Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI de autorizare a Austriei, Belgiei și Poloniei să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) sau să adere la aceasta /* COM/2014/0721 final - 2014/0345 (NLE) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. CONTEXTUL PROPUNERII Comisia propune Consiliului să autorizeze Austria și Polonia să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) („Convenția de la Budapesta”) sau să adere la aceasta. Convenția de la Budapesta a fost adoptată de Conferința diplomatică organizată în comun de Comisia Centrală pentru Navigația pe Rin și de Comisia Dunării, în colaborare cu Comisia Economică pentru Europa a Națiunilor Unite. Convenția de la Budapesta, care a intrat în vigoare la 1 aprilie 2005, s-a dovedit un mare succes și contribuie la piața internă în domeniul transporturilor. Scopul său este armonizarea standardelor contractuale și de navigație interioară între țările europene. Unsprezece dintre statele membre ale Uniunii, și anume Belgia[1], Bulgaria, Croația, Republica Cehă, Franța, Germania, Luxemburg, România, Slovacia, Țările de Jos și Ungaria sunt deja părți contractante la această convenție. Cipru, Danemarca, Estonia, Finlanda, Grecia, Irlanda, Italia, Letonia, Lituania, Malta, Portugalia, Regatul Unit, Slovenia, Spania și Suedia au informat Comisia că nu au căi navigabile interioare care intră în domeniul de aplicare al Convenției de la Budapesta. Austria și Polonia și-au manifestat în mai multe rânduri interesul de a deveni părți la convenție și, într-adevăr, participarea lor va favoriza punerea în aplicare la scară largă a acestui instrument juridic, în beneficiul cetățenilor și al întreprinderilor. 2. REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI AL EVALUĂRILOR IMPACTULUI Problema aderării Austriei și Poloniei la Convenția de la Budapesta a fost discutată în mai multe rânduri în cadrul reuniunilor Grupului de lucru pentru chestiuni de drept civil (chestiuni generale). Chiar și acele state membre care nu intenționează să devină părți la convenție ar susține inițiativa Comisiei de a autoriza Austria și Polonia să ratifice Convenția de la Budapesta sau să adere la aceasta. Prezenta propunere a fost, de asemenea, sprijinită puternic de asociațiile europene din sectorul navigației interioare [Uniunea Europeană a Navigației Interioare (EBU) și IVR – Asociația internațională pentru reprezentarea intereselor reciproce ale sectorului navigației interioare și ale sectorului asigurărilor și pentru ținerea evidenței navelor de navigație interioară în Europa]. 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII Articolul 29 din Convenția de la Budapesta cuprinde dispoziții privind alegerea legii aplicabile de către părțile la un contract de transport care intră sub incidența dispozițiilor convenției. Dispozițiile respective afectează normele prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 593/2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[2]. Prin urmare, Convenția de la Budapesta este un acord care intră, parțial, în domeniul de competență exclusiv al Uniunii Europene. Statele membre nu pot să ratifice această convenție sau să adere la ea fără să li se acorde o autorizare în acest sens din partea Uniunii [articolul 2 alineatul (1) din TFUE]. Comisia constată că Belgia a ratificat Convenția de la Budapesta la 5 august 2008, după adoptarea și intrarea în vigoare a Regulamentului Roma I la 24 iulie 2008. Prin urmare, este necesar ca autorizarea Uniunii să vizeze și Belgia, astfel încât să se remedieze situația actuală de nelegalitate. De asemenea, Comisia remarcă faptul că doar unele state membre s-au arătat interesate să fie părți la convenție. Alte state membre nu se consideră vizate, apreciind că nu au căi navigabile interioare care ar intra în domeniul de aplicare al Convenției de la Budapesta. Mai mult, convenția nu prevede posibilitatea ca Uniunea să devină parte la acest instrument și, în orice caz, Comisia nu intenționează în acest moment să supună aprobării propunerea ca Uniunea să își asume în orice alt mod obligații în temeiul convenției. Legislația UE privind navigația interioară nu prevede o definiție uniformă a căilor navigabile interioare. Domeniul de aplicare al unor directive sau regulamente referitoare la căile navigabile este reglementat în mod diferit de fiecare act juridic în parte. De exemplu, Directiva 2006/87/CE de stabilire a cerințelor tehnice pentru navele de navigație interioară[3] cuprinde o listă a căilor navigabile cărora li se aplică directiva (anexa I). Această listă se bazează pe notificările din partea statelor membre, care declară situațiile în care directiva ar trebui să se aplice pe teritoriile lor. Pe de altă parte, Directiva 96/50/CE privind armonizarea condițiilor de obținere a brevetelor de comandant de navă pentru transportul de mărfuri și călători pe căile navigabile interioare din Comunitate[4] prevede un sistem diferit pentru a stabili căile navigabile care intră în domeniul de aplicare al directivei. În principiu, directiva se aplică tuturor căilor navigabile din UE, cu excepția apelor Rinului și a altor ape prevăzute în anexa II la Directiva 91/672/CEE. Uniunea poate, în mod excepțional, să autorizeze unul sau mai multe state membre să fie părți la convenție. În acest caz, competența exclusivă este limitată la o singură dispoziție, iar autorizarea nu constituie un obstacol în calea punerii în aplicare a politicii externe a Uniunii privind cooperarea judiciară în materie civilă și comercială. Cererile Austriei și Poloniei sunt în special justificate de faptul că alte state membre au devenit parte la convenție înainte de adoptarea Regulamentului (CE) nr. 593/2008. Autorizarea respectivă ar trebui să nu aducă atingere competenței exclusive a Uniunii și încearcă să se muleze pe o situație foarte specifică. Decizia Consiliului se adresează, prin urmare, numai Austriei, Belgiei și Poloniei. Conform articolului 30 din Convenția de la Budapesta, statele contractante au posibilitatea de a face declarații privind domeniul de aplicare al convenției. Statele membre în cauză pot, atunci când aderă la convenție, să facă toate declarațiile corespunzătoare, permise în temeiul dispozițiilor convenției, pe care le consideră necesare. Textul unor astfel de declarații trebuie anexat la decizia Consiliului. [...] 2014/0345 (NLE) Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI de autorizare a Austriei, Belgiei și Poloniei să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) sau să adere la aceasta CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 2 alineatul (1) și articolul 81 alineatul (2), coroborate cu articolul 218 alineatul (6) litera (a), având în vedere propunerea Comisiei Europene, având în vedere aprobarea Parlamentului European[5], întrucât: (1) Uniunea depune eforturi în vederea creării unui spațiu judiciar comun, bazat pe principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești. (2) Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) (denumită în continuare „Convenția de la Budapesta”) reprezintă un instrument valoros pentru promovarea navigației interioare în întreaga Europă. (3) Uniunea deține competența exclusivă cel puțin în ceea ce privește articolul 29 din Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI), în măsura în care dispozițiile respective afectează normele prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 593/2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[6]. (4) Organizațiile regionale de integrare economică nu pot fi părți la Convenția de la Budapesta. Prin urmare, Uniunea Europeană nu este în măsură să devină parte contractantă la Convenția de la Budapesta. (5) Statele membre care au căi navigabile interioare ce fac obiectul Convenției de la Budapesta ar trebui, așadar, să fie autorizate să ratifice convenția sau să adere la aceasta. (6) Unsprezece dintre statele membre ale Uniunii, și anume Belgia, Bulgaria, Croația, Republica Cehă, Franța, Germania, Luxemburg, România, Slovacia, Țările de Jos și Ungaria sunt deja părți contractante la Convenția de la Budapesta. (7) Belgia a ratificat Convenția la 5 august 2008, prin urmare după adoptarea Regulamentului Roma I. În consecință, este necesar să se acorde Belgiei, de către Consiliu, o autorizare ex post pentru ratificarea Convenției de la Budapesta. (8) Austria și Polonia, care au căi navigabile interioare ce intră sub incidența dispozițiilor Convenției de la Budapesta, și-au exprimat interesul de a deveni părți contractante. (9) Restul statelor membre ale Uniunii au declarat că nu au căi navigabile interioare care intră în domeniul de aplicare al Convenției de la Budapesta și, prin urmare, nu sunt interesate să ratifice convenția sau să adere la aceasta. (10) Convenția de la Budapesta prevede posibilitatea ca statele contractante să facă declarații cu privire la domeniul de aplicare al convenției. Prin urmare, Austria și Polonia ar trebui, atunci când aderă la convenție, să facă toate declarațiile corespunzătoare, permise în temeiul dispozițiilor acesteia, pe care le consideră necesare. Textul acestor declarații ar trebui anexate la prezenta decizie. (11) Regatul Unit și Irlanda au obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 593/2008 din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) și, în consecință, participă la adoptarea prezentei decizii. (12) În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul nr. 22 privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale. ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE: Articolul 1 1. Consiliul autorizează Austria, Belgia și Polonia să ratifice Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) sau să adere la aceasta, sub rezerva condițiilor stabilite la articolul 2. 2. Textul convenției figurează în anexa I la prezenta decizie. Articolul 2 Consiliul autorizează Austria și Polonia să facă declarațiile corespunzătoare, permise în temeiul dispozițiilor convenției, în momentul ratificării Convenției de la Budapesta sau al aderării la aceasta. Prezenta decizie se adresează Austriei, Belgiei și Poloniei. Adoptată la Bruxelles, Pentru Consiliu, Președintele [1] Potrivit site-ului CEE-ONU, Belgia a ratificat Convenția de la Budapesta la 5 august 2008, așadar după intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 593/2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I). [2] JO L 177, 4.7.2008, p. 6. [3] JO L 389, 30.12.2006, p. 1-260. [4] JO L 235, 17.9.1996, p. 31-38. [5] JO C […], […], p. […]. [6] JO L 177, 4.7.2008, p. 6. Convenția de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare (CMNI) Adoptată de Conferința diplomatică organizată în comun de CCNR, Comisia Dunării și CEE-ONU, care a avut loc la Budapesta în perioada 25 septembrie-3 octombrie 2000. Statele părți la prezenta convenție, Având în vedere recomandările din Actul final al Conferinței pentru Securitate și Cooperare în Europa de la 1 august 1975 în vederea armonizării regimurilor juridice în interesul dezvoltării transportului de către statele membre ale Comisiei Centrale pentru Navigația pe Rin și ale Comisiei Dunării, în colaborare cu Comisia Economică pentru Europa a Națiunilor Unite, Recunoscând necesitatea și oportunitatea stabilirii de comun acord a unor norme unitare privind contractele pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare, Au decis să încheie o convenție în acest scop și au convenit după cum urmează: CAPITOLUL I DISPOZIȚII GENERALE Articolul 1 Definiții În prezenta convenție: (1) „contract de transport” înseamnă orice contract, oricare ar fi natura sa, prin care un transportator se angajează, în schimbul plății unui navlu, să transporte mărfuri pe căile navigabile interioare; (2) „transportator” înseamnă orice persoană de către care sau în numele căreia se încheie un contract de transport cu un expeditor; (3) „transportator de fapt” înseamnă orice persoană, alta decât un prepus sau un mandatar al transportatorului, care a fost însărcinată de către transportator cu executarea transportului sau a unei părți din transport; (4) „expeditor” înseamnă orice persoană de către care sau în numele căreia se încheie un contract de transport cu un transportator; (5) „destinatar” înseamnă persoana care are dreptul de a prelua mărfurile livrate; (6) „document de transport” înseamnă un document care certifică existența unui contract de transport și preluarea sau încărcarea mărfurilor de către un transportator și care este întocmit sub forma unui conosament, a unei scrisori de trăsură sau a oricărui alt document utilizat în schimburile comerciale; (7) termenul „mărfuri” nu include nici navele remorcate sau împinse, nici bagajele sau vehiculele pasagerilor; în cazul în care mărfurile sunt depozitate într-un container, pe un palet, în sau pe un articol similar de transport sau în cazul în care acestea sunt ambalate, termenul „mărfuri” include articolul de transport sau ambalajul respectiv dacă acesta este furnizat de către expeditor; (8) „în scris” include, cu excepția cazului în care s-a convenit altfel între părțile în cauză, transmiterea de informații prin mijloace electronice, optice sau alte mijloace de comunicare similare, inclusiv, dar fără a se limita la, telegramă, fax, telex, poștă electronică sau schimb electronic de date (EDI), cu condiția ca informațiile să fie accesibile astfel încât să poată fi folosite pentru referințe ulterioare; (9) legislația unui stat aplicabilă în conformitate cu prezenta convenție înseamnă normele de drept în vigoare în statul respectiv, altele decât normele sale de drept internațional privat. Articolul 2 Domeniul de aplicare (1) Prezenta convenție se aplică oricărui contract de transport conform căruia portul de încărcare sau locul de preluare a mărfurilor și portul de descărcare sau locul de livrare a mărfurilor sunt situate în două state diferite, dintre care cel puțin unul este un stat parte la prezenta convenție. În cazul în care contractul prevede posibilitatea alegerii între mai multe porturi de descărcare sau locuri de livrare, determinant este portul de descărcare sau locul de livrare în care mărfurile au fost efectiv livrate. (2) Prezenta convenție se aplică în cazul în care contractul de transport are ca obiect transportul de mărfuri, fără transbordare, atât pe căile navigabile interioare, cât și în apele care intră sub incidența reglementărilor maritime, în condițiile prevăzute la alineatul (1), cu excepția cazului în care: (a) a fost întocmit un conosament maritim în conformitate cu dreptul maritim aplicabil sau (b) distanța care trebuie parcursă pe apele care intră sub incidența reglementărilor maritime este cea mai mare. (3) Prezenta convenție se aplică indiferent de naționalitatea, locul de înregistrare sau portul de origine al navei sau dacă este vorba despre o navă de navigație maritimă sau interioară, precum și indiferent de naționalitatea, domiciliul, sediul sau reședința transportatorului, a expeditorului sau a destinatarului. CAPITOLUL II DREPTURILE ȘI OBLIGAȚIILE PĂRȚILOR CONTRACTANTE Articolul 3 Preluarea, transportul și livrarea mărfurilor (1) Transportatorul transportă mărfurile către locul de livrare în termenul stabilit și le livrează destinatarului în starea în care i-au fost predate. (2) Cu excepția cazului în care s-a convenit altfel, preluarea și livrarea mărfurilor au loc la bordul navei. (3) Transportatorul decide asupra navei care urmează a fi utilizată. Acesta are obligația, înaintea și la începutul călătoriei, să depună diligențele necesare pentru a se asigura că, ținând cont de mărfurile transportate, nava este într-o stare corespunzătoare pentru a primi încărcătura, este în stare de navigabilitate, dispune de personalul și echipamentul prevăzute de reglementările în vigoare și deține autorizațiile necesare la nivel național și internațional pentru transportul mărfurilor în cauză. (4) În cazul în care s-a convenit că transportul se efectuează cu o anumită navă sau un anumit tip de navă, transportatorul are dreptul să încarce sau să transbordeze mărfurile, integral sau parțial, pe o altă navă sau pe un alt tip de navă fără consimțământul expeditorului numai: (a) în circumstanțe cum ar fi scăderea nivelului apei, coliziune sau orice alt obstacol pentru navigație, care nu puteau fi prevăzute în momentul în care contractul de transport a fost încheiat și care impun încărcarea sau transbordarea mărfurilor pentru executarea contractului de transport, în cazul în care transportatorul nu poate obține într-o perioadă de timp adecvată instrucțiuni de la expeditor sau (b) în cazul în care acest lucru este în conformitate cu practica în vigoare în portul în care se află nava. (5) Sub rezerva obligațiilor ce revin expeditorului, transportatorul trebuie să se asigure că încărcarea, arimarea și fixarea mărfurilor nu afectează siguranța navei. (6) Transportatorul are dreptul să transporte mărfurile pe punte sau pe nave deschise numai dacă acest lucru a fost stabilit de comun acord cu expeditorul sau dacă este în conformitate cu uzanțele specifice ale activității comerciale respective sau dacă este cerut de reglementările legale. Articolul 4 Transportatorul de fapt (1) Un contract în conformitate cu definiția prevăzută la articolul 1 alineatul (1), încheiat între un transportator și un transportator de fapt, constituie un contract de transport în sensul prezentei convenții. În scopul unui astfel de contract, toate dispozițiile prezentei convenții privind expeditorul se aplică transportatorului, iar cele privind transportatorul se aplică transportatorului de fapt. (2) În cazul în care transportatorul a încredințat efectuarea transportului sau a unei părți din acesta unui transportator de fapt, indiferent dacă aceasta s-a făcut sau nu prin exercitarea unui drept recunoscut prin contractul de transport, transportatorul este în continuare răspunzător pentru totalitatea transportului, în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții. Toate dispozițiile prezentei convenții care reglementează răspunderea transportatorului se aplică, de asemenea, răspunderii transportatorului de fapt pentru transportul efectuat de acesta. (3) În orice caz, transportatorul informează expeditorul atunci când încredințează executarea transportului sau a unei părți din acesta unui transportator de fapt. (4) Orice acord cu expeditorul sau destinatarul care extinde responsabilitatea transportatorului, în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții, afectează transportatorul de fapt numai în măsura în care acesta a acceptat acordul respectiv în mod explicit și în scris. Transportatorul de fapt se poate prevala de toate obiecțiile pe care le poate invoca transportatorul în baza contractului de transport. (5) În cazul și în măsura în care atât transportatorul, cât și transportatorul de fapt sunt răspunzători, răspunderea lor este solidară. Nicio dispoziție din prezentul articol nu aduce atingere drepturilor la recurs dintre aceștia. Articolul 5 Termenul de livrare Transportatorul livrează mărfurile în termenul convenit în contractul de transport sau, în cazul în care nu s-a stabilit niciun termen, în termenul care ar putea fi pretins în mod rezonabil unui transportator diligent, luând în considerare circumstanțele călătoriei și ale unei navigații fără obstacole. Articolul 6 Obligațiile expeditorului (1) Expeditorul are obligația să plătească sumele datorate în baza contractului de transport. (2) Expeditorul furnizează transportatorului, în scris, înainte de predarea mărfurilor, următoarele informații privind mărfurile care trebuie transportate: (a) dimensiuni, număr sau greutate și coeficient de arimare a mărfurilor; (b) marcajele necesare pentru identificarea mărfurilor; (c) natura, caracteristicile și proprietățile mărfurilor; (d) instrucțiuni referitoare la reglementările vamale sau administrative aplicabile mărfurilor; (e) alte informații necesare care trebuie consemnate în documentul de transport. La predarea mărfurilor, expeditorul trebuie să predea transportatorului toate documentele însoțitoare necesare. (3) În cazul în care natura mărfurilor impune acest lucru, expeditorul, având în vedere operațiunea de transport stabilită, ambalează mărfurile astfel încât să împiedice pierderea sau deteriorarea acestora între momentul în care sunt preluate de transportator și până la livrare, precum și astfel încât să se asigure că acestea nu provoacă stricăciuni navei sau altor mărfuri. În conformitate cu aspectele stabilite de comun acord cu privire la transport, expeditorul prevede, de asemenea, marcaje corespunzătoare în conformitate cu reglementările naționale și internaționale sau, în absența unor astfel de reglementări, în conformitate cu normele și practicile general recunoscute în navigația interioară. (4) Sub rezerva obligațiilor care îi revin transportatorului, expeditorul încarcă, arimează și fixează mărfurile în conformitate cu practicile din navigația interioară, cu excepția cazului în care contractul de transport prevede altfel. Articolul 7 Mărfuri periculoase și poluante (1) În cazul în care urmează să fie transportate mărfuri periculoase sau poluante, înaintea predării mărfurilor și în plus față de informațiile la care se face referire la articolul 6 alineatul (2), expeditorul informează transportatorul în mod clar și în scris asupra pericolelor și riscurilor de poluare inerente mărfurilor și asupra măsurilor de precauție care trebuie luate. (2) În cazul în care transportul de mărfuri periculoase sau poluante necesită o autorizație, expeditorul predă documentele necesare cel mai târziu la predarea mărfurilor. (3) În cazul în care continuarea transportului, descărcarea sau livrarea mărfurilor periculoase sau poluante este imposibil de realizat din cauza lipsei unei autorizații administrative, expeditorul suportă costurile de returnare a mărfurilor în portul de încărcare sau într-o locație mai apropiată, unde acestea pot fi descărcate și livrate sau eliminate. (4) În caz de pericol iminent pentru persoane, bunuri sau mediul înconjurător, transportatorul are dreptul să descarce mărfurile, să le facă inofensive sau, cu condiția ca o astfel de măsură să nu fie disproporționată față de pericolul pe care îl reprezintă acestea, să le distrugă, inclusiv în cazul în care a fost informat sau a fost sesizat prin alte mijloace cu privire la natura pericolului sau a riscurilor de poluare aferente mărfurilor înainte de preluarea acestora. (5) În cazurile în care transportatorul are dreptul să ia măsurile prevăzute la alineatele (3) sau (4) de mai sus, acesta poate solicita despăgubiri pentru prejudiciile suferite. Articolul 8 Răspunderea expeditorului (1) Expeditorul este răspunzător, inclusiv în cazul în care nu i se poate imputa nicio vină, pentru toate prejudiciile și costurile suportate de către transportator sau transportatorul de fapt în următoarele situații: (a) datele sau informațiile la care se face referire la articolul 6 alineatul (2) sau la articolul 7 alineatul (1) lipsesc, sunt inexacte sau incomplete; (b) mărfurile periculoase sau poluante nu sunt marcate sau etichetate în conformitate cu reglementările internaționale sau naționale aplicabile sau, în cazul în care nu există astfel de reglementări, în conformitate cu normele și practicile general recunoscute în navigația interioară; (c) documentele de însoțire necesare lipsesc, sunt inexacte sau incomplete. Transportatorul nu poate invoca răspunderea expeditorului în cazul în care se demonstrează că vina aparține transportatorului însuși, prepușilor sau mandatarilor acestuia. Aceeași dispoziție se aplică transportatorului de fapt. (2) Expeditorul răspunde pentru acțiunile și omisiunile persoanelor ale căror servicii le utilizează pentru îndeplinirea sarcinilor și a obligațiilor prevăzute la articolele 6 și 7, în cazul în care persoanele respective acționează în cadrul atribuțiilor lor de serviciu, ca și când astfel de acțiuni sau omisiuni ar aparține expeditorului. Articolul 9 Rezilierea contractului de transport de către transportator (1) Transportatorul poate rezilia contractul de transport în cazul în care expeditorul nu a îndeplinit obligațiile prevăzute la articolul 6 alineatul (2) sau articolul 7 alineatele (1) și (2). (2) În cazul în care transportatorul își exercită dreptul de reziliere, acesta poate descărca mărfurile pe cheltuiala expeditorului și poate solicita, în mod opțional, plata oricăreia dintre următoarele sume: (a) o treime din navlul convenit sau (b) pe lângă eventualele contrastalii, o despăgubire egală cu valoarea costurilor suportate și a pierderii suferite, precum și, în cazul în care călătoria a început deja, partea din navlu corespunzătoare părții de călătorie deja realizate. Articolul 10 Livrarea mărfurilor (1) Fără a aduce atingere obligației expeditorului prevăzute la articolul 6 alineatul (1), destinatarul care, la sosirea mărfurilor la locul de livrare, solicită livrarea acestora este răspunzător de plata navlului și a altor impuneri aferente mărfurilor, precum și de plata contribuției sale în caz de avarie comună, în conformitate cu contractul de transport. În absența unui document de transport sau în cazul în care un astfel de document nu a fost prezentat, cade în sarcina destinatarului să plătească navlul convenit cu expeditorul, dacă acesta corespunde practicii de pe piață. (2) Punerea mărfurilor la dispoziția destinatarului în conformitate cu contractul de transport sau cu practica obișnuită în domeniul respectiv sau cu reglementările legale aplicabile în portul de descărcare se consideră livrare. Predarea impusă a mărfurilor unei autorități sau părți terțe se consideră, de asemenea, livrare. CAPITOLUL III DOCUMENTELE DE TRANSPORT Articolul 11 Natură și conținut (1) Pentru orice transport de mărfuri reglementat de prezenta convenție, transportatorul emite un document de transport; acesta întocmește un conosament numai în cazul în care expeditorul solicită acest lucru și se convine astfel înainte ca mărfurile să fie încărcate sau să fie preluate în vederea transportului. Absența unui document de transport sau caracterul incomplet al acestuia nu afectează valabilitatea contractului de transport. (2) Exemplarul original al documentului de transport trebuie să fie semnat de către transportator, comandantul navei sau o persoană autorizată de către transportator. Transportatorul poate solicita expeditorului să contrasemneze originalul sau o copie a acestuia. Semnătura poate fi de mână, imprimată în facsimil, perforată, ștampilată, în simboluri sau realizată prin orice alte mijloace mecanice sau electronice, dacă acest lucru nu este interzis de legislația statului în care a fost emis documentul de transport. (3) Documentul de transport constituie probă prima facie privind încheierea și conținutul contractului de transport și preluarea produselor de către transportator, cu excepția probei contrare. În special, acesta furnizează un temei pentru prezumția că mărfurile au fost preluate pentru transport astfel cum sunt descrise în documentul de transport. (4) În cazul în care documentul de transport este un conosament, numai acesta definește relațiile între transportator și destinatar. Condițiile contractului de transport stabilesc în continuare relațiile dintre transportator și expeditor. (5) Documentul de transport conține, în afară de denumirea sa, următoarele informații: (a) denumirea, domiciliul, sediul social sau locul de reședință al transportatorului și al expeditorului; (b) destinatarul mărfurilor; (c) numele sau numărul navei, în cazul în care mărfurile au fost aduse la bord, sau mențiunea din documentul de transport care să ateste că mărfurile au fost preluate de către transportator, dar încă nu au fost încărcate pe navă; (d) portul de încărcare sau locul în care mărfurile au fost preluate și portul de descărcare sau locul de livrare; (e) denumirea uzuală a tipului de mărfuri și modul de ambalare a acestora, precum și, pentru mărfurile periculoase sau poluante, denumirea acestora în conformitate cu cerințele în vigoare sau, în cazul în care nu există o astfel de denumire, denumirea lor generală; (f) dimensiunile, numărul sau greutatea, precum și marcajele de identificare a mărfurilor încărcate la bord sau preluate în vederea transportului; (g) dacă este cazul, mențiunea că mărfurile pot sau trebuie să fie transportate pe punte sau pe nave deschise; (h) dispozițiile convenite privind navlul; (i) în cazul unei scrisori de trăsură, precizarea dacă este vorba de un original sau de o copie; în cazul unui conosament, numărul de exemplare originale; (j) locul și data emiterii. Natura juridică a unui document de transport în sensul articolului 1 alineatul (6) din prezenta convenție nu este afectată de absența uneia sau a mai multora dintre informațiile la care se face referire în prezentul alineat. Articolul 12 Înscrierea de rezerve în documentele de transport (1) Transportatorul are dreptul să înscrie rezerve în documentul de transport cu privire la: (a) dimensiunile, numărul sau greutatea mărfurilor, în cazul în care are motive întemeiate să considere că informațiile furnizate de către expeditor sunt inexacte sau în cazul în care nu deține mijloace rezonabile de a verifica informațiile respective, în special deoarece mărfurile nu au fost numărate, măsurate sau cântărite în prezența acestuia sau pentru că, fără un acord explicit, dimensiunile sau greutățile au fost stabilite prin determinarea capacității navei; (b) marcajele de identificare care nu sunt fixate clar și durabil direct pe mărfuri sau, în cazul în care mărfurile sunt ambalate, pe recipiente sau ambalaje; (c) starea aparentă a mărfurilor. (2) În cazul în care transportatorul nu face mențiuni privind starea aparentă a mărfurilor sau nu formulează rezerve în acest sens, se consideră că acesta a menționat în documentul de transport că mărfurile au fost în stare aparent bună. (3) În cazul în care, în conformitate cu indicațiile menționate în documentul de transport, mărfurile sunt plasate într-un container sau în magaziile navei și sunt sigilate de către alte persoane decât transportatorul, prepușii sau mandatarii acestuia, și atunci când nici containerul, nici sigiliile nu sunt deteriorate sau distruse la sosirea în portul de descărcare sau locul de livrare, se presupune că pierderea sau deteriorarea mărfurilor nu au avut loc în timpul transportului. Articolul 13 Conosamentul (1) Exemplarele originale ale unui conosament constituie titluri de valoare emise în numele destinatarului, la ordin sau la purtător. (2) La destinație, mărfurile se livrează numai în schimbul exemplarului original al conosamentului prezentat inițial; ulterior, nu se mai poate pretinde o altă livrare pe baza altor exemplare originale. (3) În cazul în care mărfurile sunt preluate de către transportator, predarea conosamentului către o persoană abilitată de acesta să primească mărfurile produce aceleași efecte ca predarea mărfurilor în ceea ce privește dobândirea drepturilor asupra mărfurilor. (4) În cazul în care conosamentul a fost transferat unui terț, inclusiv destinatarului, care a acționat cu bună credință bazându-se pe descrierea mărfurilor existentă în conosament, proba contrară prezumției prevăzute la articolul 11 alineatul (3) și la articolul 12 alineatul (2) nu este admisibilă. CAPITOLUL IV DREPTUL DE A DISPUNE DE MĂRFURI Articolul 14 Titularul dreptului de dispoziție (1) Expeditorul are drept de dispoziție asupra mărfurilor; în special, acesta poate solicita transportatorului să nu dea curs transportului mărfurilor, să schimbe locul de livrare sau să livreze mărfurile unui alt destinatar decât cel indicat în documentul de transport. (2) Dreptul de dispoziție al expeditorului încetează odată ce destinatarul, în urma sosirii mărfurilor la locul de livrare prevăzut, a solicitat livrarea mărfurilor și (a) în cazul unui transport realizat în temeiul unei scrisori de trăsură, imediat ce exemplarul original a fost predat destinatarului; (b) în cazul unui transport realizat în temeiul unui conosament, imediat ce expeditorul a cedat toate exemplarele originale aflate în posesia sa prin predarea acestora către o altă persoană. (3) Expeditorul poate, printr-o mențiune corespunzătoare introdusă în scrisoarea de trăsură, la emiterea acesteia, să renunțe la dreptul său de dispoziție în favoarea destinatarului. Articolul 15 Condiții pentru exercitarea dreptului de dispoziție Expeditorul sau, în cazul prevăzut la articolul 14 alineatele (2) și (3), destinatarul, atunci când dorește să își exercite dreptul de dispoziție, trebuie: (a) în cazul în care se utilizează un conosament, să prezinte toate exemplarele originale înainte de sosirea mărfurilor la locul de livrare prevăzut; (b) în cazul în care se utilizează un document de transport altul decât un conosament, să prezinte documentul respectiv în care să înscrie noile instrucțiuni date transportatorului; (c) să despăgubească transportatorul pentru toate costurile și prejudiciile suportate în aplicarea instrucțiunilor primite; (d) să plătească integral navlul stabilit de comun acord în cazul descărcării mărfurilor înainte de sosirea la locul de livrare planificat, cu excepția cazului în care contractul de transport prevede altfel. CAPITOLUL V RĂSPUNDEREA TRANSPORTATORULUI Articolul 16 Răspunderea pentru prejudiciu (1) Transportatorul este răspunzător pentru prejudiciul rezultat din pierderea sau deteriorarea mărfurilor, survenită între momentul în care acesta le-a preluat în vederea transportului și momentul livrării mărfurilor, sau rezultat în urma întârzierii la livrare, cu excepția cazului în care acesta dovedește că prejudiciul a fost cauzat de circumstanțe pe care un transportator diligent nu le-ar fi putut evita și ale căror consecințe acesta nu le-ar fi putut preîntâmpina. (2) Răspunderea transportatorului pentru prejudiciul rezultat din pierderea sau deteriorarea mărfurilor survenită înainte ca acestea să fie încărcate pe navă sau după ce au fost descărcate de pe navă este reglementată de legea națională aplicabilă contractului de transport. Articolul 17 Prepuși și mandatari (1) Transportatorul este răspunzător de acțiunile și omisiunile prepușilor și mandatarilor săi, ale căror servicii le utilizează pentru executarea contractului de transport, atunci când persoanele respective acționează în cadrul atribuțiilor lor de serviciu, ca și când astfel de acțiuni sau omisiuni i-ar aparține. (2) Atunci când transportul este efectuat de un transportator de fapt în conformitate cu articolul 4, transportatorul răspunde, de asemenea, pentru actele și omisiunile transportatorului de fapt și ale prepușilor și mandatarilor acestuia, atunci când persoanele respective acționează în cadrul atribuțiilor lor de serviciu. (3) În cazul în care se introduce o acțiune împotriva prepușilor sau mandatarilor transportatorului sau ai transportatorului de fapt, persoanele respective, în cazul în care dovedesc faptul că au acționat în cadrul atribuțiilor lor de serviciu, au dreptul să beneficieze de exonerările și limitările de răspundere pe care transportatorul sau transportatorul de fapt are dreptul să le invoce în conformitate cu prezenta convenție. Un pilot desemnat de o autoritate și care nu poate fi selectat în mod liber nu este considerat prepus sau mandatar în sensul alineatului (1). Articolul 18 Exonerări speciale de răspundere (1) Transportatorul și transportatorul de fapt sunt exonerați de răspundere atunci când prejudiciul, pagubele sau întârzierea sunt rezultatul uneia dintre împrejurările sau al unuia dintre riscurile enumerate mai jos: (a) acțiuni sau omisiuni ale expeditorului, ale destinatarului sau ale persoanei abilitate să dispună de mărfuri; (b) manipularea, încărcarea, arimarea sau descărcarea mărfurilor de către expeditor, destinatar sau de către terți care acționează în numele expeditorului sau al destinatarului; (c) transportul de mărfuri pe punte sau în nave deschise, în cazul în care un astfel de transport a fost convenit cu expeditorul sau este în conformitate cu practica în domeniul respectiv sau este prevăzut de reglementările în vigoare; (d) natura mărfurilor, expuse pierderii sau deteriorării totale sau parțiale, în special prin spargere, ruginire, descompunere, uscare, scurgere, pierdere normală (în volum sau greutate) sau prin acțiunea dăunătorilor ori a rozătoarelor; (e) lipsa sau starea necorespunzătoare a ambalajului în cazul mărfurilor care, prin natura lor, sunt expuse pierderii sau deteriorării în cazul în care nu sunt ambalate sau atunci când ambalajul este necorespunzător; (f) insuficiența sau neadecvarea marcajelor de identificare a mărfurilor; (g) operațiuni sau tentative de operațiuni de recuperare sau de salvare pe căile navigabile interioare; (h) transportul de animale vii, cu excepția cazului în care transportatorul nu a luat măsurile sau nu a respectat instrucțiunile stabilite de comun acord în contractul de transport. (2) Atunci când, având în vedere condițiile cazului respectiv, pagubele pot fi atribuite uneia sau mai multora dintre circumstanțele sau riscurile enumerate la alineatul (1) din prezentul articol, se presupune că acestea au fost cauzate de circumstanța sau riscul respectiv. Această prezumție nu se aplică în cazul în care partea prejudiciată dovedește că prejudiciul suferit nu rezultă, sau nu rezultă în mod exclusiv, din una dintre circumstanțele sau riscurile enumerate la alineatul (1) din prezentul articol. Articolul 19 Calculul despăgubirilor (1) În cazul în care transportatorul este răspunzător de pierderea totală a mărfurilor, valoarea despăgubirilor pe care acesta trebuie să le plătească este egală cu valoarea mărfurilor la locul și la data livrării, conform contractului de transport. Livrarea către o altă persoană decât cea abilitată este considerată pierdere. (2) În caz de pierdere parțială sau deteriorare a mărfurilor, transportatorul este răspunzător doar până la concurența pierderii în valoare. (3) Valoarea mărfurilor se stabilește în funcție de prețul acestora la bursa de mărfuri sau, în cazul în care nu există un astfel de preț, în funcție de prețul de piață al acestora sau, în cazul în care nu există nici acesta, prin trimitere la valoarea normală a mărfurilor de tip și calitate similare la locul de livrare. (4) În ceea ce privește mărfurile care, având în vedere natura lor, sunt expuse la pierderi în timpul transportului, transportatorul este răspunzător, indiferent de durata transportului, numai pentru partea din pierderi care depășește pierderile normale (în volum sau greutate), astfel cum au fost stabilite de părțile la contractul de transport sau, în cazul în care nu au fost convenite, de reglementările sau practica în vigoare la locul de destinație. (5) Dispozițiile prezentului articol nu afectează dreptul transportatorului privind navlul în conformitate cu dispozițiile contractului de transport sau, în absența unor dispoziții specifice în această privință, prin trimitere la normele sau practicile naționale aplicabile. Articolul 20 Limite maxime de răspundere (1) Sub rezerva articolului 21 și a alineatului (4) din prezentul articol și indiferent de acțiunea introdusă împotriva lui, transportatorul nu poate fi obligat în niciun caz la plata unei sume care depășește 666,67 de unități de cont pentru fiecare colet ori altă unitate de expediere sau 2 unități de cont pentru fiecare kilogram din greutatea specificată în documentul de transport, pentru mărfurile pierdute sau deteriorate, luându-se în considerare valoarea cea mai mare. În cazul în care coletul sau altă unitate de expediere este un container și dacă în documentul de transport nu se face nicio mențiune cu privire la un colet sau la o altă unitate de expediere depozitate în container, suma de 666,67 de unități de cont se înlocuiește cu suma de 1 500 de unități de cont pentru container fără mărfurile pe care le conține, la care se adaugă suma de 25 000 de unități de cont pentru mărfurile care se află în container. (2) În cazul în care un container, un palet sau un articol de transport similar este utilizat pentru depozitarea mărfurilor, coletele sau alte unități de transport enumerate în documentul de transport ca aflându-se în sau pe un astfel de articol de transport sunt considerate colete sau unități de transport. În celelalte cazuri, mărfurile care se află în sau pe un astfel de articol de transport sunt considerate o unitate de transport. În cazul în care articolul de transport în sine a fost pierdut sau deteriorat, articolul de transport respectiv, dacă nu aparține transportatorului și nu este altfel furnizat de către acesta, este considerat o unitate de transport distinctă. (3) În caz de prejudiciu datorat întârzierii la livrare, răspunderea transportatorului nu trebuie să depășească valoarea navlului. Cu toate acestea, cumulul despăgubirilor datorate în conformitate cu alineatul (1) și prima teză din prezentul alineat nu trebuie să depășească limita care ar fi stabilită în conformitate cu alineatul (1) pentru pierderea totală a mărfurilor pentru care este angajată răspunderea. (4) Limitele maxime de răspundere menționate la alineatul (1) nu se aplică: (a) în cazul în care natura și valoarea mai mare a mărfurilor sau a articolelor de transport au fost menționate în mod expres în documentul de transport și transportatorul nu a respins specificațiile respective sau (b) în cazul în care părțile au stabilit în mod expres limite maxime de răspundere mai ridicate. (5) Valoarea totală a despăgubirilor datorate de transportator, transportatorul de fapt, prepușii și mandatarii acestora pentru același prejudiciu nu trebuie să depășească, per ansamblu, limitele de răspundere prevăzute în prezentul articol. Articolul 21 Pierderea dreptului de limitare a răspunderii (1) Transportatorul sau transportatorul de fapt nu au dreptul la exonerările și limitele de răspundere prevăzute în prezenta convenție sau în contractul de transport în cazul în care se dovedește că ei înșiși au cauzat pagubele printr-o acțiune sau omisiune, fie cu intenția de a provoca pagubele, fie din neglijență și având cunoștință de faptul că este probabil ca astfel de pagube să se producă. (2) În mod similar, prepușii și mandatarii care acționează în numele transportatorului sau al transportatorul de fapt nu au dreptul la exonerările și limitele de răspundere prevăzute în prezenta convenție sau în contractul de transport în cazul în care se dovedește că aceștia au cauzat pagubele în modul descris la alineatul (1). Articolul 22 Aplicarea exonerărilor și limitelor de răspundere Exonerările și limitele de răspundere prevăzute în prezenta convenție sau în contractul de transport sunt aplicabile în orice acțiune introdusă în ceea ce privește pierderea sau deteriorarea mărfurilor sau întârzierea la livrarea mărfurilor care fac obiectul contractului de transport, indiferent dacă acțiunea este întemeiată pe răspunderea contractuală sau delictuală sau pe orice altă bază juridică. CAPITOLUL VI TERMENELE PENTRU RECLAMAȚII Articolul 23 Notificarea pagubelor (1) Recepția fără rezerve a mărfurilor de către destinatar reprezintă probă prima facie că mărfurile au fost furnizate de către transportator în starea și în cantitatea în care acestea i-au fost predate în vederea transportului. (2) Transportatorul și destinatarul pot solicita o inspecție a stării și cantității mărfurilor la livrare în prezența ambelor părți. (3) În cazul în care pierderea sau deteriorarea mărfurilor este evidentă, orice rezervă din partea destinatarului trebuie să fie formulată în scris, specificând natura generală a pagubelor, nu mai târziu de momentul livrării, cu excepția cazului în care destinatarul și transportatorul au verificat în comun starea mărfurilor. (4) În cazul în care pierderea sau deteriorarea mărfurilor nu este evidentă, orice rezervă din partea destinatarului trebuie să fie notificată în scris, specificând natura generală a pagubelor, cel mai târziu în termen de șapte zile consecutive de la momentul livrării; în acest caz, partea prejudiciată trebuie să demonstreze că pagubele au survenit în perioada în care mărfurile erau în grija transportatorului. (5) Nu se datorează despăgubiri pentru pagubele cauzate de întârzierea la livrare, cu excepția cazului în care destinatarul poate dovedi că a transmis transportatorului o notificare de punere în întârziere în termen de 21 de zile consecutive de la livrarea mărfurilor și că notificarea i-a parvenit transportatorului. Articolul 24 Prescrierea (1) Toate acțiunile care decurg dintr-un contract reglementat de prezenta convenție se prescriu în termen de un an de la data la care mărfurile au fost sau ar fi trebuit să fie livrate destinatarului. Ziua de începere a termenului de prescripție nu este inclusă în termen. (2) Persoana împotriva căreia se introduce o acțiune poate, în orice moment în timpul termenului de prescripție, să prelungească termenul printr-o declarație în scris adresată persoanei prejudiciate. Termenul poate fi prelungit în continuare prin una sau mai multe declarații suplimentare. (3) Suspendarea și întreruperea termenului de prescripție sunt reglementate de legislația națională aplicabilă contractului de transport. Introducerea unei cereri de înscriere a creanței în cadrul procedurilor de repartizare în vederea aplicării răspunderii limitate pentru orice creanțe rezultate în urma unui eveniment cauzator de pagube întrerupe termenul de prescripție. (4) O acțiune în regres a unei persoane considerate răspunzătoare în temeiul prezentei convenții poate fi introdusă inclusiv după expirarea termenului de prescripție prevăzut la alineatele (1) și (2) din prezentul articol, dacă a fost declanșată o procedură în termen de 90 de zile de la data la care persoana care introduce acțiunea a dat curs creanței sau a fost chemată în instanță sau dacă a fost declanșată o procedură într-un termen mai lung, astfel cum este prevăzut de legislația statului în care s-a declanșat procedura. (5) Dreptul de a intenta o acțiune în justiție care a fost anulat prin expirarea termenului de prescripție nu poate fi exercitat prin cerere reconvențională sau compensare. CAPITOLUL VII LIMITELE LIBERTĂȚII CONTRACTUALE Articolul 25 Clauze lovite de nulitate (1) Orice clauză contractuală care are menirea de a exclude sau de a limita sau, sub rezerva dispozițiilor de la articolul 20 alineatul (4), de a spori, în sensul prezentei convenții, răspunderea transportatorului, a transportatorul de fapt, a prepușilor sau mandatarilor acestora, de a inversa sarcina probei sau de a reduce termenele de reclamație și de prescripție menționate la articolele 23 și 24 este nulă și neavenită. Orice clauză care prevede cedarea în favoarea transportatorului a beneficiilor rezultând din asigurarea mărfurilor este, de asemenea, nulă și neavenită. (2) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1) din prezentul articol și fără a aduce atingere articolului 21, se permit clauze contractuale care precizează că transportatorul sau transportatorul de fapt nu este răspunzător pentru prejudiciile generate de: (a) o acțiune sau o omisiune a comandantului navei, a pilotului sau a altei persoane din echipajul navei, al împingătorului sau al remorcherului în timpul navigației sau în timpul formării sau desprinderii unui convoi împins sau remorcat, cu condiția ca transportatorul să fi îndeplinit obligațiile referitoare la echipaj prevăzute la articolul 3 alineatul (3), cu excepția cazului în care acțiunea sau omisiunea rezultă din intenția de a provoca pagube sau dintr-un comportament riscant, știind că este probabil să se producă astfel de pagube; (b) un incendiu sau o explozie la bordul navei, în cazul în care nu este posibil să se facă dovada că incendiul sau explozia a rezultat din vina transportatorului, a transportatorului de fapt sau a prepușilor ori mandatarilor acestora sau din cauza unei defecțiuni a navei; (c) defecțiunile existente anterior călătoriei navei sau defecțiunile unei nave închiriate sau navlosite, dacă se dovedește că defecțiunile respective nu ar fi putut fi detectate înainte de începutul călătoriei în pofida depunerii tuturor diligențelor necesare. CAPITOLUL VIII DISPOZIȚII SUPLIMENTARE Articolul 26 Avarie comună Nicio dispoziție din prezenta convenție nu împiedică aplicarea dispozițiilor contractului de transport sau ale legislației naționale în ceea ce privește calculul valorii despăgubirilor și a contribuțiilor plătibile în cazul unei avarii comune. Articolul 27 Alte dispoziții aplicabile și daune nucleare (1) Prezenta convenție nu modifică drepturile sau obligațiile transportatorului prevăzute în convențiile internaționale sau în legislația națională referitoare la limitarea răspunderii proprietarilor de nave maritime sau de navigație interioară. (2) Transportatorul este eliberat de răspundere, în temeiul prezentei convenții, pentru pagubele cauzate de un accident nuclear, în cazul în care operatorul unei instalații nucleare sau o altă persoană autorizată este răspunzătoare pentru pagubele respective, în conformitate cu legislația și normele naționale privind răspunderea în domeniul energiei nucleare. Articolul 28 Unitatea de cont Unitatea de cont menționată la articolul 20 din prezenta convenție este dreptul special de tragere definit de Fondul Monetar Internațional. Valorile menționate la articolul 20 trebuie convertite în moneda națională a unui stat, conform valorii monedei respective la data hotărârii sau la data convenită de către părți. Valoarea, în drepturi speciale de tragere, a monedei naționale a unui stat contractant se calculează în conformitate cu metoda de evaluare aplicată de Fondul Monetar Internațional aflată în vigoare la data respectivă pentru operațiunile și tranzacțiile acestuia. Articolul 29 Dispoziții naționale suplimentare (1) În cazurile care nu sunt prevăzute în prezenta convenție, contractul de transport este reglementat de legislația statului stabilit de comun acord de către părți. (2) În lipsa unui astfel de acord, se aplică legislația statului cu care contractul de transport prezintă legăturile cele mai strânse. (3) Se presupune că statul cu care contractul de transport prezintă legăturile cele mai strânse este cel în care este situat sediul principal al transportatorului la data încheierii contractului, în cazul în care portul de încărcare ori locul din care sunt preluate mărfurile sau portul de descărcare ori locul de livrare ori sediul principal al expeditorului este, de asemenea, situat în statul respectiv. În cazul în care transportatorul nu are un sediu pe uscat și încheie contractul de transport la bordul navei sale, se consideră că respectivul contract prezintă legăturile cele mai strânse cu statul în care este înregistrată nava sau sub al cărui pavilion navighează aceasta, în cazul în care portul de încărcare ori locul din care sunt preluate mărfurile sau portul de descărcare ori locul de livrare ori sediul principal al expeditorului este, de asemenea, situat în statul respectiv. (4) Legislația statului în care se află mărfurile reglementează garanția reală de care beneficiază transportatorul pentru creanțele prevăzute la articolul 10 alineatul (1). CAPITOLUL IX DECLARAȚII PRIVIND DOMENIUL DE APLICARE Articolul 30 Transportul pe anumite căi navigabile interioare (1) Orice stat poate, în momentul semnării prezentei convenții sau în momentul ratificării, al acceptării, al aprobării sale sau al aderării la aceasta, să declare că nu va aplica dispozițiile prezentei convenții în cazul contractelor referitoare la transportul pe anumite căi navigabile interioare situate pe teritoriul său, cărora nu li se aplică normele internaționale de navigație și care nu constituie o legătură între astfel de căi navigabile internaționale. Cu toate acestea, o astfel de declarație nu poate să menționeze totalitatea căilor navigabile interioare principale din statul respectiv. (2) În cazul în care contractul de transport are ca obiect transportul de mărfuri, fără transbordare, efectuat atât pe căi navigabile interioare care nu sunt menționate în declarația prevăzută la alineatul (1) din prezentul articol, cât și pe căi navigabile interioare menționate în declarația respectivă, prezenta convenție este aplicabilă, de asemenea, unui astfel de contract, cu excepția cazului în care distanța care trebuie parcursă pe căile navigabile interioare menționate în declarație este cea mai mare. (3) În cazul în care s-a făcut o declarație în conformitate cu alineatul (1), orice alt stat contractant poate declara că nu va aplica, de asemenea, dispozițiile prezentei convenții contractelor menționate în declarația respectivă. Declarația făcută în conformitate cu prezentul alineat își produce efectele de la data intrării în vigoare a convenției pentru statul care a făcut o declarație în conformitate cu alineatul (1), dar cel mai devreme la data intrării în vigoare a convenției pentru statul care a făcut o declarație în conformitate cu prezentul alineat. (4) Declarațiile menționate la alineatele (1) și (3) din prezentul articol pot fi retrase în întregime sau în parte, în orice moment, prin notificarea în acest sens a depozitarului, menționând data la care acestea încetează să își producă efectele. Retragerea declarațiilor nu are niciun efect asupra contractelor deja încheiate. Articolul 31 Transportul național sau transportul gratuit Orice stat poate, în momentul semnării prezentei convenții sau în momentul ratificării, al aprobării, al acceptării sale sau al aderării la aceasta sau în orice alt moment ulterior, să declare că va aplica, de asemenea, convenția: (a) contractelor de transport conform cărora portul de încărcare sau locul de preluare și portul de descărcare sau locul de livrare sunt situate pe teritoriul său; (b) prin derogare de la articolul 1 alineatul (1), transportului gratuit. Articolul 32 Dispoziții regionale privind răspunderea (1) Orice stat poate, în momentul semnării prezentei convenții sau în momentul ratificării, al aprobării, al acceptării sale sau al aderării la aceasta sau în orice alt moment ulterior, să declare că, în ceea ce privește transportul de mărfuri între porturi de încărcare sau locuri de preluare a mărfurilor și porturi de descărcare sau locuri de livrare, dintre care fie ambele sunt situate pe teritoriul său, fie unul este situat pe teritoriul său, iar celălalt pe teritoriul unui stat care a făcut aceeași declarație, transportatorul nu este răspunzător pentru pagubele cauzate de o acțiune sau o omisiune a comandantului navei, a pilotului sau a oricărei alte persoane din echipajul navei, al împingătorului sau al remorcherului în timpul navigării sau în timpul formării unui convoi împins sau remorcat, cu condiția ca transportatorul să îndeplinească obligațiile referitoare la echipaj prevăzute la articolul 3 alineatul (3), cu excepția cazului în care acțiunea sau omisiunea rezultă din intenția de a provoca pagube sau dintr-un comportament riscant, știind că este probabil să se producă astfel de pagube. (2) Dispoziția privind răspunderea menționată la alineatul (1) intră în vigoare între două state contractante atunci când prezenta convenție intră în vigoare în cel de-al doilea stat care a făcut aceeași declarație. În cazul în care un stat a făcut declarația după intrarea în vigoare a convenției pentru statul respectiv, dispoziția privind răspunderea de la alineatul (1) intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează după o perioadă de trei luni de la depunerea notificării declarației la depozitar. Dispoziția referitoare la răspundere se aplică numai contractelor de transport semnate după intrarea în vigoare a acesteia. (3) O declarație făcută în conformitate cu alineatul (1) poate fi retrasă în orice moment prin depunerea unei notificări la depozitar. În caz de retragere, dispozițiile referitoare la răspundere de la alineatul (1) încetează să își producă efectele în prima zi a lunii următoare notificării retragerii sau la o dată ulterioară indicată în notificare. Retragerea nu se aplică contractelor de transport semnate înainte ca dispozițiile referitoare la răspundere să-și înceteze efectul. CAPITOLUL X DISPOZIȚII FINALE Articolul 33 Semnare, ratificare, acceptare, aprobare, aderare (1) Prezenta convenție este deschisă spre semnare tuturor statelor timp de un an, la sediul depozitarului. Termenul de semnare începe în ziua în care depozitarul constată că toate textele autentice ale prezentei convenții sunt disponibile. (2) Statele pot deveni părți la prezenta convenție: (a) prin semnare fără rezerva ratificării, acceptării sau aprobării; (b) prin semnare sub rezerva ratificării, acceptării sau aprobării, urmată de ratificare, acceptare sau aprobare; (c) prin aderare după expirarea termenului stabilit pentru semnare. (3) Instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare se depun la depozitar. Articolul 34 Intrarea în vigoare (1) Prezenta convenție intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la data la care cinci state au semnat prezenta convenție fără rezerva ratificării, acceptării sau aprobării ori au depus la depozitar instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare. (2) Pentru fiecare stat care semnează prezenta convenție fără rezerva ratificării, acceptării sau aprobării sau care depune instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare la depozitar după intrarea în vigoare a prezentei convenții, convenția intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la data semnării fără rezerva ratificării, acceptării sau aprobării sau a depunerii instrumentelor de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare la depozitar. Articolul 35 Denunțare (1) Prezenta convenție poate fi denunțată de către un stat parte după expirarea unei perioade de un an de la data la care aceasta a intrat în vigoare pentru statul respectiv. (2) Notificarea denunțării se depune la depozitar. (3) Denunțarea produce efecte din prima zi a lunii care urmează după expirarea unei perioade de un an de la data depunerii notificării denunțării sau după un termen mai lung, menționat în notificarea denunțării. Articolul 36 Revizuire și modificare La cererea a cel puțin o treime din numărul statelor contractante ale prezentei convenții, depozitarul convoacă o conferință a statelor contractante având ca obiect revizuirea sau modificarea convenției. Articolul 37 Revizuirea valorilor privind limitele de răspundere și a unității de cont (1) Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 36, în cazul în care se propune o revizuire a valorii menționate la articolul 20 alineatul (1) sau se propune înlocuirea unității definite la articolul 28 cu o altă unitate, în cazul în care cel puțin o pătrime din statele părți la prezenta convenție solicită acest lucru, depozitarul înaintează propunerea tuturor membrilor Comisiei Economice pentru Europa a Națiunilor Unite, ai Comisiei Centrale pentru Navigația pe Rin și ai Comisiei Dunării și tuturor statelor contractante și convoacă o conferință având ca unic obiect modificarea valorii menționate la articolul 20 alineatul (1) sau înlocuirea unității definite la articolul 28 cu o altă unitate. (2) Conferința este convocată cel mai devreme după șase luni de la data transmiterii propunerii. (3) Toate statele contractante ale prezentei convenții au dreptul să participe la conferință, indiferent dacă sunt sau nu membre ale organizațiilor menționate la alineatul (1). (4) Modificările se adoptă cu o majoritate de două treimi din statele contractante ale convenției care sunt reprezentate la conferință și participante la vot, sub rezerva ca cel puțin jumătate din statele contractante ale prezentei convenții să fie reprezentate la vot. (5) În timpul consultărilor privind modificarea valorii specificate la articolul 20 alineatul (1), conferința trebuie să țină seama de învățămintele desprinse din evenimentele cauzatoare de pagube, în special de amploarea pagubelor care au rezultat, de fluctuațiile valorilor monetare, precum și de efectul modificării propuse asupra costului asigurărilor. (6) (a) Modificarea valorii în conformitate cu prezentul articol poate intra în vigoare cel mai devreme după cinci ani de la data la care prezenta convenție a fost deschisă pentru semnare și cel mai devreme după cinci ani de la data la care a intrat în vigoare o modificare realizată anterior în conformitate cu prezentul articol. (b) O valoare nu poate fi majorată astfel încât să depășească suma corespunzătoare limitelor maxime de răspundere menționate în prezenta convenție, majorate cu 6 % pe an, calculate conform principiului dobânzii compuse, cu începere de la data la care prezenta convenție a fost deschisă pentru semnare. (c) O valoare nu poate fi majorată astfel încât să depășească suma corespunzătoare triplului limitelor maxime de răspundere menționate în prezenta convenție. (7) Depozitarul notifică tuturor statelor contractante orice modificare adoptată în conformitate cu alineatul (4). Modificarea este considerată acceptată după un termen de optsprezece luni de la data notificării, cu excepția cazului în care, pe parcursul acestui termen, cel puțin o pătrime din statele care erau parte la convenție la momentul deciziei de modificare au informat depozitarul că nu vor accepta modificarea respectivă; în acest caz, modificarea este respinsă și nu intră în vigoare. (8) O modificare considerată drept acceptată în conformitate cu alineatul (7) intră în vigoare după optsprezece luni de la acceptare. (9) Toate statele contractante au obligația să respecte modificarea, cu excepția cazului în care denunță prezenta convenție în conformitate cu articolul 35, cel mai târziu cu șase luni înainte de intrarea în vigoare a modificării. Denunțarea își produce efectele de la intrarea în vigoare a modificării. (10) În cazul în care o modificare a fost adoptată, dar termenul de optsprezece luni pentru acceptarea acesteia nu s-a scurs, un stat care devine stat contractant în cursul acestui termen are obligația să respecte modificarea în cazul în care aceasta intră în vigoare. Un stat care devine stat contractant după termenul respectiv este obligat să respecte o modificare acceptată în conformitate cu alineatul (7). În cazurile menționate la prezentul alineat, un stat este obligat să respecte o modificare imediat ce aceasta intră în vigoare sau de îndată ce prezenta convenție intră în vigoare pentru statul respectiv, dacă aceasta survine ulterior. Articolul 38 Depozitar (1) Prezenta convenție este depusă la Guvernul Republicii Ungaria. (2) Depozitarul: (a) comunică tuturor statelor care au participat la Conferința diplomatică pentru adoptarea Convenției de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare, prezenta convenție în versiunea lingvistică oficială care nu era disponibilă în timpul conferinței, în vederea verificării; (b) informează toate statele menționate la litera (a) de mai sus cu privire la orice propunere de modificare a textului comunicat în conformitate cu litera (a) de mai sus; (c) constată data la care toate versiunile lingvistice oficiale ale prezentei convenții au fost aduse în conformitate unele cu altele și trebuie considerate autentice; (d) comunică tuturor statelor menționate la litera (a) de mai sus data constatată în conformitate cu litera (c) de mai sus; (e) transmite tuturor statelor care au fost invitate la Conferința diplomatică pentru adoptarea Convenției de la Budapesta privind contractul pentru transportul de mărfuri pe căile navigabile interioare și care au semnat prezenta convenție sau au aderat la aceasta, copii certificate conforme ale prezentei convenții; (f) informează toate statele care au semnat prezenta convenție sau au aderat la aceasta cu privire la: i. orice nouă semnare, notificare sau declarație realizată, indicând data semnării, a notificării sau a declarației; ii. data intrării în vigoare a prezentei convenții; iii. orice denunțare a prezentei convenții, indicând data de la care denunțarea își produce efectele; iv. orice modificare adoptată în conformitate cu articolele 36 și 37 din prezenta convenție, indicând data intrării în vigoare a modificărilor; v. orice comunicare necesară în temeiul unei dispoziții a prezentei convenții. (3) După intrarea în vigoare a prezentei convenții, depozitarul transmite Secretariatului Organizației Națiunilor Unite o copie certificată conformă a prezentei convenții, în vederea înregistrării și publicării în conformitate cu articolul 102 din Carta Organizației Națiunilor Unite. ÎNTOCMITĂ LA Budapesta la douăzeci și doi iunie 2001 într-un exemplar original ale cărui texte în limbile engleză, franceză, germană, neerlandeză și rusă sunt în egală măsură autentice. DREPT CARE, plenipotențiarii subsemnați, autorizați corespunzător în acest scop de guvernele lor, au semnat prezenta convenție.