RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 311/31

Avizul Comitetului Economic şi Social European pe tema Combaterea muncii forțate în Europa și în lume: care este rolul UE – Contribuția CESE la Conferința OIM din 2014 (aviz din proprie inițiativă)

2014/C 311/05

Raportor: dna Béatrice OUIN

În sesiunea plenară din 11 decembrie 2013, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic și Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie inițiativă pe tema

Combaterea muncii forțate în Europa și în lume: care este rolul UE – Contribuția CESE la Conferința OIM din 2014.

Secţiunea pentru relaţii externe, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 10 aprilie 2014.

În cea de-a 498-a sesiune plenară, care a avut loc la 29 şi 30 aprilie 2014 (şedinţa din 30 aprilie), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu 167 de voturi pentru şi 1 abţinere.

1. Concluzii și recomandări

Într-o societate civilizată, traficul de persoane nu ar trebui să existe. Cu toate acestea, el se extinde iar munca forțată a devenit o componentă nelipsită în anumite domenii de pe piața muncii și o piață vastă pentru crima organizată. Pe ordinea de zi a celei de-a 103-a Conferinţe Internaționale a Muncii, care va avea loc în iunie 2014, este înscrisă o dezbatere privind intensificarea luptei împotriva muncii forţate. Într-adevăr, natura muncii forțate a evoluat de la primele Convenții ale OIM pe această temă, din 1929 (nr. 29) și din 1957 (nr. 105). În trecut, munca forțată era de competența statelor membre, astăzi însă s-a concentrat în economia privată și ia amploare din cauza globalizării, a fluxurilor de migrație, a economiei informale, precum și a rețelelor criminale globalizate. Uniunea Europeană a adoptat o directivă privind combaterea traficului de persoane care ia în considerare munca forțată (1). În luna iunie a acestui an, urmează să fie adoptat un nou instrument de către statele și partenerii sociali ai OIM. În acest context, Comitetul Economic şi Social European are de făcut unele propuneri, pe baza experienței acumulate la nivel european, atât pe teritoriul UE, cât și în afara frontierelor acesteia, punând un accent special pe rolul care revine în prezent societății civile în exercitarea efectivă a drepturilor fundamentale, rol ce ar putea deveni și mai însemnat în viitor. Observatorul pieţei forţei de muncă va avea sarcina de a urmări evoluția punerii în aplicare atât a directivei privind combaterea traficului de persoane, cât și a textelor adoptate în cadrul OIM vizând combaterea traficului de persoane.

1.1 Recomandări

1.2 În atenția Uniunii Europene: Să se adopte în cadrul OIM o poziție comună, pentru ca obiectivele directivei europene privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia, precum și strategia în vederea eradicării traficului de persoane (2) (2012) să fie integrate în dreptul internaţional al muncii.

1.3 În atenția statelor membre: — cu ocazia următoarei Conferințe Internaționale a Muncii, să se adopte un protocol adițional la Convenția 29, completat cu o recomandare care să includă traficul de persoane în scopul exploatării prin muncă și care să complinească lacunele acesteia în domeniile prevenirii, protecției victimelor, despăgubirii acestora și pedepsirii traficanților, preluând în dreptul internațional ceea ce există deja în dreptul european; — să fie ratificată Convenția 189 privind munca domestică; — să se consolideze mijloacele de lucru ale inspectoratelor de muncă și cooperarea dintre acestea la nivel european; — să fie corelate politicile privind traficul de persoane cu cele din domeniul imigraţiei și să se asigure punerea în aplicare efectivă a Directivei 2011/36 privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia (3); — să se acționeze asupra cauzelor, prin reducerea sărăciei și vulnerabilității victimelor și prin sensibilizarea opiniei publice.

1.4 În atenția întreprinderilor-angajatorilor și investitorilor: — să se asigure faptul că lanțul de aprovizionare nu implică muncă forțată și că respectă drepturile omului, atât în Europa, cât și în țările terțe, pe baza principiilor directoare ale OCDE care se adresează întreprinderilor multinaționale și a Declaraţiei tripartite de stabilire a principiilor privind întreprinderile multinaționale și politica socială a OIM; — să urmărească lucrările privind combaterea traficului de persoane ale acestor întreprinderi și să participe la coaliția lor, care va fi lansată în curând de Comisia Europeană.

1.5 În atenția organizațiilor sindicale: să asigure formarea membrilor lor, astfel încât aceștia să știe cum să se adreseze victimelor și să le sprijine în demersurile lor, cu precădere în sectoarele sensibile, cum sunt agricultura, șantierele de construcţii, restaurantele și hotelurile, munca domestică. Să colaboreze cu ONG-urile specializate în sprijinirea migranților în situație neregulamentară, care trebuie considerați victime, și nu delincvenți.

1.6 În atenția asociaţiilor: Asociațiile de consumatori trebuie să manifeste interes față de proveniența produselor și să solicite transparenţă de-a lungul întregii linii de producție. Asociațiile care ajută migranții în situaţie neregulamentară, organizează lucrătorii casnici sau luptă pentru abolirea prostituției ar trebui să fie parteneri recunoscuți, cărora li se acordă atenție în lupta împotriva muncii forțate.

2. Observații generale

2.1 Ce este munca forțată?

În articolul 2 din Convenţia 29 a OIM, ratificată de 177 de țări, munca forțată este definită drept „orice muncă sau serviciu pretins unui individ sub amenințarea unei pedepse oarecare și pentru care numitul individ nu s-a oferit de bunăvoie”. Această definiție include deținuții din lagărele de muncă, servitutea în scopul rambursării unor datorii, traficul de persoane în scopul supunerii lor la muncă forțată (lucrătorii cărora nu li se plătesc salariile, cărora le sunt confiscate actele de identitate etc.). Este greu de făcut distincție între exploatarea prin muncă și munca forțată. Conform Biroului Internaţional al Muncii (BIM), este asimilată muncii forţate o muncă de lungă durată, trudnică, depusă în condiții foarte grele și foarte prost plătită sau chiar neremunerată, executată fără consimțământul celui în cauză și sub amenințarea unei pedepse. Aceasta poate consta în violență fizică – lovituri, tortură – abuzuri sexuale sau psihice, îndatorare excesivă, confiscarea actelor de identitate, amenințarea cu denunțarea la serviciile de imigrație sau cu represalii asupra familiei etc. (4) În prezent, frica și coerciția economică au luat locul lanțurilor sclavilor de odinioară.

De asemenea, munca forțată este identificată drept formă de exploatare și în temeiul Directivei 2011/36 privind traficul de persoane.

2.2 Unde este întâlnită munca forțată?

Munca domestică, agricultura, construcțiile și sectorul producției (textile, jucării) se numără printre sectoarele cele mai afectate. Dacă, în esență, munca forțată în sectorul privat este o activitate ilegală, ea își face loc în economia legală prin intermediul subcontractării și al agențiilor de recrutare. Pe această cale, munca forțată se inserează în cadrul lanțului de aprovizionare al grupurilor private, inclusiv al unor grupuri foarte mari. În acest caz, de cele mai multe ori este vorba despre muncă forțată în exteriorul Uniunii Europene, regiunea cea mai afectată din lume fiind Asia-Pacific (56 %). Europa Centrală și Europa de Sud, ca și țările membre ale Comunității Statelor Independente constituie zonele în care se înregistrează nivelurile cel mai ridicate ale acestui fenomen pe plan mondial (4,2 la 1 000 de locuitori). Dintre cele 19 țări din această regiune, treisprezece sunt la porțile UE. Însă, contrar unei păreri împărtășite pe scară largă, munca forţată nu lipsește din Uniunea Europeană și din țările industrializate (7 %) (5). În toate țările din Uniunea Europeană au fost identificate cazuri de lucrătoare casnice sau de lucrători în domeniul agricol care prestau muncă forțată. Atât adulții, cât și copiii sunt obligați să desfășoare activități economice ilegale sau informale, inclusiv să cerșească. Aceste cifre sunt comparabile cu cele ale corupției din Uniunea Europeană, care îngreunează lupta împotriva muncii forţate.

2.3 Cine sunt cei implicați în munca forțată?

Deși nu toate victimele muncii forțate sunt migranți în situaţie neregulamentară, aceștia sunt, de bună seamă, cei mai vulnerabili și cei mai numeroși. Prinse într-un cerc vicios, victimele muncii forțate nu îndrăznesc să se plângă, de teamă să nu fie trimise înapoi, în țara de origine. Deseori, traficanţii sunt și ei migranți în situaţie neregulamentară care își exploatează compatrioții. Cele mai expuse categorii sunt minorităţile etnice sau rasiale, migranţii, cei săraci și, în cadrul acestor categorii, femeile și copiii. Printre victimele traficului de persoane în scopul exploatării sexuale, femeile sunt majoritare, ca, de altfel, și în cazul muncii casnice, situație în care sunt izolate. Victimele sunt adesea persoane fragile, care nu fac parte dintr-o asociație sindicală, fiind incapabile de a se apăra și de a se proteja prin propriile forțe. Din cauza faptului că economia informală a luat amploare se creează o serie de oportunități pentru traficanți. Lipsa de fermitate a inspecției muncii și a organelor de poliție împiedică lupta împotriva dezvoltării economiei informale.

Criza economică ce zdruncină Europa din 2008 i-a împins pe lucrătorii calificați să își părăsească țara, în căutarea unui loc de muncă în țări mai bogate. Lipsite în prezent de calificările respective, țările de origine sunt constrânse să apeleze la migranți veniți de la distanțe și mai mari, aflați și ei în căutarea unor condiții de trai mai bune. Ei întâmpină dificultăți la care nu se așteptau, lipsiți fiind de acte legale, cu locuri de muncă precare, fără protecție socială și neavând posibilitatea de a se întoarce în țările lor. Această situaţie, care fragilizează numeroase familii, reprezintă un mediu propice pentru ca traficanții de ființe umane să prolifereze.

2.4 Munca forțată în cifre

— Potrivit unei estimări recente a OIM, din 2012, aproape 21 de milioane de persoane sunt victime ale muncii forțate pretutindeni în lume, 58 % dintre ele fiind femei și fete. Un sfert din numărul total al victimelor sunt copii în vârstă de mai puțin de 18 ani. Aproape 19 milioane de persoane sunt exploatate de particulari sau de întreprinderi private și peste 2 milioane sunt exploatate de un stat sau de grupări rebele. Dintre persoanele exploatate de particulari sau de întreprinderi, 4,5 milioane sunt supuse exploatării sexuale forțate. Potrivit acelorași date ale OIM, durata medie a muncii forțate prestate de victime ar fi de 18 luni.

Datele din 2013 ale Eurostat referitoare la traficul de persoane în Europa relevă faptul că, în pofida oricăror idei preconcepute, majoritatea victimelor identificate în statele membre erau resortisanți ai EU – 61 %, în perioada 2008-2010. La fel, majoritatea traficanţilor urmăriți în justiție erau cetăţeni ai Uniunii (67 % în 2008, 76 % în 2010) (6). Cu toate acestea, procentul victimelor prezumtive sau identificate ca atare din țările din afara UE s-a triplat între 2008 și 2010, ajungând de la 12 % la 37 %, dovadă a faptului că migrația din statele terţe rămâne un factor de vulnerabilitate. Cel mai ridicat număr de victime alte traficului de persoane, prezumtive sau identificate ca atare, a fost raportat de Italia (2 381), Spania (1 605), România (1 154) și Țările de Jos (993) și cel mai scăzut număr, de Ungaria (10), Portugalia (8), Malta (4) și Lituania (3) (7). În statele membre ale UE, dintr-un număr total estimat de 8 80 000 lucrători care prestează muncă forțată, 2 70 000 (30 %) sunt victime ale exploatării sexuale forțate, iar 6 10 000 (70 %), ale muncii forțate (8).

2.5 Cum funcționează traficul de persoane?

Între traficul de persoane și munca forţată există o strânsă legătură, recunoscută în textele de specialitate (cu toate că nu toate victimele muncii forțate sunt și victime ale traficului de persoane). Sărăcia și/sau conflictele armate, decalajul de dezvoltare dintre regiunile învecinate declanșează procesul de emigrare. Mijloacele utilizate de traficanți sunt înșelătoria, amenințarea, datoriile. Victimele sunt adesea racolate, transportate sau găzduite cu forța, prin constrângere sau fraudă. Existența și manipularea unor datorii reprezintă un mijloc de a lua și menţine sub control o persoană. Lucrătorii migranţi împrumută deseori sume mari de bani pentru a-i plăti traficantului organizarea transportului, procurarea documentelor de călătorie și cheltuielile legate de obținerea locului de muncă. Banii aceștia sunt împrumutați de la prieteni, părinți etc., candidatul la imigrare pornind de la ideea că, mai târziu, va avea posibilitatea să își întrețină familia și să-i asigure un viitor. Gândul că s-ar putea întoarce fără a-și putea achita datoriile este de neconceput pentru majoritatea lucrătorilor migranți, chiar și atunci când descoperă că slujba promisă nu există și că urmează să fie exploatați pe o perioadă nedeterminată. Sumele pe care trebuie să le plătească pentru pașapoarte și transport și apoi pentru cazare și hrană sunt exorbitante. În multe țări, lucrătorii migranți în situaţie neregulamentară nu au acces la justiție (9).

2.6 Consecinţele muncii forțate

Pe lângă faptul că reprezintă o încălcare a drepturilor omului, munca forțată dăunează întreprinderilor și lucrătorilor. Întreprinderile bine intenționate sunt concurate în mod neloial de cele care utilizează produse rezultate din munca forțată, iar presiunea exercitată de aceasta duce la scăderea salariilor lucrătorilor și la înrăutățirea condițiilor lor de muncă, îngreunând finanțarea solidarității sociale.

2.7 Cine profită de pe urma muncii forţate?

Traficul de persoane este o activitate foarte lucrativă: cei care o conduc sau impun munca forțată obțin profituri ilegale imense. În 2005, veniturile anuale obținute la scară mondială din exploatarea muncii forţate erau estimate la 44,3 miliarde de USD, 31,6 miliarde fiind generate de traficul de persoane. Din această sumă, 15,5 miliarde USD, adică 49 % din total, provin din economiile industrializate (10), printre care se numără și cele din UE. Traficul de persoane alimentează reţelele criminale, în egală măsură cu traficul de arme sau de droguri.

3. Observații specifice

3.1 Instrumentele de luptă împotriva muncii forțate

Printre drepturile fundamentale ale muncii, alături de libertatea de asociere și negociere, de vârsta minimă de angajare (interzicerea muncii copiilor) și de absența discriminării în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și profesia, se numără și dreptul de a nu face obiectul muncii forțate, care este afirmat de ONU, OIM, OCDE și de Uniunea Europeană (Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, articolul 5, Convenţia europeană a drepturilor omului, articolul 4). Nu numai Convențiile 29 și 105 ale OIM permit întreprinderea unor acțiuni în acest sens, ci și cele privind munca domestică (189), inspecția muncii (81 și 129), lucrătorii migranți (97 și 147) și agențiile private de ocupare a forței de muncă (181).

Fiind vorba despre un drept fundamental, el este universal și trebuie să fie pus în aplicare chiar și în statele care nu au ratificat convențiile fundamentale pe baza Declarației OIM cu privire la principiile și drepturile fundamentale în muncă și continuarea acesteia. Conform principiilor directoare ale ONU referitoare la întreprinderi și la drepturile omului, indiferent de rolul pe care îl joacă statul în țările în care sunt prezente întreprinderile multinaţionale, ele sunt responsabile pentru respectarea drepturilor omului (11).

Munca forțată este una dintre formele de exploatare prevăzute de Directiva europeană 2011/36. Directiva definește toate formele de exploatare drept infracțiuni și armonizează sancțiunile exploatatorilor și întreprinderilor care utilizează munca forțată. Totodată, ea cuprinde dispoziții în materie de prevenire, protecție și despăgubire a victimelor.

Și totuși, în pofida afirmării acestor drepturi și a numeroaselor texte internaţionale, munca forţată nu dispare. Rețelele criminale nu țin seama de frontiere și profită de faliile dintre diferitele sisteme.

Convențiile OIM trebuie completate pentru a răspunde formelor pe care le îmbracă în prezent munca forțată. Ele nu fac referire la traficul de persoane, nici la prevenție, la protecția victimelor sau la despăgubirea acestora.

3.2 Lacunele instrumentelor

Este cale lungă între, pe de o parte, forța (fiind vorba de drepturi fundamentale) și numărul normelor, de reglementare (ONU), convenționale (OIM) sau voluntare (OCDE, principii directoare privind întreprinderile multinaţionale (12), ISO 26000 (13), Declarația tripartită privind întreprinderile multinaţionale și politica socială (14) a OIM, raportare extrafinanciară), și, pe de altă parte, punerea în aplicare a acestor norme. Atunci când există planuri de luptă, de cele mai multe ori ele nu dispun de buget, nu sunt monitorizate și nici evaluate. Instrumentele nu concordă unele cu celelalte: politicile în domeniul imigrației, de control la frontiere și de protecție a drepturilor omului de exemplu intră adesea în contradicţie, în vreme ce politicile de cooperare, care ar putea să constituie pârghii de luptă împotriva traficului de persoane și a muncii forţate, nu menționează acest aspect.

Pletora de texte nu este o garanție a eficienței. Celor emise de instituții internaționale li se adaugă în prezent o ofertă privată de standardizare: coduri de conduită, certificări, etichete etc. În Europa există 240 de etichete, multe dintre ele autodefinite, fără să fie prevăzută o verificare a acestora. Anumite multinaţionale, prin codul lor de conduită de pildă, se angajează să respecte dreptul local pretutindeni în lume: o afirmaţie îndoielnică, în țările în care femeile sunt supuse discriminării iar libertățile sindicale nu sunt garantate! Există coduri de conduită care sunt redactate pentru confortul moral al consumatorilor și investitorilor, fără să prevadă vreun control sau verificare, care nu abordează cu adevărat munca forțată, deoarece aceasta permite reducerea costurilor și creșterea profiturilor.

3.3 Acțiuni de combatere a muncii forțate pe teritoriul UE și în afara ei

3.3.1 Eliminarea lacunelor din textele actuale În cadrul OIM, statele europene ar trebui să pledeze la unison în favoarea adoptării unui protocol adiţional la Convenţia 29 a OIM și a unei recomandări vizând consolidarea prevenției, controlului, protecției și despăgubirii victimelor. Pe teritoriul Uniunii Europene — Uniunea Europeană a adoptat o directivă privind combaterea traficului de persoane (2011/36/UE) și o strategie (avizul SOC/467 al CESE). Strategia europeană în vederea eradicării traficului de persoane dedică o acțiune specială exploatării prin muncă, ca una dintre formele puțin studiate, și prevede o serie de acţiuni care implică inspectoratele muncii și autoritățile competente, precum și Comisia Europeană. Aceste texte sunt totuși recente și nu au avut încă efectele scontate. În plus, date fiind anumite consecințe ale crizei economice, precum reducerea mijloacelor de care dispun poliția și inspectoratele muncii și extinderea economiei informale, creșterea sărăciei și a precarității amplifică riscul de a asista la o dezvoltare a muncii forţate. Prevenirea înseamnă, de bună seamă, sensibilizare, educaţie, informare, dar și lupta împotriva economiei informale și a sărăciei, o atenţie deosebită fiind acordată celor mai vulnerabile categorii de populaţie, printre care și migranții care nu vorbesc limba țării-gazdă. — Inspecția muncii trebuie să dispună de suficiente mijloace de control iar cooperarea europeană trebuie consolidată prin crearea unei agenţii care să răspundă de chestiunile transfrontaliere și prin amplificarea mandatului platformei de cooperare între inspectoratele de muncă, astfel încât să includă munca forțată și să asigure coordonarea celorlalte organisme competente (administraţia fiscală) de combatere a muncii nedeclarate. — Inspectorii de muncă, asistenții sociali, sindicaliștii ar trebui să dispună de indicatori (lucrătorul se află în posesia unui pașaport, poate circula liber, primește salariu ...) pentru identificarea cazurilor de muncă forțată și pentru a recurge la sprijinul organelor de poliție (15). — Agențiile responsabile cu recrutarea și plasarea forței de muncă care recrutează din alte țări ale Uniunii și chiar de mai departe (pentru sectorul construcțiilor, agriculturii, deșeurilor, menajului) trebuie controlate și supravegheate în vederea evitării practicilor frauduloase. Strategia europeană în vederea eradicării traficului de persoane prevede că Comisia Europeană va colabora cu Fundația Europeană pentru Îmbunătățirea Condițiilor de Viață și de Muncă (Eurofound) pentru a elabora un ghid de bune practici pentru autoritățile publice privind monitorizarea agențiilor de recrutare și de plasare și a agențiilor de intermediere, în scopul prevenirii traficului de persoane. Ghidul ar trebui să se refere la sistemele de acordare a licențelor, precum și la transpunerea în practică a responsabilităţii acestor agenții. — Victimele trebuie protejate, drepturile lor – garantate și recuperate (salarii restante, protecție socială) și trebuie să li se acorde despăgubiri la nivelul prejudiciilor suferite. Ele nu ar trebui să fie urmărite pentru delictul de a fi imigrat, pentru posesie de acte de identitate false, nici pentru delictele pe care le comit sub constrângere (16). Traficanții sunt de fapt infractorii care trebuie urmăriți în justiție. Prin confiscarea bunurilor acestora ar trebui să poată fi acordate compensații victimelor lor. — Trebuie ca victimele să poată intenta acțiuni în justiție și, pentru aceasta, să le fie permisă șederea pe teritoriul țării respective pe toată durata acțiunii, chiar și în cazul unei intrări ilegale pe teritoriul Uniunii Europene. Acordarea permiselor de şedere nu ar trebui să depindă de dorința victimelor de a coopera cu poliția și justiția, deoarece multe dintre ele sunt traumatizate iar, în relația cu poliția, experiențele lor sunt deseori dintre cele mai neplăcute. Există riscul ca, în cazul în care depun mărturie împotriva exploatatorilor lor, aceștia să treacă la represalii asupra familiilor lor, în țările de origine. Directiva 2011/36 prevede o serie de obligaţii care revin statelor membre în ceea ce privește asistența și protecția acordată victimelor. Punerea în aplicare a acestor măsuri trebuie să fie cât mai eficientă, pentru a obţine o protecție adecvată a victimelor, chiar și a celor mai vulnerabile dintre ele.

3.3.2 În afara granițelor Uniunii Europene, odată cu globalizarea, apariția unor noi actori, ONG-uri și multinaționale trebuie luată mai atent în considerare. Normele OMC nu includ în mod suficient de explicit convenţiile OIM. Un observator al OIM ar trebui să participe la lucrările OMC. Punerea în practică a concluziilor și recomandărilor mecanismelor de control ale OIM cu privire la legislația și practicile statelor membre ale OIM trebuie, la rândul său, consolidată. Deseori nu se dă curs acestor recomandări din lipsa voinței politice și/sau a resurselor financiare și a capacităţilor administrative adecvate pentru a le transpune în realitate.

3.3.3 Uniunea Europeană pregătește o directivă privind responsabilitatea socială a întreprinderilor (RSI) (17) care va prevedea ca întreprinderile de peste 500 de salariați să includă în raportul lor de activitate o declaraţie nefinanciară privind impactul activităţilor lor sub aspect ecologic, social și de personal, inclusiv în ceea ce privește respectarea drepturilor omului și eforturile de combatere a corupției. Această directivă se conformează normelor OIM (avizul INT/698 al CESE).

3.3.4 Politica de dezvoltare și de ajutor extern ar putea constitui o pârghie dacă ajutorul ar fi condiționat de respectarea drepturilor fundamentale, atât de către state, cât și de ceilalți actori, în special de întreprinderile multinaţionale care exploatează resursele țărilor ce primesc ajutor. În plus, ajutorul pentru dezvoltare ar trebui să includă proiecte de îmbunătăţire a capacității administrative, care să prevadă o formare corespunzătoare pentru inspectorii muncii și pentru partenerii sociali în ceea ce privește punerea în aplicare a convențiilor OIM. Politica comercială și politica de dezvoltare ar trebui să se sprijine reciproc în vederea unei mai bune aplicări a drepturilor omului. Ratificarea și punerea în aplicare efectivă a convențiilor OIM privind munca forţată (29 și105), precum și a celorlalte convenţii fundamentale ale OIM ar trebui să figureze în acordurile de comerț, cooperare și asociere dintre UE și țările terțe și să facă obiectul unei monitorizări regulate. Organizaţiile societății civile trebuie asociate prin intermediul unor organisme de monitorizare dedicate punerii în aplicare a acordurilor comerciale și, în special, a capitolului privind comerţul şi dezvoltarea durabilă din aceste acorduri.

3.3.5 Trebuie contat pe societatea civilă

3.3.5.1 Creșterea importanței rolului jucat de întreprinderi, cu respectarea și promovarea drepturilor omului, este ceea ce preconizează OCDE în principiile sale directoare privind întreprinderile multinaţionale (18). Aceasta este și propunerea avansată de Raportul Ruggie (ONU) (19), cu implicarea guvernelor, întreprinderilor, societății civile și a investitorilor. Acest raport recomandă întreprinderilor să treacă la realizarea unor studii de risc (diligența necesară – due diligence). Întreprinderile trebuie să își ia măsuri de precauție, devenind astfel actori în lupta împotriva încălcării drepturilor fundamentale. Întreprinderile multinaţionale și investitorii trebuie responsabilizați, în interesul lor, dar și pentru a putea fi trași la răspundere dacă nu dau dovadă de vigilență. Totodată, și întreprinderile trebuie să dea seama de punerea în aplicare a normelor OIM. Exactitatea declaraţiilor lor ar trebui să fie controlată de agenții de rating extrafinanciare independente.

3.3.5.2 Numeroase multinaţionale sunt europene, foarte avansate în domeniul acordurilor-cadru internaționale încheiate cu federațiile sindicale internaţionale, în ceea ce privește RSI printre altele, incluzând și combaterea muncii forțate. Noua strategie (20) a UE (2011-2014) pentru responsabilitatea socială a întreprinderilor preconizează ca întreprinderile europene să își asume responsabilitatea care le revine în ceea ce privește respectarea drepturilor omului (21).

3.3.5.3 Și investițiile reprezintă o pârghie: numeroși investitori au aderat la PRI (22), principiile investițiilor responsabile ale ONU, iar investiţiile responsabile din punct de vedere social reprezintă astăzi 22 % din valoarea contractată a operaţiunilor de finanţare, dintre care 49 % sunt europene.

3.3.5.4 Întreprinderile pot acționa prin politici de achiziții responsabile, ca și administraţiile și autorităţile locale şi regionale, care, în contextul achiziţiilor publice, trebuie să aibă certitudinea că întreprinderile cu care lucrează au luat măsurile necesare pentru a elimina munca forțată din cadrul lanțului lor de aprovizionare.

3.3.5.5 Și ONG-urile europene sunt în avangardă în ceea ce privește drepturile consumatorilor de a ști unde și în ce condiții sunt fabricate confecțiile și încălțămintea (23) sau produsele alimentare provenite din țări terțe. Ar trebui să poată fi eliminată munca forțată prin impunerea unor cerințe mai stricte în materie de transparenţă și trasabilitate pentru toate elementele componente ale unui produs sau serviciu.

3.3.5.6 Numeroase organizații sindicale au experiențe de împărtășit, cursuri de formare axate pe modul de abordare a persoanelor supuse muncii forțate, metode de lucru cu ONG-uri specializate în ajutorarea migranților în situaţie neregulamentară, dar nu sunt încă toate conștiente de amploarea problemei la nivel global, multe dintre ele fiind de părere că nu este cazul lor sau că, oricum, nu pot face nimic în acest sens. Statele ar putea ajuta organizaţiile sindicale să organizeze lucrătorii din sectorul informal. Organizațiile sindicale din țările contractoare ar trebui să susțină procesul de sindicalizare din țările care execută comenzile și revendicarea de către lucrătorii din țările terțe a unor salarii care să le permită un nivel de trai și programe de lucru decente. Comitetele de dialog social sectorial european constituie unul dintre mijloacele de sensibilizare și de acțiune împotriva muncii forțate.

Bruxelles, 30 aprilie 2014 Președintele Comitetului Economic și Social European Henri MALOSSE

(1) 2011/36/UE http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2011:101:0001:0011:RO:PDF

(2) http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:61999J0192:RO:NOT

(3) JO al Uniunii Europene, L 101/1 din 15 aprilie 2011.

(4) OIM și Comisia Europeană au solicitat din partea unui grup de experți indicatori operaționali pentru identificarea situațiilor de trafic de persoane. În acest document, o pagină este special dedicată exploatării prin muncă http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_105023.pdf

(5) http://www.unodc.org/documents/data-and-analysis/glotip/Trafficking_in_Persons_2012_web.pdf

(6) EUROSTAT (2013) – Trafficking in Human Beings (Traficul de persoane) http://ec.europa.eu/anti-trafficking/EU+Policy/Report_DGHome_Eurostat.

(7) Trebuie subliniat că datele EUROSTAT 2013, bazate doar pe cifrele raportate de statele membre ale UE, nu includ și victimele neidentificate ale traficului de persoane. Nu toate statele membre au furnizat date. De asemenea, metodologiile utilizate de autoritățile naționale diferă în mare măsură. Din acest motiv, comparațiile directe dintre cifrele referitoare la diversele țări pot fi înșelătoare.

(8) BIM (2012): Estimation mondiale du BIT sur le travail forcé: Résultats et méthodologie („Estimare globală a BIM privind munca forțată. Rezultate și metodologie”, Geneva, 2012. Datele BIM se referă la numărul estimat (și nu cel raportat) de persoane aflate în situație de muncă forțată. Cifrele reprezintă o estimare minimă, fiind aplicate criterii stricte de validare a datelor și de extrapolare. Se oferă date defalcate pe regiuni. Nu sunt disponibile însă date pentru fiecare țară în parte, deoarece foarte puține țări au încercat să elaboreze estimări la nivel național.

http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_182004.pdf.

(9) De exemplu, un angajator irlandez a fost condamnat la plata a 90 000 EUR reprezentând salariile restante ale unui lucrător care a prestat muncă forțată. El a făcut recurs, motivând că lucrătorul respectiv nu are drept la compensație deoarece era în situație neregulamentară, și a avut câștig de cauză (http://www.mrci.ie/resources/publications/mrciupdates/the-fight-for-justice-muhammads-story-part-ii/).

(10) Patrick Belser, Forced Labor and Human Trafficking: Estimating the Profits („Munca forțată și traficul de persoane: estimarea profiturilor”), document de lucru, Geneva, Biroul Internaţional al Muncii, 2005. http://www.ilo.org/sapfl/Informationresources/ILOPublications/WCMS_081971/lang--en/index.htm.

(11) ONU (2011) – Raportul reprezentantului special al Secretarului General al ONU privind chestiunea drepturilor omului, a corporațiilor transnaționale și a altor întreprinderi comerciale, John Ruggie, UN GA A/HRC/17/31 www.ohchr.org/Documents/.../GuidingPrinciplesBusinessHR_FR.pdf.

(12) OCDE (2011) – Principii directoare ale OCDE pentru întreprinderile multinaţionale http://www.oecd.org/fr/daf/inv/mne/principesdirecteursdelocdealintentiondesentreprisesmultinationales.htm.

(13) ISO 26000 – Responsabilitate socială http://www.iso.org/iso/fr/home/standards/iso26000.htm.

(14) OIM (2006) – Declarația tripartită de stabilire a principiilor privind societățile multinaționale și politica socială”, a patra ediție

http://www.ilo.org/empent/Publications/WCMS_124923/lang--fr/index.htm.

(15) http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_105023.pdf

(16) OSCE guidelines on non-punishment (Orientările OSCE în materie de „nepedepsire”), 2013, http://www.osce.org/cthb/101083.

(17) Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivelor 78/660/CEE și 83/349/CEE ale Consiliului în ceea ce privește dezvăluirea informațiilor nefinanciare și privind diversitatea de către anumite societăți și grupuri mari, COM(2013) 207 final – 2013/0110 (COD).

(18) http://www.oecd.org/fr/daf/inv/mne/principesdirecteursdelocdealintentiondesentreprisesmultinationales.htm.

(19) http://www.ohchr.org/Documents/Issues/Business/A.HRC.17.31_fr.pdf.

(20) http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0681:FIN:ro:PDF.

(21) UE (2011) – Responsabilitatea socială a întreprinderilor: o nouă strategie a UE pentru perioada.

2011-2014 COM(2011) 681 final http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0681:FIN:ro:PDF.

(22) Site-ul web privind principiile ONU pentru investiții responsabile: http://www.unpri.org/ (în limba engleză).

(23) Site-ul web al campaniei Clean Clothes (haine curate): http://www.cleanclothes.org/ (în limba engleză).