la sfârșitul anului fiscal și valoarea justă la începutul aceluiași an fiscal, sau la data achiziționării dacă aceasta are loc mai târziu, a activelor sau datoriilor financiare deținute pentru tranzacționare se includ în baza fiscală.

3. Atunci când un activ sau o datorie financiară deținute pentru tranzacționare sunt cedate, încasările se adaugă la baza fiscală. Valoarea justă la începutul anului fiscal sau valoarea de piață la data achiziției, dacă aceasta are loc mai târziu, se deduc.

Articolul 24Contracte pe termen lung

1. Un contract pe termen lung este un contract care satisface următoarele condiții:

(a) este încheiat în scopul fabricării, montării sau construirii sau al prestării de servicii;

(b) durata sa depășește sau se preconizează că va depăși 12 luni.

2. Fără a aduce atingere articolului 18, veniturile legate de un contract pe termen lung sunt recunoscute în scopuri fiscale la valoarea care corespunde părții din contract realizate în anul fiscal respectiv. Procentajul de realizare se determină fie pe baza ponderii costurilor din anul respectiv în costurile estimate totale, fie pe baza evaluării de către un expert a gradului de finalizare la sfârșitul anului fiscal.

3. Costurile legate de contractele pe termen lung trebuie luate în considerare în anul fiscal în care sunt angajate.

Articolul 25Provizioane

1. Fără a aduce atingere articolului 19, dacă la sfârșitul anului fiscal se stabilește că contribuabilul are o obligație legală sau probabil va avea o obligație legală în viitor, rezultând din activități sau tranzacții desfășurate în anul fiscal respectiv sau în anii fiscali anteriori, sumele rezultând din această obligație care pot fi estimate în mod fiabil sunt deductibile, cu condiția ca decontarea finală a sumei să genereze o cheltuială deductibilă.

Dacă obligația se referă la o activitate sau tranzacție care va continua în următorii ani fiscali, deducerea se repartizează proporțional pe perioada estimată a activității sau tranzacției, ținând seama de veniturile obținute.

Sumele deduse în temeiul prezentului articol sunt analizate și ajustate la sfârșitul fiecărui an fiscal. La calcularea bazei fiscale pentru anii viitori se ține seama de sumele deja deduse.

2. O estimare fiabilă este cheltuiala considerată necesară pentru stingerea obligației curente la sfârșitul anului fiscal, cu condiția ca această estimare să se bazeze pe factori relevanți, inclusiv pe experiența anterioară a societății, grupului sau a sectorului respectiv. Pentru evaluarea unui provizion se aplică următoarele:

(a) se ține seama de toate riscurile și incertitudinile; O incertitudine nu justifică însă crearea de provizioane excesive;

(b) dacă durata provizionului este de cel puțin 12 luni și nu există o rată de actualizare convenită, provizionul se actualizează la rata de dobândă de referință pe piața interbancară din zona euro (Euribor) pentru obligațiile cu scadență la 12 luni, publicată de Banca Centrală Europeană, în anul calendaristic în care se încheie anul fiscal.

(c) evenimentele viitoare sunt luate în considerare dacă se așteaptă în mod rezonabil să aibă loc;

(d) se iau în considerare beneficiile viitoare legate direct de evenimentul care dă naștere provizionului.

Articolul 26Pensii

În cazul provizioanelor pentru pensii se folosesc tehnici actuariale pentru realizarea unei estimări fiabile a valorii beneficiului pe care angajații l-au câștigat în schimbul serviciului lor în perioada curentă și anterioară.

Provizionul pentru pensii se actualizează utilizând rata de dobândă Euribor pentru obligațiile cu scadență la 12 luni, publicată de Banca Centrală Europeană. Calculul se bazează pe media anuală a acestei rate în anul calendaristic în care se încheie anul fiscal.

Articolul 27Deducerea creanțelor incerte

1. Se permite deducerea creanțelor incerte în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:

(a) la sfârșitul anului fiscal, contribuabilul a luat toate măsurile necesare și apreciază în mod rezonabil că datoria va rămâne parțial sau total neachitată; sau contribuabilul are un număr mare de creanțe omogene și poate estima în mod rezonabil valoarea procentuală a creanțelor incerte, prin utilizarea tuturor factorilor relevanți, inclusiv a experienței anterioare, dacă e cazul.

(b) debitorul nu face parte din același grup cu contribuabilul;

(c) nu s-a solicitat nicio deducere în temeiul articolului 41 pentru creanța incertă;

(d) în cazul în care creanța incertă se referă la o creanță comercială, în baza fiscală a fost inclusă ca venit o sumă care corespunde creanței incerte.

2. Pentru a determina dacă s-au luat toate măsurile necesare pentru efectuarea plății, se ține seama de următoarele elemente:

(a) dacă costurile de recuperare sunt disproporționate raportat la creanță;

(b) dacă este posibil ca creanța să fie recuperată;

(c) dacă, în circumstanțele date, este rezonabil să se aștepte din partea societății să continue procedura de recuperare a creanței;

3. Dacă o creanță care a fost dedusă anterior drept creanță incertă este recuperată, suma recuperată se adaugă la baza fiscală din anul de recuperare.

Articolul 28Acoperirea împotriva riscurilor

Câștigurile și pierderile dintr-un instrument de acoperire împotriva riscurilor sunt tratate în același fel ca și pierderile și câștigurile corespondente din elementul acoperit împotriva riscurilor. În cazul contribuabililor care fac parte dintr-un grup, instrumentul de acoperire împotriva riscurilor și elementul acoperit împotriva riscurilor pot fi deținute de membri diferiți ai grupului. Există o relație de acoperire împotriva riscurilor dacă sunt îndeplinite simultan următoarele condiții:

(a) relația de acoperire împotriva riscurilor este desemnată și documentată în mod formal;

(b) se așteaptă ca acoperirea să fie foarte eficace, iar eficacitatea poate fi evaluată cu suficientă precizie.

Articolul 29Stocuri și producția în curs de execuție

1. Costul elementelor de stoc și al producției în curs de execuție care în mod normal nu sunt interschimbabile și a bunurilor și serviciilor produse și destinate anumitor proiecte se determină individual. Costul altor elemente ale stocului și ale producției în curs de execuție se determină utilizând metoda primul intrat – primul ieșit (FIFO) sau metoda costului mediu ponderat.

2. Contribuabilii utilizează în mod consecvent aceeași metodă pentru evaluarea stocurilor și a producției în curs de execuție care au o natură și o utilizare similare. Costul stocurilor și al producției în curs de execuție trebuie să cuprindă toate costurile de cumpărare, costurile directe de conversie, precum și alte costuri directe suportate pentru a le aduce în starea și în locul în care se găsesc în prezent. Din costuri se exclude taxa pe valoarea adăugată deductibilă. Un contribuabil care a inclus costuri indirecte în evaluarea stocurilor și a producției în curs de execuție înainte de a opta pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă poate continua să aplice abordarea bazată pe costuri indirecte.

3. Evaluarea stocurilor și a producției în curs de execuție se face în mod consecvent.

4. Stocurile și producția în curs de execuție se evaluează în ultima zi a anului fiscal la valoarea cea mai mică dintre cost și valoarea realizabilă netă. Valoarea realizabilă netă este prețul de vânzare estimat în cursul desfășurării normale a activității minus costurile estimate pentru finalizare și costurile estimate necesare efectuării vânzării.

Articolul 30Întreprinderi de asigurare

Întreprinderile de asigurare care au fost autorizate să își desfășoare activitatea în statele membre în conformitate cu Directiva 73/239/CEE[15] a Consiliului privind asigurarea generală directă, Directiva 2002/83/CE[16] a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de viață și Directiva 2005/68/CE[17] a Parlamentului European și a Consiliului privind reasigurarea trebuie să respecte și următoarele reguli:

(a) baza fiscală trebuie să includă diferența dintre valoarea de piață, evaluată la începutul și la sfârșitul aceluiași an fiscal, sau la realizarea achiziției, dacă aceasta are loc mai târziu, a activelor în care se investește în beneficiul deținătorilor de polițe de asigurare de viață care suportă riscul investiției;

(b) baza fiscală trebuie să includă diferența dintre valoarea de piață, evaluată la începutul și la sfârșitul aceluiași an fiscal, sau la realizarea achiziției, dacă aceasta are loc mai târziu, a activelor în care se investește în beneficiul deținătorilor de polițe de asigurare de viață care suportă riscul investiției;

(c) provizioanele tehnice pentru întreprinderile de asigurare înființate cu respectarea dispozițiilor Directivei 91/674/CEE[18] sunt deductibile, cu excepția provizioanelor de egalizare. Un stat membru poate să prevadă deducerea provizioanelor de egalizare. În cazul unui grup, o astfel de deducere a provizioanelor de egalizare se aplică cotei-părți a membrilor grupului rezidenți sau situați în respectivul stat membru. Sumele deduse sunt analizate și ajustate la sfârșitul fiecărui an fiscal. La calcularea bazei fiscale pentru anii viitori se ține seama de sumele deja deduse.

Articolul 31Transferul activelor într-o țară terță

1. Se consideră că transferul unei imobilizări de către un contribuabil rezident către sediul său permanent dintr-o țară terță reprezintă o cedare a activului în scopul calculării bazei fiscale a unui contribuabil rezident raportat la anul fiscal al transferului. Se consideră că transferul unei imobilizări de către un contribuabil nerezident de la sediul său permanent dintr-un stat membru către o țară terță reprezintă, de asemenea, o cedare a activului.

2. Alineatul (1) nu se aplică în cazul în care țara terță face parte din Acordul privind Spațiul Economic European și există un acord de schimb de informații între țara terță respectivă și statul membru al contribuabilului rezident sau al sediului permanent, comparabil cu Directiva 2011/16/UE.

CAPITOLUL VIAMORTIZAREA IMOBILIZĂRILOR

Articolul 32Registrul imobilizărilor

Costurile cu achiziția, construirea și ameliorarea precum și data care se aplică se înregistrează într-un registru al imobilizărilor, fiecare imobilizare făcând obiectul unei înregistrări separate.

Articolul 33Baza de calcul a amortizării

1. Baza de calcul a amortizării cuprinde toate costurile legate în mod direct de achiziția, construirea sau ameliorarea unei imobilizări.

Costurile nu includ taxa pe valoare adăugată deductibilă.

În cazul unei imobilizări produse de un contribuabil, costurile indirecte suportate în cursul producției respectivei imobilizări se adaugă la baza de calcul a amortizării în măsura în care nu sunt deductibile în alt mod.

2. Baza de calcul a amortizării unei imobilizări primite ca donație este valoarea sa de piață, așa cum a fost inclusă în venituri.

3. Baza de calcul a amortizării unei imobilizări supuse deprecierii se reduce cu subvențiile direct legate de achiziția, construirea sau ameliorarea imobilizării, conform celor menționate la articolul 11 litera (a).

Articolul 34Dreptul de a amortiza

1. Sub rezerva alineatului (3), amortizarea se deduce de către proprietarul economic.

2. În ceea ce privește contractele de leasing, în cazul cărora proprietatea economică și legală nu coincid, proprietarul economic are dreptul să deducă din baza sa de calcul a amortizării elementul de dobândă al plăților de leasing. Elementul de dobândă al plăților de leasing se include în baza de calcul a amortizării proprietarului legal.

3. O imobilizare nu poate fi amortizată de mai mulți contribuabili în același timp. Dacă proprietarul economic al unei imobilizări nu poate fi identificat, proprietarul legal are dreptul să deducă amortizarea. În acest caz, elementul de dobândă al plăților de leasing nu se include în baza de calcul a amortizării proprietarului legal.

4. Un contribuabil nu poate renunța la amortizare.

5. Comisia poate adopta acte delegate în conformitate cu articolul 127 și sub rezerva condițiilor stabilite la articolele 128, 129 și 130 cu scopul de a stabili norme mai detaliate în ceea ce privește:

(a) definiția proprietății legale și economice, în special în raport cu imobilizările în leasing;

(b) calcularea elementelor de capital și de dobândă ale plăților de leasing;

(c) calcularea bazei de calcul a amortizării imobilizării în leasing.

Articolul 35Amortizarea costurilor de ameliorare

Costurile de ameliorare se amortizează în conformitate cu regulile aplicabile imobilizării ameliorate ca și cum ar fi vorba despre o imobilizare nou-achiziționată.

Articolul 36Active amortizabile individual

1. Fără a aduce atingere alineatului (2) și articolelor 39 și 40, imobilizările se amortizează liniar în mod individual de-a lungul duratei lor de viață utilă. Durata de viață utilă a unei imobilizări se determină după cum urmează:

(a) clădiri: 40 ani;

(b) imobilizări corporale cu durată lungă de viață, cu excepția clădirilor: 15 ani;

(c) imobilizări necorporale: perioada pentru care imobilizarea se bucură de protecție juridică sau perioada pentru care este acordat dreptul sau, dacă această perioadă nu poate fi determinată, 15 ani.

2. Clădirile de ocazie, imobilizările corporale cu durată lungă de viață de ocazie și imobilizările necorporale de ocazie se amortizează conform următoarelor reguli:

(a) o clădire de ocazie se amortizează în 40 de ani, cu excepția cazului în care contribuabilul demonstrează că durata de viață utilă estimată rămasă a clădirii este mai mică de 40 de ani, caz în care clădirea se amortizează în această perioadă mai scurtă;

(b) o imobilizare corporală cu durată lungă de viață de ocazie se amortizează în 15 de ani, cu excepția cazului în care contribuabilul demonstrează că durata de viață utilă estimată rămasă a clădirii este mai mică de 15 de ani, caz în care imobilizarea se amortizează în această perioadă mai scurtă;

(c) o imobilizare necorporală de ocazie se amortizează în 15 de ani, cu excepția cazului în care perioada restantă în care imobilizarea se bucură de protecție juridică sau în care dreptul este acordat poate fi determinată, caz în care imobilizarea se amortizează în respectiva perioadă;

Articolul 37Calendar

1. Amortizarea pe un an întreg se deduce în anul achiziției sau anul punerii în folosință, dacă această dată intervine ulterior. Nu se deduc amortizări în anul cedării.

2. În cazul în care o imobilizare se cedează, în mod voluntar sau involuntar, în cursul unul an fiscal, valoarea sa fiscală și valoarea fiscală a costurilor de ameliorare angajate în raport cu imobilizarea respectivă se deduc din baza de calcul a amortizării în anul respectiv. Dacă o imobilizare a dat naștere unei deduceri excepționale în temeiul articolului 41, deducerea în temeiul articolului 20 se reduce pentru a ține seama de deducerea excepțională deja primită.

Articolul 38Deducere fiscală pentru activele de înlocuire

1. Dacă încasările în urma cedării unei imobilizări amortizabile individual vor fi reinvestite înainte de sfârșitul celui de-al doilea an fiscal de după anul fiscal în care a avut loc cedarea într-un activ utilizat în același scop sau în scopuri similare, valoarea cu care încasările respective depășesc valoarea fiscală se deduce în anul cedării. Baza de calcul a amortizării imobilizării de înlocuire se reduce cu aceeași sumă.

O imobilizare cedată voluntar trebuie să fi fost deținută cel puțin trei ani înainte de a fi cedată.

2. Imobilizarea de înlocuire poate fi achiziționată în anul fiscal anterior cedării.

Dacă un activ de înlocuire nu este achiziționat înainte de sfârșitul celui de-al doilea an fiscal de după anul în care a avut loc cedarea imobilizării, valoarea dedusă în anul cedării, majorată cu 10%, se adaugă la baza de calcul a amortizării în cel de-al doilea an de după anul în care a avut loc cedarea.

3. Dacă contribuabilul părăsește grupul din care face parte sau încetează să mai aplice sistemul prevăzut de prezenta directivă în primul an, fără a fi achiziționat o imobilizare de înlocuire, valoarea dedusă în anul cedării se adaugă la baza de calcul a amortizării. Dacă contribuabilul părăsește grupul sau încetează să aplice sistemul în al doilea an, valoarea se majorează cu 10%.

Articolul 39Grup de active

1. Alte imobilizări decât cele menționate la articolele 36 și 40 se amortizează împreună într-un grup de imobilizări cu o rată anuală de 25% din baza de calcul a amortizării.

2. Baza de calcul a amortizării grupului de active la sfârșitul anului fiscal este valoarea fiscală a acestuia la sfârșitul anului anterior, ajustată pentru imobilizările care intră și ies din grup în cursul anului respectiv. Ajustările se fac pentru costurile de achiziție, construire sau îmbunătățire a activelor (care se adaugă) și încasările din cedarea imobilizărilor și despăgubirile primite pentru pierderea sau distrugerea unei imobilizări (care se deduc).

3. Dacă baza de calcul a amortizării, calculată în conformitate cu alineatul (2) este o sumă negativă, se adaugă o sumă, astfel încât baza de calcul a amortizării să fie nulă. Aceeași sumă se adaugă și la baza fiscală.

Articolul 40Imobilizări neamortizabile

Următoarele imobilizări nu sunt amortizabile:

(a) imobilizările corporale nesupuse uzurii fizice și morale, cum ar fi terenurile, operele de artă, antichitățile sau bijuteriile;

(b) imobilizările financiare.

Articolul 41Amortizare excepțională

1. Dacă, în circumstanțe excepționale, un contribuabil demonstrează că o imobilizare neamortizabilă a pierdut în mod ireversibil din valoare la sfârșitul anului fiscal, el poate deduce o sumă egală cu pierderea de valoare. Nu este posibilă însă efectuarea unei astfel de deduceri pentru imobilizările în cazul cărora încasările din cedare sunt exonerate.

2. Dacă valoarea unei imobilizări care a făcut obiectul unei astfel de amortizări excepționale într-un an fiscal anterior crește ulterior, în anul în care a avut loc creșterea la baza fiscală se adaugă o sumă echivalentă acestei creșteri. Această adăugare sau aceste adăugări, luate împreună, nu trebuie însă să depășească valoarea deducerii acordate inițial.

Articolul 42Precizarea categoriilor de imobilizări

Comisia poate adopta acte delegate în conformitate cu articolul 127 și sub rezerva condițiilor stabilite la articolele 128, 129 și 130 cu scopul de a defini cu mai multă precizie categoriile de imobilizări vizate în prezentul capitol.

CAPITOLUL VIIPIERDERI

Articolul 43Pierderi

1. O pierdere suferită într-un an fiscal de un contribuabil sau un sediu permanent al unui contribuabil nerezident poate fi dedusă în anii fiscali ulteriori, dacă prezenta directivă nu prevede altfel.

2. Reducerea bazei fiscale în contul pierderilor din anii fiscali anteriori nu trebuie să genereze o valoare negativă.

3. Pierderile cele mai vechi se utilizează prima dată.

CAPITOLUL VIIIDISPOZIȚII REFERITOARE LA INTRAREA ȘI IEȘIREA DIN SISTEMUL PREVĂZUT DE PREZENTA DIRECTIVĂ

Articolul 44Regula generală de recunoaștere și evaluare a activelor și datoriilor

Dacă un contribuabil optează pentru aplicarea sistemului prevăzut de prezenta directivă, toate activele și datoriile se recunosc la valoarea lor calculată în conformitate cu normele fiscale naționale, imediat înainte de data la care începe să aplice sistemul, cu excepția unor dispoziții contrare ale prezentei directive.

Articolul 45Eligibilitatea imobilizărilor pentru amortizare

1. Imobilizările care intră în sistemul prevăzut de prezenta directivă se amortizează în conformitate cu articolele 32 - 42.

2. Fără a aduce atingere alineatului (1) se aplică următoarele reguli de amortizare:

(a) imobilizările care sunt amortizabile individual, atât conform legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit care se aplica anterior contribuabilului, cât și conform regulilor sistemului, se amortizează în conformitate cu articolul 36 alineatul (2);

(b) imobilizările care erau amortizabile individual conform legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit care se aplica anterior contribuabilului, dar nu sunt amortizabile individual conform regulilor sistemului, intră în grupul de active prevăzut la articolul 39;

(c) imobilizările care, conform legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit care se aplica anterior contribuabilului, erau incluse într-un grup de active în scopuri de amortizare, intră în sistem în grupul de active prevăzut la articolul 39, chiar dacă în conformitate cu regulile sistemului ar fi amortizabile individual;

(d) imobilizările care conform legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit care se aplica anterior contribuabilului nu erau amortizabile, dar sunt amortizabile în conformitate cu regulile sistemului, se amortizează în conformitate cu articolul 36 alineatul (1) sau cu articolul 39, după caz.

Articolul 46Contracte pe termen lung în momentul intrării în sistem

Veniturile și cheltuielile care, în conformitate cu articolul 24 alineatele (2) și (3), sunt considerate generate sau angajate înainte ca contribuabilul să opteze pentru intrarea în sistemul prevăzut de prezenta directivă dar care nu au fost încă incluse în baza fiscală conform legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit care se aplica anterior contribuabilului se adaugă sau se deduc din baza fiscală, după caz, în conformitate cu regulile referitoare la termene din legislația națională.

Veniturile care au fort impozitate în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit înainte ca contribuabilul să opteze pentru sistem cu o sumă mai mare decât cea care ar fi fost inclusă în baza fiscală în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) se deduc din baza fiscală.

Articolul 47Provizioane și deduceri în momentul intrării în sistem

1. Provizioanele, provizioanele pentru pensii și deducerea creanțelor incerte prevăzute la articolele 25, 26 și 27 sunt deductibile doar în măsura în care provin din activități sau tranzacții efectuate după ce contribuabilul a optat pentru sistemul prevăzut de prezenta directivă.

2. Cheltuielile angajate în legătură cu activități sau tranzacții efectuate înainte ca contribuabilul să opteze pentru sistem pentru care nu s-au făcut deduceri sunt deductibile.

3. Sumele deduse înainte de optarea pentru sistem nu pot face obiectul unei noi deduceri.

Articolul 48Pierderi înainte de intrarea în sistem

Dacă un contribuabil, înainte de a intra în sistemul prevăzut de prezenta directivă, a suferit pierderi care puteau fi reportate în temeiul legislației naționale aplicabile dar nu au fost încă acoperite din profitul impozabil, aceste pierderi pot fi deduse din baza fiscală în măsura prevăzută de legislația națională.

Articolul 49Regula generală de ieșire din sistem

Dacă un contribuabil părăsește sistemul prevăzut de prezenta directivă, activele și datoriile sale se recunosc la valoarea lor calculată în conformitate cu regulile sistemului, cu excepția unor dispoziții contrare ale prezentei directive.

Articolul 50Imobilizări amortizate în grup

Dacă un contribuabil părăsește sistemul prevăzut de prezenta directivă, grupul de active prevăzut de respectiva directivă este recunoscut, în scopul normelor fiscale naționale aplicabile ulterior, ca un grup de active care se amortizează conform metodei degresive, cu o rată anuală de 25%.

Articolul 51Contracte pe termen lung în momentul părăsirii sistemului

După părăsirea sistemului de către contribuabil, veniturile și cheltuielile generate de contractele pe termen lung sunt tratate în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit aplicabilă ulterior. Veniturile și cheltuielile luate deja în considerare în scopuri fiscale în cadrul sistemului prevăzut de prezenta directivă nu mai sunt luate în considerare încă o dată.

Articolul 52Provizioane și deduceri în momentul părăsirii sistemului

După ce contribuabilul părăsește sistemul prevăzut de prezenta directivă, cheltuielile care au fost deduse în temeiul articolelor 25 - 27 nu se mai deduc încă o dată.

Articolul 53Pierderi în momentul părăsirii sistemului

Pierderile suferite de contribuabil care nu au fost încă acoperite din profitul impozabil în conformitate cu regulile sistemului prevăzut de prezenta directivă sunt reportate în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit.

CAPITOLUL IXCONSOLIDARE

Articolul 54Filialele eligibile

1. Filialele eligibile sunt toate filialele directe și sub-filialele în care societatea mamă deține următoarele drepturi:

(a) dreptul de a exercita mai mult de 50% din drepturile de vot;

(b) un drept de proprietate care se ridică la mai mult de 75% din capitalul societății sau mai mult de 75% din drepturile la profit.

2. Pentru calcularea pragurilor menționate la alineatul (1) în raport cu societățile care nu sunt filiale directe, se aplică următoarele reguli:

(a) în momentul în care se atinge pragul dreptului de vot în ceea ce privește filialele directe și sub-filialele, se consideră că societatea-mamă deține 100% din aceste drepturi.

(b) Dreptul la profit și dreptul de proprietate asupra capitalului se calculează prin multiplicarea participației deținute în filialele intermediare la fiecare nivel. În calcul sunt luate în considerare și drepturile de proprietate inferioare sau egale cu 75% deținute direct sau indirect de societatea-mamă, inclusiv drepturile deținute într-o societate rezidentă într-o țară terță.

Articolul 55Formarea unui grup

1. Un contribuabil rezident formează un grup cu:

(a) toate sediile sale permanente situate în alte state membre;

(b) toate sediile permanente situate într-un stat membru al filialelor sale eligibile rezidente într-o țară terță;

(c) toate filialele sale eligibile rezidente în unul sau mai multe state membre;

(d) alți contribuabili rezidenți care sunt filiale eligibile ale aceleași societăți rezidente într-o terță care îndeplinește condițiile stabilite la articolul 2 alineatul (2) litera (a).

2. Un contribuabil nerezident formează un grup raportat la toate sediile sale permanente situate în statele membre și toate filialele sale eligibile rezidente în unul sau mai multe state membre, inclusiv sediile permanente ale acestora din urmă situate în statele membre.

Articolul 56Insolvența

O societate în insolvență sau lichidare nu poate deveni membră a grupului. Un contribuabil care face obiectul unei declarații de insolvență sau al unei proceduri de lichidare trebuie să părăsească grupul imediat.

Articolul 57Domeniul de aplicare al consolidării

1. Baza fiscală a membrilor grupului se consolidează.

2. Dacă o bază fiscală consolidată este negativă, pierderea se reportează și se acoperă din următoarea bază fiscală consolidată pozitivă. Dacă baza fiscală consolidată este pozitivă, ea se repartizează în conformitate cu articolele 86 - 102.

Articolul 58Calendar

1. Pragurile de la articolul 54 trebuie respectate pe tot parcursul exercițiului fiscal.

2. Fără a aduce atingere alineatului (1), un contribuabil devine membru al unui grup la data la care se ating pragurile de la articolul 54. Pragurile trebuie respectate cel puțin nouă luni consecutive, în caz contrar contribuabilul fiind tratat ca și cum nu ar fi devenit niciodată membru al grupului.

Articolul 59Eliminarea tranzacțiilor intragrup

1. La calcularea bazei fiscale consolidate, profiturile și pierderile rezultate din tranzacții desfășurate direct între membrii grupului trebuie ignorate.

2. Pentru a determina dacă există într-adevăr o tranzacție intra-grup, părțile la tranzacție trebuie să fie membri ai grupului la momentul realizării tranzacției și al recunoașterii veniturilor și cheltuielilor asociate acesteia.

3. Grupurile aplică o metodă coerentă și bine documentată de înregistrare a tranzacțiilor intra-grup. Grupurile pot schimba metoda doar din motive comerciale întemeiate, la începutul unui an fiscal.

4. Metoda de înregistrare a tranzacțiilor intra-grup trebuie să permită identificarea tuturor transferurilor intragrup la valoarea cea mai mică dintre costul și valoarea fiscală.

Articolul 60Reținerea și impozitarea la sursă

Tranzacțiile dintre membrii unui grup nu sunt grevate de impozite reținute la sursă sau alte impozitări la sursă.

CAPITOLUL XINTRAREA ȘI IEȘIREA DINTR-UN GRUP

Articolul 61Imobilizările în momentul intrării în grup

În cazul în care, la data intrării sale într-un grup, un contribuabil este proprietarul economic al unor imobilizări neamortizabile sau amortizabile individual și dacă oricare dintre aceste imobilizări sunt cedate de către un membru al grupului în termen de cinci ani de la data respectivă, în anul cedării se face o ajustare la cota-parte a membrului grupului care deținea proprietatea economică a imobilizărilor la data intrării. Încasările dintr-o astfel de cedare se adaugă la respectiva parte, iar costurile legate de activele neamortizabile și valoarea fiscală a activelor amortizabile se deduce.

O astfel de ajustare se realizează și pentru imobilizările financiare cu excepția acțiunilor în întreprinderi asociate, a participațiilor și a acțiunilor proprii.

Dacă, ca urmare a unei reorganizări a societății, contribuabilul nu mai există sau nu mai deține un sediu permanent în statul membru în care era rezident la data intrării sale în grup, în scopul aplicării prevederilor prezentei directive se consideră că are un sediu permanent în acel stat membru.

Articolul 62Contracte pe termen lung în momentul intrării în grup

Veniturile și cheltuielile care au fost generate sau suportate în conformitate cu articolul 24 alineatele (2) și (3) înainte ca contribuabilul să intre în grup, dar nu au fost încă incluse în calcularea impozitului în temeiul legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit aplicabile se adaugă sau se deduc din cota-parte, în conformitate cu regulile referitoare la termene din legislația națională.

Veniturile care au fost impozitate, în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit aplicabilă înainte ca contribuabilul să intre în grup, cu o sumă mai mare decât cea care ar fi fost percepută în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) se deduc din cota-parte.

Articolul 63Provizioane și deduceri în momentul intrării în grup

Cheltuielile la care se face referire la articolele 25, 26 și 27 care sunt angajate în legătură cu activități sau tranzacții realizate înainte ca contribuabilul să intre în grup dar pentru care nu s-au constituit provizioane și nu s-au făcut deduceri în temeiul legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit aplicabile sunt deductibile doar din cota-parte a contribuabilului, cu excepția cazului în care angajate la mai mult de cinci ani după ce contribuabilul intră în grup.

Articolul 64Pierderi în momentul intrării în grup

Pierderile neacoperite suferite de un contribuabil sau un sediu permanent în temeiul prevederilor prezentei directive sau în temeiul legislației fiscale naționale în materie de impozit pe profit înainte de intrarea în grup nu pot fi acoperite din baza fiscală consolidată. Aceste pierderi se reportează și pot fi acoperite din cota-parte în conformitate cu articolul 43 sau cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit aplicabilă contribuabilului în lipsa sistemului prevăzut de prezenta directivă.

Articolul 65Încetarea existenței unui grup

Dacă un grup încetează să mai existe, se consideră că anul fiscal se termină. Baza fiscală consolidată și pierderile necompensate ale grupului se repartizează membrilor grupului în conformitate cu articolele 86 – 102, pe baza factorilor de repartizare aplicabili în anul fiscal de încetare a existenței.

Articolul 66Pierderi după încetarea existenței grupului

În urma încetării existenței unui grup, pierderile se tratează după cum urmează:

(a) dacă contribuabilul rămâne în sistemul prevăzut de prezenta directivă, dar în afara grupului, pierderile se reportează și se acoperă în conformitate cu articolul 43;

(b) dacă contribuabilul se alătură unui alt grup, pierderile se reportează și se acoperă din cota-parte a acestuia;

(c) dacă contribuabilul părăsește sistemul, pierderile se reportează și se acoperă în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit care devine aplicabilă, ca și cum pierderile ar fi fost înregistrate în timp ce contribuabilul era supus legislației respective;

Articolul 67Imobilizările în momentul părăsirii grupului

Dacă imobilizările neamortizabile sau amortizabile individual, cu excepția celor care dau naștere unei exonerări reduse în temeiul articolului 75, sunt cedate în termen de trei ani de la părăsirea grupului de către contribuabilul care deține proprietatea economică a acestora, încasările se adaugă la baza fiscală consolidată a grupului în anul cedării, iar costurile legate de imobilizările neamortizabile și valoarea fiscală a imobilizărilor amortizabile se deduce.

Aceeași regulă se aplică și imobilizărilor financiare, cu excepția acțiunilor în întreprinderi asociate, a participațiilor și a acțiunilor proprii.

În măsura în care încasările din cedare se adaugă la baza fiscală consolidată a grupului, ele nu mai sunt impozabile.

Articolul 68Imobilizările necorporale generate în intern

Dacă un contribuabil care este proprietarul economic al unuia sau mai multor imobilizări necorporale generate în intern părăsește grupul, la baza fiscală consolidată a membrilor rămași ai grupului se adaugă o sumă egală costurilor suportate în cursul ultimilor cinci ani în legătură cu imobilizările respective pentru cercetare, dezvoltare, marketing și publicitate. Valoarea adăugată nu trebuie însă să depășească valoarea imobilizărilor în momentul plecării contribuabilului din grup. Aceste costuri se repartizează contribuabilului care pleacă și se tratează în conformitate cu legislația fiscală națională în materie de impozit pe profit aplicabilă contribuabilului sau, dacă acesta rămâne în sistemul prevăzut de prezenta directivă, în conformitate cu prevederile directivei.

Articolul 69Pierderi în momentul părăsirii grupului

Nu se repartizează pierderi unui membru care părăsește grupul.

CAPITOLUL XIREORGANIZAREA SOCIETĂȚILOR

Articolul 70Reorganizarea societăților în cadrul unui grup

1. O reorganizare a societăților în cadrul grupului sau transferul sediului social al unui contribuabil care face parte dintr-un grup nu trebuie să dea naștere nici unui profit sau nici unei pierderi în scopul determinării bazei fiscale consolidate. Se aplică articolul 59 alineatul (3).

2. Fără a aduce atingere alineatului (1), în cazul în care, ca urmare a unei reorganizări a societăților sau a unei serii de tranzacții între membrii unui grup în decurs de doi ani, majoritatea activelor unui contribuabil sunt transferate într-un alt stat membru, iar factorul active se schimbă în mod substanțial, se aplică următoarele reguli.

În cei cinci ani de la data transferului, activele transferate se atribuie factorului active al contribuabilului care transferă, atâta timp cât un membru al grupului continuă să fie proprietarul economic al activelor. Dacă contribuabilul nu mai există sau nu mai are un sediu permanent în statul membru din care au fost transferate activele, în scopul aplicării prevederilor de la prezentul articol se consideră că acesta dispune de un sediu permanent în statul respectiv.

Articolul 71Tratamentul pierderilor în cazul în care are loc o reorganizare a societăților întredouă sau mai multe grupuri

1. Dacă, ca urmare a unei reorganizări a societăților, unul sau mai multe grupuri sau doi sau mai mulți membri ai unui grup devin membri ai unui alt grup, pierderile necompensate ale grupului sau grupurilor anterioare se repartizează tuturor membrilor noului grup, în conformitate cu articolele 86 – 102, pe baza factorilor aplicabili în anul fiscal în care are loc reorganizarea societăților și se reportează pe anii următori.

2. Dacă doi sau mai mulți contribuabili fuzionează în sensul articolului 2 litera (a) punctele (i) și (ii) din Directiva 2009/133/CE[19] a Consiliului, pierderile necompensate ale grupului se repartizează membrilor săi în conformitate cu artic