COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN Despre lucrările Forumului comun al UE pentru prețurile de transfer in perioada iulie 2012 - ianuarie 2014 /* COM/2014/0315 final */





1. Introducere Interdependența economică globală și interacțiunea dintre sistemele fiscale naționale poate conduce la dubla impunere sau la dubla neimpunere a întreprinderilor multinaționale. Planul de acțiune referitor la erodarea bazei impozabile și transferarea profiturilor (Planul de acțiune BEPS) prezentat de Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE) în iulie 2013 caută să îmbunătățească regulile internaționale de impunere și s-a bucurat de o largă susținere internațională la cel mai înalt nivel. Planul de acțiune identifică câteva deficiențe în legislația și standardele internaționale de impunere existente, care pot fi exploatate în scopul erodării bazei impozabile în alte jurisdicții și al transferării unor elemente ale bazei de impunere pentru a reduce valoarea fiscală globală. Din perspectiva Uniunii Europene (UE), lacunele în materie de impunere existente în legislația și în standardele internaționale, îngreunează funcționarea omogenă a pieței interne care cuprinde 28 de regimuri de impunere diferite. Comisia consideră că este important să exploreze sinergiile dintre actuala dezbatere internațională referitoare la BEPS și discuțiile din cadrul UE referitoare la stabilirea unor soluții viabile în cadrul Uniunii Europene, luând în considerare obligațiile impuse de Tratatul UE, precum și să promoveze interesele UE în stabilirea standardelor internaționale. Comisia recunoaște de asemenea că măsurile luate la nivelul Uniunii Europene pot contribui la atingerea obiectivelor stabilite în Planul de acțiune BEPS. În domeniul stabilirii prețurilor de transfer, întreprinderile multinaționale și administrațiile fiscale (ANAF) se confruntă cu probleme practice în stabilirea prețurilor tranzacțiilor transfrontaliere între întreprinderi asociate în scopuri fiscale. Abordarea adoptată de statele membre UE pentru a evalua corect prețul unor asemenea tranzacții este aceea a principiului concurenței depline („arm's length principle” - ALP)[1]. ALP se bazează pe comparația între condițiile aplicate de întreprinderile asociate și condițiile care s-ar fi aplicat între întreprinderi independente. Cu toate acestea, interpretarea și aplicarea ALP variază - de la o administrație fiscală la alta și între administrațiile fiscale și afaceri. Aceasta poate avea ca rezultat incertitudinea, costuri mărite și posibila dublă impunere sau dublă neimpunere. Aceste aspecte au impact negativ asupra funcționării omogene a pieții interne. Comisia a stabilit în octombrie 2002[2] Forumul comun al UE pentru prețurile de transfer (JTPF), un grup de experți, pentru a găsi soluții pragmatice la problemele ce apar din aplicarea ALP în cadrul UE. JTPF operează pe bază unor mandate pe patru ani, stabilite prin deciziile Comisiei. Mandatul actual al JTPF este în vigoare până la data de 31 martie 2015. JTPF a fost o resursă importantă pentru lucrările Comisiei referitoare la îmbunătățirea practicilor de stabilire a administrării și funcționării prețurilor de transfer în UE. Aceasta poate servi, de asemenea, ca sursă utilă de informații pentru proiectul BEPS al OCDE, sponsorizat de G20. Această comunicare prezintă activitatea JTPF în perioada iulie 2012 - ianuarie 2014. 2. Sinteza activităților JTPF din iulie 2012 până în ianuarie 2014 În perioada iulie 2012 - ianuarie 2014, membrii JTPF au continuat implementarea programului de lucru 2011-2015 și s-au întâlnit de patru ori. S-au completat rapoarte detaliate pentru trei subiecte - ajustările secundare, managementul riscului în cadrul prețurilor de transfer și ajustările compensatorii. În paralel, JTPF a efectuat câteva servicii de monitorizare. Proiectele în desfășurare ale JTPF includ monitorizarea funcționării practice a Convenției 90/436/CEE privind eliminarea dublei impuneri în legătură cu ajustarea profiturilor întreprinderilor asociate[3] (convenție de arbitraj) și Codul de conduită revizuit pentru punerea în aplicare efectivă a convenției de arbitraj[4], precum și monitorizarea codului de conduită pentru documentarea prețurilor de transfer pentru întreprinderile asociate din UE (UE TPD)[5]. Lucrările JTPF au fost compatibile cu acțiunile din Planul de acțiune referitor la erodarea bazei impozabile și transferarea profiturilor (Planul de acțiune BEPS). Rapoartele nou adoptate ar putea aduce posibile revizuiri ale prevederilor relevante din comentariile referitoare la modelul de convenție fiscală al OCDE și din liniile directoare privind prețurile de transfer, în timp ce activitatea curentă a JTPF de îmbunătățire a funcționării practice a convenției de arbitraj este relevantă pentru discuțiile legate de BEPS referitoare la eficientizarea mecanismelor de soluționare a conflictelor (Acțiunea 14 a Planului de acțiune BEPS). Lucrările BEPS privind documentația referitoare la prețurile de transfer (Acțiunea 13 din Planul de acțiune BEPS) vor beneficia de asemenea de concluziile pe care JTPF le va trage din revizuirea actuală a UE TPD. 2.1. Raportul JTPF referitor la ajustările secundare (Anexa I) În unele state membre legislația referitoare la prețurile de transfer permite sau solicită „tranzacții secundare” pentru a face alocarea prezentă a profiturilor compatibilă cu ajustarea originală a stabilirii prețurilor de transfer („ajustarea primară”). Dubla impunere poate să apară datorită faptului că tranzacțiile secundare pot avea ele însele consecințe fiscale și pot duce la o ajustare („ajustare secundară”). Un chestionar a JTPF a evaluat situația din statele membre la 1 iulie 2011 și a dezvăluit faptul ca există prevederi și practici legale diferite referitoare la ajustările secundare, ce pot conduce la dublă impunere în cadrul UE. Raportul prezintă aspectele generale ale ajustărilor secundare și oferă recomandări legate de modul în care se poate acționa în ceea ce privește dubla impunere în acest context. Statele membre în care ajustările secundare nu sunt obligatorii, sunt sfătuite să se abțină de la aplicarea acestora pentru a evita dubla impunere. Statele membre în care ajustările secundare sunt obligatorii, sunt sfătuite să găsească căi și mijloace de a evita dubla impunere. Cu toate acestea, recomandările presupun că plătitorul de taxe acționează cu bună credință. Inspirându-se din Directiva privind societățile-mamă și filialele (PSD) a Uniunii Europene[6], raportul recomandă caracterizarea ajustărilor secundare în cadrul UE ca dividende constructive sau contribuții cu capital constructive. În consecință, PSD se asigură că nici o reținere la sursă nu este impusă pe distribuția de la filială către societatea- mamă în cadrul UE. Pentru cazurile care nu sunt acoperite de DSMF, raportul descrie și recomandă procedura de repatriere în contextul unei proceduri de acord amiabil (MAP) disponibilă în temeiul respectivului acord privind dubla impunere (DTA) sau chiar într-un stadiu anterior. Mai mult, se recomandă ca statele membre să se abțină de la impunerea de penalități în legătură cu ajustarea secundară. Recomandările raportului se referă la majoritatea cazurilor de dublă impunere apărute din diferitele practici ale statelor membre referitoare la ajustările secundare. 2.2. Raportul JTPF referitor la managementul riscului în ceea ce privește prețurile de transfer (Anexa II) Punerea în aplicare și respectarea legislației privind prețurile de transfer poate antrena mobilizarea de resurse importante pentru administrațiile fiscale și, respectiv, pentru contribuabili. JTPF recunoaște că resursele disponibile pentru prețurile de transfer sunt limitate și ar trebui, prin urmare, să fie utilizate eficient. În acest scop, este important să se evalueze riscurile, acestea trebuind să fie abordate eficient și să existe mecanisme de rezolvare a diferendelor eficient și la termen. Raportul subliniază faptul că, în plus față de instrumentele legale și practice disponibile, administrațiile fiscale și contribuabilii din UE pot folosi instrumente speciale pentru a gestiona prețurile de transfer. Astfel de instrumente includ schimbul de informații, procedurile comune de lucru pentru audituri în general, abordări coordonate privind auditarea contribuabililor, un standard comun aplicabil documentației[7] și mecanismul de rezolvare a diferendelor prevăzut de convenția arbitrală. Raportul are la bază lucrările anterioare ale Comisiei referitoare la managementul riscului[8] și ale altor organe cum ar fi OCDE[9] și le pune în contextul provocărilor speciale privind prețurile de transfer, precum și al instrumentelor legale și administrative disponibile în cadrul UE. Raportul conține indicații referitoare la managementul riscului în ceea ce privește prețurile de transfer pe baza principiilor generale ale cooperării între contribuabili și administrația(ile) fiscală(e), identificarea zonelor cu risc ridicat și redus, precum și acțiuni punctuale, oportune și adecvate. Pentru faza anterioară unui audit, raportul recomandă comunicarea prealabilă dintre contribuabili și administrația (administrațiile) fiscală(e) și găsirea unui echilibru între nevoia de informații a administrației (administrațiilor) fiscale și sarcina impusă contribuabilului prin solicitarea de informații. Raportul recomandă, de asemenea, ca statele membre să ia în considerare, în circumstanțe corespunzătoare, schimbul de informații bazat pe directiva UE privind cooperarea administrativă[10]. Conform directivei, fiecare autoritate competentă a unui stat membru poate solicita informații relevante de la autoritatea competentă din alt stat membru. Autoritățile competente pot, de asemenea, din proprie inițiativă, să împărtășească spontan altor autorități competente informații pe care le consideră relevante pentru alte autorități competente. Mai mult, administrațiile fiscale trebuie să aibă la dispoziție instrumentele corespunzătoare pe care să le folosească în cazuri de mare risc. Pentru faza de auditare, raportul recomandă contribuabililor și administrațiilor fiscale să ajungă la un acord comun asupra faptelor și circumstanțelor ce fundamentează tranzacțiile revizuite, într-un stadiu anterior. El recomandă, de asemenea, ca statele membre să ia în considerare, în circumstanțe corespunzătoare, abordări bazate pe cooperare în cadrul UE în ceea ce privește auditurile. În faza rezolvării diferendelor, raportul recomandă rezolvarea eficientă și la timp în cadrul MAP și al convenției de arbitraj. 2.3 Raportul JTPF referitor la ajustări compensatorii (Anexa III) Ajustările compensatorii reprezintă ajustări ale prețurilor de transfer „în cadrul cărora un contribuabil raportează un preț de transfer în scopuri fiscale, care este, în opinia acestuia, un preț de concurență deplină pentru o tranzacție controlată, chiar dacă prețul respectiv diferă de suma efectivă aplicată între întreprinderile asociate”[11]. Un chestionar al JTPF a apreciat situația din statele membre la 1 iulie 2011 și a dezvăluit faptul că statele membre au practici diferite referitoare la ajustările compensatorii. Condițiile și procedurile aplicabile acestor ajustări compensatorii, precum și momentul în care ele trebuie aplicate, variază în statele membre și, drept rezultat, poate apărea dubla impunere sau dubla neimpunere. Raportul are ca obiectiv furnizarea unui ghid practic de evitare a dublei impuneri și a dublei neimpuneri ce poate rezulta din diferite practici în statele membre în ceea ce privește aplicarea ajustărilor compensatorii. Orientările din raport sunt aplicabile ajustărilor compensatorii făcute în contul contribuabililor și explicate în documentația prețurilor de transfer a contribuabilului. Raportul recomandă ca statele membre să accepte o ajustare compensatorie inițiată de contribuabil (în sus sau în jos), dacă contribuabilul îndeplinește anumite condiții: profiturile întreprinderilor în cauză sunt calculate simetric, de exemplu întreprinderile care participă la o tranzacție raportează același preț pentru tranzacția respectivă în fiecare din statele membre implicate; contribuabilul a făcut eforturi rezonabile să ajungă la un venit confortabil; abordarea contribuabilului este constantă în timp; ajustarea compensatorie s-a făcut înainte de completarea declarației de impunere; în cazul în care estimările unui contribuabil diferă de rezultatul obținut, contribuabilul poate explica de ce s-a întâmplat acest lucru, dacă îi este cerut de cel puțin unul din statele membre implicate. 2.4 Activitate de monitorizare O sarcină permanentă a JTPF o constituie monitorizarea și administrarea implementării efective a realizărilor sale. Aceasta se realizează prin crearea anuală de rapoarte statistice și prin pregătirea unor rapoarte specifice. Rapoartele sunt apoi examinate de Comisie și de JTPF pentru a identifica unde acesta din urmă ar mai putea lua măsuri complementare. Rapoartele statistice referitoare la procedurile de acord amiabil în curs desfășurate în temeiul convenției de arbitraj (CA) și acordurile prealabile asupra prețurilor (APA) sunt pregătite și evaluate anual. Formatul statisticilor în curs referitoare la MAP reglementate de CA a fost recent îmbunătățit și permite acum o evaluare mai bună. Exercițiul de monitorizare cuprinzător, care este în curs de desfășurare, privind funcționarea practică a convenției de arbitraj și a codului său de conduită a avut deja drept rezultat propuneri concrete de îmbunătățire care sunt discutate în cadrul JTPF. Funcționarea UE TPD a fost monitorizată în 2013: statele membre și părțile interesate neguvernamentale au completat chestionare referitoare la impactul UE TPD. Rezultatele vor fi discutate de JTPF în 2014. Urmare a raportului referitor la întreprinderile mici și mijlocii (IMM-uri) și la prețurile de transfer, informațiile despre prețurile de transfer relevante pentru IMM-uri au fost publicate în 2013 pe pagina de internet a JTPF pentru fiecare stat membru. 3. Concluziile Comisiei Comisia continuă să privească grupul de experți ai JTPF ca pe o resursă de valoare în rezolvarea problemelor prețurilor de transfer și în furnizarea de soluții pragmatice la o gamă largă de probleme asemănătoare. Activitatea JTPF corespunde acțiunilor avute în vedere de Planul de acțiune BEPS. Rapoartele privind ajustările secundare, managementul riscului prețurilor de transfer și ajustările compensatorii se adresează unor sarcini cheie identificate de Comisie la crearea JTPF și identificate în Planul de acțiune BEPS. Comisia susține integral concluziile și propunerile din rapoartele referitoare la ajustările secundare, managementul riscului prețurilor de transfer și ajustări compensatorii. Comisia invită Consiliul să aprobe raportul referitor la ajustările secundare și invită statele membre să implementeze recomandările în legislațiile naționale sau în regulamentele lor administrative. Comisia invită Consiliul să aprobe raportul referitor la managementul riscului prețurilor de transfer și invită statele membre să implementeze practici care sunt în conformitate cu abordările și considerațiile procedurale conținute în raport. Comisia invită Consiliul să aprobe raportul referitor la ajustările compensatorii și invită statele membre să implementeze soluțiile practice recomandate în raport. Comisia consideră că un viitor exercițiu de monitorizare periodică a implementării concluziilor și recomandărilor raportului va furniza un feedback util conținând informații referitoare la necesitatea unui exercițiu de actualizare. Comisia încurajează JTPF să își continue activitatea de monitorizare și așteaptă cu nerăbdare rezultatul lucrărilor curente referitoare la funcționarea practică a CA, precum discuțiile despre codul de conduită privind documentarea prețurilor de transfer pentru întreprinderile asociate din UE. În contextul BEPS, în momentul în care s-a convenit asupra unor soluții concrete în domeniul prețurilor de transfer, JTPF va lua în considerare modalități de a contribui la implementarea lor constantă în cadrul EU. [1] Principiul concurenței depline este expus în articolul 9 al Modelului de convenție fiscală elaborat de Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (MTC al OCDE). OCDE a elaborat, de asemenea, Liniile directoare în materie de prețuri de transfer pentru întreprinderile multinaționale și administrațiile fiscale. [2] Comunicare din partea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European și Comitetul Economic și Social: „Spre o piață internă fără obstacole - O strategie pentru a oferi întreprinderilor o bază de impozitare consolidată a impozitului pe profit pentru activitățile acestora în Uniunea Europeană”, COM (2001) 582 final, 23.10.2001, p. 21. [3] JO L 225, 20.8.1990, p.10. [4] JO C 322, 30.12.2009, p.1. [5] JO C 176, 26.7.2006, p.1. [6] Directiva nr. 2011/96/UE a Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților-mamă și filialelor acestora din diferite state membre. [7] Codul de Conduită referitor la documentarea prețurilor de transfer pentru întreprinderile asociate din Uniunea Europeană (EUTPD), JO C 176, 28.7.2006. [8] Comisia Europeană: Ghid de management al riscului pentru Administrațiile fiscale (2006) și Ghid de acord privind managementul riscului pentru administrațiile fiscale (2010). [9] Studiu OCDE ALS „Rezolvarea eficientă a provocărilor privind prețurile de transfer” și Manualul OCDE despre Evaluarea riscurilor în ceea ce privește prețurile de transfer. [10] Directiva 2011/16/UE a Consiliului din 15 februarie 2011 privind cooperarea administrativă în domeniul fiscal și de abrogare a Directivei 77/799/CEE, JO L 64, 11.3.2011. [11] Linii directoare ale OCDE privind prețurile de transfer pentru întreprinderile multinaționale și administrațiile fiscale, Glosar (2010). ANEXA I RAPORT PRIVIND AJUSTĂRILE SECUNDARE 1. Context 1. Forumul comun al UE pentru prețurile de transfer (EU Joint Transfer Pricing Forum -JTPF), în cadrul programului său de lucru pentru perioada 2011-2015 a analizat posibilitatea de a efectua așa numitele ajustări secundare în materie de prețuri de transfer, întrucât acele ajustări pot genera dublă impunere. În chestionarul lansat în iunie 2011 s-a pus problema situației existente în fiecare dintre statele membre ale UE la data de 1 iulie 2011, contribuind la întocmirea unei prezentări generale a aspectelor juridice și administrative/practice din diverse state membre. Răspunsurile tuturor celor 27 de state membre au fost incluse în documentul JTPF/018/REV1/2011. La reuniunea JTPF din iunie 2012 a fost întocmită și pusă în discuție o propunere de document privind ajustările secundare (doc. JTPF/010/2012/EN). Raportul de față a fost dezbătut și convenit la reuniunea JTPF din octombrie 2012. 2. Definiție și arie de aplicare 2. Se poate ca ajustarea unui preț de transfer să fie însoțită de o așa numită „ajustare secundară”. OCDE definește ajustările secundare în Glosarul la Liniile directoare ale OCDE privind prețurile de transfer (OPT) ca fiind o ajustare care decurge din impunerea taxării în cazul unei tranzacții secundare în cazuri de prețuri de transfer, și o tranzacție secundară ca fiind o tranzacție implicită pe care unele state o declară în legislația internă în materie de prețuri de transfer după ce au propus o ajustare primară pentru a efectua alocarea efectivă a profiturilor în concordanță cu ajustarea primară. Tranzacțiile secundare se pot prezenta sub forma unor dividende implicite (respectiv elemente considerate ca și cum ar fi dividende, chiar dacă în mod normal nu ar fi tratate ca atare), contribuții de capital implicite sau împrumuturi implicite. Legislația privind prețurile de transfer din anumite state permite sau solicită „tranzacții secundare” pentru a efectua alocarea efectivă a profiturilor în conformitate cu ajustarea primară. Dubla taxare poate surveni din cauza faptului că tranzacția secundară în sine are consecințe fiscale și produce o ajustare. De exemplu, valoarea ajustării veniturilor unei filiale la o tranzacție cu o societate-mamă nerezidentă poate fi considerată de către administrația fiscală de care depinde filiala ca un dividend presupus plătit către societatea-mamă, care face obiectul, după caz, unei taxe reținute la sursă. Ajustările secundare sunt anulate dacă ajustarea primară este anulată. Ajustările secundare sub formă de dividende implicite pot genera dublă impunere dacă celălalt stat nu asigură un credit sau o scutire fiscal/ă corespunzător/oare în temeiul articolului 23 din Modelul de convenție fiscală al OCDE (MTC) pentru taxele reținute la sursă care decurg din ajustări secundare. Deși comentariile pe marginea articolului 10 din MTC al OCDE prevede deja, la alineatul 28, că dividendele implicite intră sub incidența articolului 10 și a regulilor de eliminare a dublei impuneri, se poate ca celălalt stat să nu recunoască o astfel de tranzacție presupusă, care generează o taxă reținută la sursă (a se vedea alineatul 4.69 din OPT ale OCDE). MTC al OCDE nu împiedică efectuarea ajustărilor secundare în situația în care ele sunt permise de legislația națională[1]. Cu toate acestea, administrațiile fiscale sunt „încurajate să structureze aceste ajustări astfel încât să reducă posibilitatea dublei taxări ca o consecință a ajustărilor, în cazul în care comportamentul contribuabilului indică intenția sa de a camufla un dividend pentru a evita impozitele reținute la sursă” (alineatul 4.71 din OPT ale OCDE). 6. 9 din cele 27 de state membre ale UE dispun de o legislație în materie de ajustări secundare. Răspunsurile la chestionar arată că ajustările secundare în unele din acele 9 state membre sunt discreționare. R 1: Aplicarea ajustărilor secundare poate genera dublă impunere. Prin urmare, în cazul în care ajustările secundare nu sunt obligatorii, se recomandă ca statele membre să nu facă ajustări secundare dacă ele conduc la dublă impunere. Dacă ajustările secundare sunt obligatorii în temeiul legislației unui stat membru, se recomandă ca acel stat membru să asigure căi și modalități de evitare a dublei taxări (de exemplu angajându-se să o soluționeze prin MAP sau permițând repatrierea fondurilor într-o etapă timpurie, dacă este posibil). Aceste recomandări pornesc de la presupunerea că intenția contribuabilului nu pare să fie cea de a camufla un dividend în scopul evitării impozitelor reținute la sursă[2]. 7. În majoritatea statelor membre în care ajustările secundare sunt posibile/obligatorii, aceste ajustări sunt tratate ca distribuție ascunsă de profituri și, prin urmare, ele sunt considerate dividende implicite care este posibil să fie supuse taxării reținute la sursă. 8. Ajustările secundare se pot prezenta și sub alte forme, de exemplu de împrumut implicit. În OPT ale OCDE (alineatul 4.70) se evidențiază că aceste tranzacții implicite pot pune ele însele probleme, precum problemele legale de dobânda implicită la acele împrumuturi. În răspunsul la chestionar, majoritatea statelor membre nu au menționat acele tipuri de tranzacții implicite. Motivul ar putea fi faptul că statele membre doresc să evite complicațiile aferente și, în general, fac ajustări secundare sub formă de dividende/contribuții implicite. Contribuțiile și dividendele implicite dintre o filială din UE și o societate-mamă din UE reduc la minimum riscul dublei impuneri, deoarece nu au consecințe precum taxele reținute la sursă (a se vedea secțiunea 3). R 2: Având în vedere complicațiile suplimentare pe care le ridică, se recomandă ca statele membre UE să caracterizeze ajustările secundare ca fiind dividende implicite sau contribuții de capital implicite mai degrabă decât împrumuturi implicite, atâta timp cât sumele nu sunt repatriate. 9. O situație încă și mai problematică survine în cazul în care ajustarea primară este efectuată între părți care au legături indirecte. Unele state membre pot rezolva această situație presupunând o distribuție de dividende către societatea-mamă și un aport de capital al acesteia din urmă la cealaltă filială (alineatul 4.70 din OPT ale OCDE). 10. Raportul de față se axează pe tranzacțiile secundare dintre entități cu reședința/sediul în UE și care iau forma unor dividende implicite și examinează – în funcție de cadrul juridic existent în UE – modalități de reducere a dublei impuneri și a altor sarcini administrative și financiare (de exemplu, penalitățile) care rezultă din ajustările secundare[3]. 11. Următoarele secțiuni se referă la aplicarea Directiva privind societățile-mamă și filialele (PSD) (a se vedea secțiunea 3), la situațiile în care statele membre pot lua în calcul scutirea fiscală în cazul în care contribuabilul repatriază fondurile (printr-o Procedură de acord comun (secțiunea 4.2) sau într-o etapă mai timpurie (secțiunea 4.3) și de asemenea pun în discuție penalități pentru aspecte procedurale/administrative (secțiunile 5 și 6). 3. Directiva privind societățile-mamă și filialele (PSD) 12. Dacă ajustările secundare sunt tratate ca o distribuție/contribuție ascunsă a profiturilor, așadar sunt considerate dividende implicite, aplicarea PSD (articolele 4 și 5) nu generează taxe reținute la sursă impuse sub formă de vărsământ efectuat de o filială către societatea-mamă din UE. 13. Nouă state membre ale UE aplică în prezent ajustări secundare – Austria, Bulgaria, Danemarca, Germania, Franța, Luxemburg, Țările de Jos, Slovenia și Spania. În situația în care o filială dintr-un stat membru este supusă unei ajustări secundare în baza unei ajustări primare a prețurilor de transfer aferente unei tranzacții cu societatea-mamă situată într-un alt stat membru, șapte[4] din cele nouă state membre nu ar impune niciun impozit reținut la sursă în temeiul prevederilor PSD. Două state membre[5] ar considera că PSD nu se aplică în cazul dividendelor implicite. 4. Repatrierea fondurilor 4.1 Aspecte generale În esență, repatrierea înseamnă în practică retragerea fondurilor, astfel încât conturile părților implicate să fie conforme cu intenția economică a ajustării primare. OPT ale OCDE (alineatul 4.73) descrie câteva modalități posibile în care poate avea loc repatrierea fondurilor. Manualul privind procedurile de soluționare amiabilă eficace ale OCDE (Manual on effective mutual agreement procedures -MEMAP)[6] cuprinde îndrumări în materie de repatriere. OPT ale OCDE (alineatul 4.76) recomandă examinarea problemei repatrierii în cadrul unei proceduri amiabile, atunci când a fost lansată în ceea ce privește ajustarea primară aferentă. Condițiile unui acord convenit în cadrul unei proceduri de soluționare amiabilă între autoritățile competente cu privire la ajustarea prețurilor de transfer sunt specificie acestui acord special încheiat între cele două autorități competente. După ce autoritățile competente au ajuns la o înțelegere privind caracterizarea tranzacției avute în vedere, procedura de soluționare amiabilă presupune și analizarea următoarelor două chestiuni: · dacă autoritatea fiscală care a făcut ajustarea secundară nu reține impozite la sursă sau dacă cealaltă autoritate fiscală elimină dubla impunere generată și · dacă se ia în considerare repatrierea, cum va avea loc aceasta și cum se garantează că ea nu va genera o povară fiscală suplimentară care să provoace la rândul său dublă impunere. În MEMAP se arată că se poate ajunge la un acord de repatriere și într-o etapă mai timpurie, de exemplu în timpul unei misiuni de audit (a se vedea 4.3). 4.2 Repatrierea în cursul unei proceduri de soluționare amiabilă 17. În cazul în care repatrierea face parte dintr-un acord, termenii acestuia pot varia, dar el permite cel mai adesea repatrierea fondurilor fie prin rambursare directă, fie printr-o modalitate de compensare a conturilor inter-întreprinderi. În general, termenii conveniți îi permit de asemenea unui contribuabil să repatrieze fondurile într-o perioadă de timp rezonabilă convenită de comun acord, fără reținerea impozitelor la sursă de către statul de origine al repatrierii și scutit de impozite suplimentare în statul de destinație a repatrierii. Repatrierea fondurilor poate face obiectul unor verificări de audit. R 3: În cazul în care autoritățile competente convin, în cadrul unei proceduri de soluționare amiabilă, asupra necesității coordonării efective a conturilor cu intenția economică de a efectua o ajustare primară, statele membre vor lua în considerare posibilitatea repatrierii prin rambursare directă sau prin compensarea conturilor inter-întreprinderi ca instrument adecvat de obținere a acestui rezultat. R 4: Administrațiile fiscale ar trebui să fie la curent cu faptul că toți contribuabilii au nevoie de maxim 90 de zile de la data notificării acordului pentru a realiza efectiv repatrierea. R 5: Dacă repatrierea face obiectul unui acord în cadrul unei proceduri de soluționare amiabilă, se recomandă ca acel acord să prevadă că statul membru de origine a repatrierii să nu aplice reținerea niciunui impozit la sursă, iar în statul de destinație a repatrierii să nu se impună nicio sarcină fiscală suplimentară. 18. Dacă o repatriere are loc după tranzacția inițială, statul membru de destinație a repatrierii poate decide ca plata să includă și o componentă de dobândă pentru a compensa contribuabilul rezident în acel stat membru pentru utilizarea de către întreprinderea străină asociată a fondurilor acelui contribuabil între momentul tranzacției inițiale și momentul repatrierii. Această abordare ar duce însă la complicarea suplimentară a procesului de repatriere și ar putea avea la rândul său consecințe fiscale. R 6: În cazul derulării unei proceduri de soluționare amiabilă între state membre, se recomandă ca, din rațiuni de simplificare, statul membru să permită, pe cât posibil, repatrierea fără o componentă de dobândă și să precizeze acest fapt în acordul MAP. 4.3 Repatrierea într-o etapă anterioară, de exemplu în timpul unui audit 19. Unele state au dezvoltat modalități de evitare a riscurilor dublei impuneri neefectuând tranzacții secundare și ajustări secundare în cazul în care are deja loc o repatriere cu ocazia unei misiuni de audit. Repatrierea într-o etapă anterioară, de exemplu într-o fază de audit, ar necesita, din partea contribuabilului, un plan privind modalitatea de coordonare a conturilor cu ajustările primare, iar din partea autorității fiscale un acord privind planul respectiv (este posibil ca unele state membre să nu poată fi în măsură să se abțină de la aplicarea unei tranzacții/ ajustări secundare în contextul unei proceduri de soluționare amiabilă). Ulterior, este necesar un tratament corespunzător din partea celeilalte autorități fiscale implicate. În acest caz, ar putea fi nevoie de informarea celuilalt stat membru pe baza unui schimb de reguli de informare sau prin lansarea unei proceduri de soluționare amiabilă, dacă există deja posibilitatea ca ajustarea primară să nu fie acceptabilă pentru această autoritate fiscală. Trebuie menționat faptul că, în conformitate cu articolul 25 din MTC al OCDE, contribuabilii au posibilitatea să inițieze o procedură de soluționare amiabilă începând cu momentul în care consideră că există riscul ca acțiunile întreprinse de o țară să conducă la dublă impunere[7]. R 7: În cazul în care un stat membru ia în calcul varianta repatrierii într-o etapă anterioară, de exemplu în timpul unui audit, se recomandă ca acesta să se asigure că celălalt stat membru este informat concomitent printr-o procedură de schimb de informații sau de către contribuabil (cu acordul acestuia din urmă). R 8: Un acord de repatriere încheiat în etapa de audit nu ar trebui să excludă o solicitare de procedură de soluționare amiabilă din partea unui contribuabil, nici nu ar trebui să indice acordul sau dezacordul privind o situație de audit. 5. Sancțiuni 20. În unele state membre, ajustările secundare pot face obiectul unor sancțiuni specifice sau pot genera sancțiuni conform regimului general de sancțiuni. Raportul de sinteză JTPF al UE privind sancțiunile[8] prevede deja diverse regimuri de sancțiuni la nivelul UE și demonstrează, în secțiunea 5, că în majoritatea statelor membre există posibilitatea de a nu impune sancțiuni (atâta timp cât un stat membru nu le consideră a fi sancțiuni grave). Regulamentul-cadru conține și ideea că sancțiunile trebuie să fie în conformitate cu prețul de transfer final convenit. Această concluzie poate fi interpretată și în sensul în care sancțiunile trebuie să se refere doar la ajustarea prețurilor de transfer, adică la ajustări primare și nu la ajustări secundare. R 9: În cazul în care se solicită o ajustare secundară, statele membre trebuie să se abțină de la impunerea de sancțiuni cu privire la ajustarea secundară. În situația în care se aplică, totuși, sancțiuni privind ajustările secundare, merită să se ia în considerare aplicarea acelor sancțiuni în cadrul unei proceduri de soluționare amiabilă pentru a asigura eliminarea dublei impuneri generate de ajustările secundare. R 10: În cazul în care consecințele fiscale ale unei ajustări secundare sunt înlăturate sau reduse printr-o procedură de soluționare amiabilă, se recomandă să se elimine sau să se reducă semnificativ sancțiunea aferentă. 6. Procedura de eliminare a dublei impuneri 22. În răspunsurile la chestionarul privind ajustările secundare (JTPF/018/REV1/2011), majoritatea statelor membre care aplică ajustări secundare au declarat că nu consideră chestiunile referitoare la dubla impunere generate de ajustările secundare ca făcând obiectul unei convenții de arbitraj (CA); doar câteva state au considerat că aceste chestiuni intră sub incidența unei convenții de arbitraj, în timp ce alte state membre au arătat că posibilitatea de a aplica CA în cazul ajustărilor secundare rămâne o problemă deschisă pentru ele. Cu toate acestea, majoritatea statelor membre care pun în aplicare ajustări secundare se arată dispuse să le abordeze într-o procedură de soluționare amiabilă. Prin urmare, în cazurile în care nu se poate evita dubla impunere prin compensare, de exemplu prin modul de aplicare a PSD, un contribuabil ar trebui – în cazul unei (posibile) duble impuneri generate de o ajustare secundară – să depună două solicitări: o cerere în temeiul unei convenții de arbitraj și o cerere de procedură de acord comun. Aceasta din urmă ar necesita în orice caz încheierea unui tratat între statele membre, care să cuprindă o prevedere referitoare la MAP comparabilă articolului 25 din MTC al OCDE (care să includă, de preferință, o clauză de arbitraj în conformitate cu articolul 25 alineatul (5) din MTC al OCDE). R 11: Având în vedere posibilitatea ignorării de către contribuabili a faptului că, în anumite situații, este necesară o solicitare separată pentru a evita dubla impunere generată de ajustări secundare, statele membre care nu iau în considerare gestionarea ajustărilor secundare în cadrul unei convenții de arbitraj sunt încurajate să evidențieze, în propriile îndrumări publice, faptul că poate fi necesară o solicitare separată în temeiul articolului 25 din MTC al OCDE pentru a elimina dubla impunere. Din rațiuni de eficiență, li se recomandă contribuabililor să depună ambele cereri în aceeași scrisoare. ANEXA II RAPORT PRIVIND GESTIONAREA RISCURILOR ÎN MATERIE DE PREȚURI DE TRANSFER Context La Forumul comun al UE pentru prețurile de transfer (JTPF) s-a pus în discuție faptul că evaluarea riscurilor este un aspect important al prețurilor de transfer și că ea ar trebui inclusă în programul de lucru al JTPF pentru perioada 2011-2015[9]. Lucrările pe această temă au început cu prezentări din partea a trei state membre[10] (SM) și a membrilor neguvernamentali (MNG)[11] care și-au prezentat în detaliu propriile viziuni despre gestionarea riscurilor. A fost creat un subgrup însărcinat cu pregătirea dezbaterilor. De la început, s-a simțit că nu ar fi cea mai bună opțiune să se limiteze aria de aplicare a proiectului. Aria proiectului a fost așadar extinsă la „gestionarea riscurilor în materie de prețuri de transfer” în general, pentru a acoperi întregul proces de garantare a faptului că prețurile de transfer sunt stabilite în cele din urmă în conformitate cu principiul condițiilor obiective. JTPF a fost informat despre evoluțiile lucrărilor subgrupului la reuniunile din octombrie 2012 și februarie 2013. Având în vedere materialele cuprinzătoare privind gestionarea riscurilor care pot fi deja consultate public (de exemplu, materiale ale OCDE[12]) și pentru a evita dublarea eforturilor, raportul se va baza pe concluziile adecvate ale acestor materiale și va pune accentul asupra situației specifice din UE. Ținând seama de situațiile economice diferite, multitudinea de tranzacții dintr-o întreprindere multinațională, mediile juridice și administrative diferite, precum și diferențele la nivelul resurselor disponibile în statele membre, nu se poate dezvolta o viziune universală asupra modului în care se gestionează eficient și concret riscurile legate de prețurile de transfer. Scopul raportului de față este, așadar, de a prezenta bune practici privind gestionarea riscurilor aferente prețurilor de transfer, cu accent pe aspectele specifice pentru statele membre și întreprinderile din Uniune. Statele membre și contribuabilii sunt încurajați să utilizeze aceste orientări în limitele legii și ale propriilor capacități, pentru a gestiona eficient riscurile aferente prețurilor de transfer. 1. Preambul 4. Punerea în aplicare și conformitatea cu regulile vizând prețurile de transfer ca respectând principiul condițiilor obiective în conformitate cu Articolul 9 din Modelul de convenție al OCDE (MTC OCDE) poate antrena mobilizarea a numeroase resurse, atât pentru administrațiile fiscale, cât și pentru contribuabili. JTPF recunoaște că resursele disponibile pentru prețurile de transfer sunt limitate și, în consecință, ar trebui să fie acordate eficient. Astfel, termenul de „risc aferent prețurilor de transfer”, așa cum este utilizat în raportul de față, nu acoperă doar riscul ca prețurile de transfer să nu fie stabilite în conformitate cu principiul condițiilor obiective[13], ci și riscul ca resursele să nu fie alocate în mod eficient pentru a asigura faptul că prețurile de transfer sunt stabilite conform principiului condițiilor obiective. 5. JTPF încearcă să identifice soluții practice pentru buna funcționare a principiului condițiilor obiective la nivelul UE. În sensul acestui obiectiv și în contextul gestionării riscului în materie de prețuri de transfer, JTPF are menirea de a veni în sprijinul statelor membre și a contribuabililor pentru a coordona acțiunile, a asigura transparența și a lucra pe bază de abordări coordonate. R 1: Se recomandă respectarea următoarelor principii generale în momentul gestionării riscurilor aferente prețurilor de transfer: · Este de preferat o abordare cooperantă, bazată pe dialog și încredere. O abordare cooperantă se caracterizează, printre altele, prin comunicarea dintre administrația fiscală și contribuabil într-o etapă anterioară, adică deja atunci când se ia în calcul o misiune de audit, pregătirea unui audit sau inițierea propriu-zisă a unui audit. Comunicarea timpurie poate preveni neînțelegerile și alocarea ineficientă a resurselor, contribuind la punerea acceptului pe aspectele cele mai importate ce contribuie la gestionarea eficace a riscurilor. O abordare cooperantă presupune transmiterea și înțelegerea faptelor și circumstanțelor cazului respectiv de către contribuabil. · Ar trebui să se depună eforturi pentru a se identifica aspecte ce presupun un risc privind prețurile de transfer mai mare decât altele și pentru a lua în considerare caracteristicile întreprinderilor mici și mijlocii[14]. · Gestionarea eficientă a riscurilor presupune și alocarea de resurse unor domenii ce prezintă un risc ridicat în materie de prețuri de transfer. · Ar trebui să fie puse la dispoziție instrumente juridice de abordare eficientă a situațiilor cu risc crescut privind prețurile de transfer. · Pentru a evita alocarea ineficientă a resurselor, este important să se garanteze că toate acțiunile propuse sunt clar orientate și adecvate circumstanțelor din acel caz, luând în considerare resursele disponibile și povara generată de aceste acțiuni. 6. Ar trebui subliniat, totuși, și faptul că abordarea cooperantă funcționează doar în cazul contribuabililor cooperanți. Un contribuabil poate fi considerat ca fiind cooperant,, de exemplu, ca urmare a experiențelor avute cu procedurile administrative precedente (cum ar fi auditurile)[15], a transparenței sau a faptului că documentația este păstrată în conformitate cu Codul de conduită privind documentația prețurilor de transfer pentru întreprinderile asociate (EU TPD)[16]. și poate fi pusă la dispoziția administrației fiscale. 2. Diferitele etape ale stabilirii prețurilor de transfer 7. Această parte este structurată în conformitate cu cele trei etape prin care trece în general un dosar privind prețurile de transfer: · Etapa inițială – perioadă care precedă un audit referitor la prețurile de transfer; · Etapa de audit – perioada de la începutul până la finalizarea unui audit; · Etapa de soluționare – perioada în care autoritatea fiscală și contribuabilul încearcă să soluționeze toate neînțelegerile. 2.1 Etapa inițială Se recunoaște că statele membre au practici diferite privind modalitatea de organizare a procedurilor lor administrative, în special auditurile. În anumite state membre, contribuabilii sunt selectați pentru o misiune de audit în funcție de criterii generale precum dimensiunea, localizarea sau sectorul industrial. Obiectivul concret al auditului, prețurile de transfer, este stabilit într-o etapă ulterioară. În alte state membre există o procedură prin care contribuabilii sunt aleși anume în vederea efectuării unui audit al prețurilor de transfer. Raportul de față nu își propune în mod specific să facă distincția categorică și generală dintre diferitele etape. Așadar, expresia „etapă inițială” în contextul prezentului raport trebuie să fie înțeleasă ca acoperind perioada de timp anterioară momentului în care resursele administrației fiscale sunt alocate efectiv pentru a studia în mod concret dacă prețurile de transfer sunt stabilite sau nu în conformitate cu principiul concurenței depline, indiferent dacă acest fapt este deja considerat ca un audit sau pre-audit în practica administrativă a acelui stat membru. Scopul etapei inițiale este de a-i permite administrației fiscale să emită o decizie justificată dacă, din perspectiva riscului identificat și a resurselor disponibile, este sau nu adecvat să se continue cu anchete suplimentare (etapa de audit), iar în cazul unui răspuns afirmativ, pe ce trebuie să fie pus accentul. În consecință, o administrație fiscală ar trebui să fie pregătită să nu inițieze/continue verificările legate de prețurile de transfer dacă în etapa inițială se constată că nu există sau că există un risc scăzut în materie de prețuri de transfer. Următoarele aspecte trebuie în general luate în calcul pentru o structurare eficientă a etapei inițiale: · Este nevoie de un anumit volum de informații pentru a evalua dacă există sau nu un risc la nivelul prețurilor de transfer care să necesite acțiuni viitoare. Aceste informații pot fi puse la dispoziția administrației fiscale din diverse surse precum sursele publice, rezultate ale misiunilor de audit din trecut, informații solicitate automat (în contextul declarației de impunere) sau specific (prin lansarea anumitor chestionare specifice privind prețurile de transfer)[17]. R 2: Solicitările de informații suplimentare trebuie să păstreze echilibrul între necesitățile administrațiilor fiscale, ținând seama de diferitele lor abordări, pe de o parte, și de povara fiscală impusă contribuabilului, pe de altă parte. Trebuie luate în considerare în special următoarele aspecte: · informațiile de care este de fapt nevoie în etapa inițială, · cel mai adecvat moment pentru a solicita aceste informații, · cea mai potrivită formă sub care trebuie solicitate informațiile și · povară fiscală impusă contribuabilului prin această solicitare. În sens mai larg, înțelegerea faptelor și circumstanțelor este adesea considerată mai utilă decât cifrele în sine. · Informațiile obținute trebuie să fie evaluate din perspectiva întrebării dacă ele identifică sau nu riscuri în materie de prețuri de transfer pentru care merită să fie alocate mai multe resurse. De aceea, este necesar să se știe ce factori generează risc la nivelul prețurilor de transfer, care sunt situațiile tipice care antrenează riscuri și cum trebuie evaluate informațiile disponibile cu privire la acești factori de risc[18]. În acest scop, ar fi util să existe un cadru organizațional care să permită să se decidă dacă, din perspectiva riscului și a resurselor disponibile, este bine să se întreprindă măsuri suplimentare[19]. Unele state membre au, de exemplu, o vastă experiență privind crearea unui grup de experți în domeniul prețurilor de transfer (consiliul PT), care ia decizii în legătură cu modalitatea de abordare a problemelor și cazurilor specifice în materie de PT. R 3a: Dacă se ia în calcul aplicarea abordărilor bazate pe risc, se recomandă să se dezvolte criterii specifice care să indice riscul prețurilor de transfer. R 3b: Se recomandă să se stabilească o organizare administrativă adecvată care să-i permită unei administrații fiscale să decidă, pe baza unor motive fondate, dacă resursele viitoare trebuie sau nu să fie alocate pentru un anumit caz/domeniu de audit. · Unele state membre au o vastă experiență în stabilirea unui așa-numit plan de conformitate în materie de cooperare[20] împreună cu contribuabilii, comunicând permanent în privința problemelor legate de prețurile de transfer dintre contribuabil și administrațiile fiscale înainte de întocmirea declarației de impunere sau chiar înainte să aibă loc tranzacția. Din propria experiență, contribuabilii sunt favorabili unei astfel de abordări. R 4: În timp ce se recunoaște faptul că o abordare a planului de conformitate în materie de cooperare poate - din cauza cadrelor și practicilor administrative diferite ale acestora - să nu fie considerat adecvat în toate statele membre, se recomandă cel puțin să se pună în aplicare măsuri care să permită comunicarea dintre contribuabili și administrațiile fiscale într-o etapă timpurie. Acest lucru ar fi util în special în situația în care contribuabilul constată aspecte legate de prețurile de transfer ce riscă să ridice probleme de substanță sau de administrare. 11. Există, de asemenea, situații în care ar fi logic ca un risc privind prețurile de transfer, identificat de o administrație fiscală, să fie comunicat celeilalte(celorlalte) administrații implicate. Directiva UE privind cooperarea administrativă[21] asigură un cadru practicabil pentru schimbul acestor informații provenite din evaluarea de risc într-un mod eficient și într-o etapă timpurie. În această etapă timpurie, detaliile informațiilor depuse trebuie, totuși, să fie mai degrabă limitate,, întrucât scopul schimbului de informații este acela de a preîntâmpina problemele generate de audituri efectuate prea devreme sau prea târziu sau de a propune un audit simultan sau comun. R 5: Se recomandă ca statele membre să facă schimb de informații privind riscurile aferente prețurilor de transfer pe baza Directivei UE privind cooperarea administrativă (2011/16/UE) dacă se anticipează probleme de substanță sau de ordin administrativ între statele membre implicate sau dacă acțiunile comune ale administrațiilor fiscale pot fi considerate adecvate. 2.2 Etapa de audit: 12. În sensul raportului de față, „etapa de audit” începe cu decizia ca administrațiile fiscale să își angajeze resursele în mod ferm pentru a ancheta concret dacă prețurile de transfer au fost stabilite sau nu în conformitate cu principiul condițiilor obiective. Pe durata etapei de audit, este important ca procedura să fie structurată cât mai eficient cu putință și ca resursele să fie alocate astfel încât auditul să fie finalizat cât mai rapid. 13. Baza unui proces de audit eficient constă într-un rezultat bine justificat în etapa inițială, respectiv în găsirea domeniilor care presupun un risc al prețurilor de transfer ce merită să fie investigat în continuare. În plus, este important să se stabilească un plan de lucru care să includă măsurile prevăzute a fi întreprinse și termenele propuse de ambele părți - de administrația fiscală și de contribuabil. Realizarea unui astfel de plan de lucru poate contribui la asigurarea unui proces eficient, caracterizat prin înțelegere reciprocă. R 6: Se recomandă realizarea unui plan de lucru pentru audit. Planul de lucru trebuie să acopere atât perspectiva, cât și acțiunile din partea administrației fiscale și cele ale contribuabilului. Anexa la raportul de față cuprinde un exemplu din fiecare plan de lucru. R 7: Se recomandă luarea în calcul a următoarelor aspecte în etapa de audit[22]: · Importanța stabilirii inițial a unei înțelegeri reciproce a faptelor și circumstanțelor care stau la baza tranzacțiilor alese pentru revizuiri ulterioare în contextul întreprinderii și industriei în care își desfășura activitatea contribuabilul înainte de aplicarea regulilor în materie de prețuri de transfer. În acest sens, se poate dovedi utilă participarea experților din sectorul sau industria în cauză. · Un nivel ridicat de cooperare între contribuabil și administrația fiscală, prin stabilirea unui dialog timpuriu și permanent este considerat ca fiind benefic întregului proces. De asemenea, sunt utile și reuniunile bine pregătite. În general, se consideră că este bine să se reducă pe cât posibil intervalul de timp dintre tranzacție și audit sau chiar să se organizeze discuții în timp real. · După cum s-a precizat deja în preambul, toate acțiunile și solicitările trebuie să aibă o țintă clară și trebuie păstrat un echilibru rezonabil între utilitatea informațiilor cerute în chestiunea studiată și povara generată de solicitare atât în cazul contribuabililor, cât și al administrației fiscale. Regimurile de protecție și alte măsuri de simplificare pot, în anumite situații, contribui la gestionarea eficientă a riscurilor privind prețurile de transfer[23]. Un alt aspect care trebuie evidențiat este acela că un contribuabil trebuie să fie capabil să demonstreze administrației fiscale, cu ajutorul documentației adecvate, că prețurile sale de transfer sunt stabilite în conformitate cu principiul condițiilor obiective. Deși cerințele privind documentația specifică variază între statele membre, se poate conchide că – având în vedere natura bilaterală sau multilaterală a prețurilor de transfer – este bine să se stabilească o serie de caracteristici comune. Dacă, din perspectiva contribuabilului, astfel de caracteristici esențiale ar putea contribui la reducerea poverii rezultate din asigurarea conformității, avantajul pentru administrația fiscală constă în faptul că disponibilitatea informațiilor standardizate ar putea veni în sprijinul cooperării internaționale și al stabilirii de reguli comune. La nivelul UE, UE TPD elaborat în 2006 oferă deja un astfel de cadru stabilit de documentare privind prețurile de transfer. Se poate considera că păstrarea consecvenței documentației cu UE TPD și punerea acesteia la dispoziția factorilor interesați indică un contribuabil cooperant. UE TPD cuprinde un dosar principal cu informații generale despre întreprindere și despre sistemul acesteia de prețuri de transfer, care ar fi utile tuturor statelor membre vizate și care ar fi puse la dispoziția acestora și, ca o completare la dosarul principal, o documentație specifică țării oferită administrațiilor fiscale care manifestă un interes legitim față de un tratament fiscal adecvat al tranzacțiilor ce intră sub incidența documentației în cauză. În ceea ce privește documentația specifică țării, trebuie păstrat echilibrul între nevoia de informații și sarcina administrativă pe care o implică. Este așadar important ca documentația să se axeze pe domeniile cu risc mai ridicat și să fie mai puțin detaliată în domeniile cu risc mai scăzut. R 8: Dacă se iau în considerare abordări pe bază de risc în contextul documentării, se recomandă să se țină seama de următoarele aspecte: · Aspecte cantitative: cerințe de documentare mai scăzute pentru tranzacții cu sume mai mici, · Aspecte calitative: de exemplu, cerințe de documentare mai scăzute pentru anumite tranzacții cu risc scăzut, · Aspecte legate de timp: de exemplu, neimpunerea de cerințe de documentare anuale pentru tranzacții permanente în care faptele și circumstanțele rămân constante și · Simplificarea anumitor tranzacții, precum și simplificarea în conformitate cu Concluziile OCDE privind regimurile de siguranță în alineatele revizuite 4.93 – 4.131 din OPT ale OCDE. În acest context, este de asemenea util să se facă referire la orientările JTPF privind serviciile intragrup cu valoare adăugată redusă[24] și la CCA privind serviciile care nu generează bunuri necorporale[25]. Un alt aspect important privind prețurile de transfer este natura lor bilaterală sau chiar multilaterală. O ajustare primară bine justificată a unui stat generează necesitatea unei ajustări corespunzătoare în alt stat pentru a se evita dubla impunere. Dacă un stat a decis să investească resurse pentru a audita un anumit contribuabil/domeniu de audit și dacă acest lucru generează o ajustare primară, rezultatul este că celălalt(e) stat(e) implicat(e) trebuie să investească resurse pentru a afla dacă ajustarea se justifică în principiu și din perspectiva prețului. Celălalt(e) stat(e) implicat(e) trebuie de asemenea să decidă dacă trebuie efectuată o ajustare corespunzătoare sau dacă va trebui înlăturată o eventuală dublă impunere economică în cadrul unei Proceduri de soluționare amiabilă (PAC). Gestionarea riscului privind prețurile de transfer este utilă nu doar pentru statul care efectuează ajustarea primară, ci și pentru celelalte state afectate de această ajustare primară. Există riscul ca statele să investească mai multe resurse decât este necesar din cauza neconcordanțelor de timp la diverse niveluri de informare. Problema se perpetuează în situații multilaterale în care ajustările vizează mai mult de un stat. Aceste probleme pot fi abordate într-o etapă timpurie prin acțiuni coordonate între statele membre implicate. Directiva UE privind cooperarea administrativă (2011/16/UE) prevede auditurile simultane[26]. Auditurile simultane sau chiar și auditurile comune[27] se pot dovedi extrem de utile – având în vedere natura bilaterală și multilaterală a prețurilor de transfer – în contextul prețurilor de transfer. Ar putea fi utilă și posibilitatea ca unii contribuabili să propună astfel de audituri simultane în situațiile în care problemele sunt previzibile. O astfel de posibilitate ar putea elimina discrepanțele dintre acordurile prealabile privind prețurile (APA), care se aplică în general doar înainte de evaluare și de PAC care, în practică, se aplică cel mai adesea după evaluare, chiar dacă auditurile simultane reprezintă un instrument de schimb de informații și dacă există posibilitatea ca auditorii să nu aibă autoritatea de a negocia acorduri. Un pachet obișnuit de documentație în conformitate cu UE TPD este util în special pentru auditurile simultane sau comune. Avantajul controalelor simultane nu se limitează la etapa de audit, ci poate influența și etapa de soluționare. De exemplu, dacă se efectuează un audit simultan, se pot solicita informații în contextul auditului simultan astfel încât ambele administrații fiscale să aibă ocazia de a indica informațiile de care au nevoie ca minim de informații pentru o solicitare PAC ulterioară. Prin urmare, aceasta permite evitarea întârzierilor privind începerea perioadei de doi ani prevăzută la articolul 7 din convenția de arbitraj (CA). Se acceptă că, la începutul efectuării propriu zise a auditurilor simultane și comune, apar provocări de ordin juridic și practic; așadar este util să de dezvolte sau să se îmbunătățească cadrele juridice existente și orientările practice privind auditurile bilaterale sau multilaterale. Se recomandă ca JTPF să ia în calcul astfel de acțiuni pe viitor. R 9a: Având în vedere natura bilaterală sau multilaterală a prețurilor de transfer, se recomandă să se aibă în vedere, în cazurile în care este posibil,, audituri simultane în temeiul Directivei privind cooperarea administrativă (2011/16/UE) sau audituri comune, ținând totodată cont de faptul că, în special la începutul acestei practici, experiența și capacitatea uneia sau ambelor administrații fiscale implicate ar putea fi limitate. R 9b: În cazurile în care contribuabilul prevede deja probleme majore privind prețurile de transfer între statele membre și/sau neconcordanțe grave de timp, se recomandă să depună o cerere pentru o APA sau să aibă posibilitatea de a informa administrațiile fiscale implicate și de a propune audituri simultane sau comune. Este bine ca administrația fiscală să știe dacă este vorba de un contribuabil ce poate fi considerat cooperant. Un indicator pentru contribuabilii cooperanți poate fi experiența acumulată în auditurile trecute. Această experiență poate să se dovedească utilă nu numai în cazul administrațiilor fiscale în ceea ce privește viitoarele proceduri, ci și contribuabilului care ar fi la curent în legătură cu feedback-ul și care ar putea fi stimulat să îmbunătățească situația, dacă este necesar. R 10: După cum s-a arătat deja în preambul, este benefic pentru contribuabil și pentru administrația fiscală să comunice eficient. Din aceea este util ca, în diversele etape ale auditului, ambele părți nu doar să discute despre conținut, ci și despre procesul de audit. Acest lucru se aplică mai ales la începutul și la sfârșitul auditului. 2.3 Etapa de soluționare Chiar dacă toate părțile implicate depun toate eforturile posibile, vor exista cazuri în care acestea nu vor putea să ajungă la un acord. Dezacordul poate fi între contribuabil și administrația fiscală sau, de exemplu, în caz de audit simultan sau audit în comun, chiar între administrațiile fiscale în cauză, care ar putea ajunge la concluzii diferite. În aceste situații, este important să se decidă dacă problema poate fi rezolvată în cadrul fazei de audit sau dacă trebuie inițiată așa numita etapă de soluționare.[28] În prezentul raport, expresia „etapa de soluționare” înseamnă procedurile ulterioare (litigiu sau procedura de soluționare amiabilă), în cazul în care contribuabilul solicită aceste proceduri. Decizia de a trece la etapa de soluționare nu ar trebui să fie amânată în mod nejustificat. Deși procedura de soluționare amiabilă și litigiile sunt inițiate în urma unei cereri din partea contribuabilului, soluționarea litigiilor necesită o decizie explicită în cazul în care nu poate fi oferită o scutire unilaterală. Unele state membre au experiențe pozitive în recurgerea la o terță persoană care să analizeze cazul și domeniile de conflict și să evalueze dacă respectivul caz merită să facă obiectul unui litigiu/proceduri de soluționare amiabilă. Un astfel de procedeu poate să fie stabilit exclusiv intern sau poate implica persoane externe[29]. În cazul în care nu este posibilă soluționarea amiabilă a unui caz, este important să fie instituit un mecanism de soluționare a litigiilor. În UE, convenția de arbitraj (CA) și Codul de conduită pentru punerea în aplicare efectivă a CA prevăd un astfel de mecanism. Deși acest mecanism funcționează deja bine, FCPT a identificat mai multe domenii în care ar putea fi aduse îmbunătățiri suplimentare[30]. R 11: Se recomandă să se stabilească un cadru administrativ care să garanteze că decizia de a trece la etapa soluționare se face în timp util și în mod eficient. Statele membre și contribuabilii ar trebui să asigure buna funcționare a CA urmând recomandările cuprinse în Codul de conduită. Având în vedere volumul mare de muncă din procedura de soluționare amiabilă, statele membre pot lua în considerare, de asemenea, punerea în aplicare a unor mecanisme alternative de soluționare a litigiilor. 3. Evaluare 23. Problemele cu privire la gestionarea riscului în materie de prețuri de transfer variază și se modifică în timp. Contribuabilii și administrațiile fiscale se pot confrunta cu noi probleme și structuri. Prin urmare, FCPT este de acord să evalueze după o anumită perioadă de timp experiența acumulată în urma aplicării unor abordări bazate pe risc. Ulterior, se va face schimb de experiență în acest sens la nivelul FCPT. 4. Concluzie 24. Aplicarea principiului concurenței depline implică riscul ca prețurile de transfer să nu fie stabilite în conformitate cu acesta și ca resursele să nu fie utilizate în mod eficient pentru a asigura conformitatea. O modalitate de soluționare a acestei probleme este existența unor orientări clare, adaptate la economia de astăzi și la complexitatea operațiunilor globale ale companiilor multinaționale. Abordările bazate pe risc vizează cazurile ce prezintă risc mai ridicat, inclusiv contribuabilii necooperanți. În acest scop, este important ca riscurile să fie evaluate și abordate în mod eficient de audit și să existe mecanisme de soluționare a litigiilor într-un mod eficient și în timp util. Prezentul raport subliniază faptul că, în plus față de instrumentele disponibile în general, situația administrațiilor fiscale și a contribuabililor din UE poate fi îmbunătățită prin furnizarea unor instrumente speciale pentru schimbul eficient de informații, prin proceduri de lucru comune pentru audituri în general, precum și pentru abordări coordonate, printr-o documentație comună standard și un mecanism eficient de soluționare a litigiilor. Combinarea și aplicarea efectivă a acestor instrumente contribuie la abordarea eficientă a riscurilor generate de prețurile de transfer. Anexă: Plan de lucru privind auditul prețurilor de transfer (PT) Notă explicativă la planul de lucru privind auditul PT Prezentul plan de lucru privind auditul PT exemplifică diversele etape care sunt de obicei parcurse în cadrul unui audit al prețurilor de transfer (nu un audit complet) de către contribuabil și, respectiv, de către administrația fiscală. Acesta trebuie înțeles ca un ghid informativ, și nu ca un set de norme obligatorii. Se admite faptul că este posibil ca structura sugerată să nu fie compatibil cu cadrul legal și cu practica administrativă a tuturor contribuabililor și statelor membre. O ipoteză care stă la baza planului de lucru este că există o documentație pregătită în mod corespunzător - așa cum solicită autoritățile fiscale locale - și un personal bine instruit de ambele părți. Rezumatul etapelor de pe primul diapozitiv prezintă o imagine de ansamblu a diverselor etape care sunt parcurse de obicei și succesiunea lor. Următoarele diapozitive descriu aceste etape mai în detaliu. În special, primele etape privind notificarea și pregătirea auditului pot fi diferite în anumite state membre sau în cazurile în care prețurile de transfer reprezintă doar o parte a auditului și nu scopul auditului. Pe cât posibil, pregătirea ar trebui să facă deja parte din faza inițială. Mai mult, nu fiecare pas care este sugerat în planul de lucru trebuie să fie efectuat în fiecare caz și anumiți pași, cum ar fi, de exemplu, solicitarea de informații, pot fi repetați. De asemenea, în timpul auditului pot fi organizate în mod regulat mai multe întâlniri intermediare. Programarea diverselor etape va trebui să fie adaptată evenimentelor și circumstanțelor cazului respectiv, iar diversele etape trebuie convenite în prealabil, în măsura posibilului. De asemenea, persoanele responsabile cu diverse etape pot fi diferite, în funcție de structura organizațională a contribuabilului și a administrației fiscale. În general, auditul prețurilor de transfer în cazul unui contribuabil cooperant ar trebui să fie caracterizat de înțelegere reciprocă, transparență, promptitudine și măsuri bine direcționate de ambele părți. ANEXA III RAPORT PRIVIND AJUSTĂRILE COMPENSATORII 1. Context În conformitate cu programul de lucru al Forumului comun pentru prețurile de transfer (FCPT) pentru perioada 2011-2015 (doc. JTPF/016/2011/EN), statele membre (SM) au convenit în cadrul reuniunii FCPT din 9 iunie 2011 că, referitor la ajustările compensatorii, ar fi util să se facă un bilanț al situației existente în fiecare stat membru până la 1 iulie 2011, să se stabilească o imagine de ansamblu și să se evalueze dacă alte acțiuni suplimentare ar putea fi întreprinse pe această temă (doc. JTPF/015/2011/EN). Secretariatul a pregătit un chestionar pentru administrațiile fiscale ale statelor membre și l-a difuzat spre completare la 30 iunie 2011. Răspunsurile statelor membre la chestionarul FCPT privind ajustările compensatorii (doc. JTPF/019/REV1/2011/EN) și contribuțiile suplimentare ale membrilor neguvernamentali ai FCPT (doc. JTPF/006/2013/EN) și statele membre au furnizat informații pentru o discuție FCPT privind ajustările compensatorii, care a condus la elaborarea unui proiect de raport (JTPF/009/2013/EN) pentru reuniunea FCPT din iunie 2013. 3. Raportul de față reflectă discuția privind ajustările compensatorii pe care FCPT a avut‑o în iunie și noiembrie 2013. Acesta propune orientări pentru o soluție practică la problemele care decurg din aplicarea diferitelor abordări urmate de statele membre în legătură cu ajustările compensatorii. Ajustările de prețuri și problemele teoretice rămân în afara domeniului de aplicare al prezentului raport. 2. Definiție 4. În Glosarul din Orientările OCDE privind prețurile de transfer, termenul „ajustare compensatorie” este definit ca fiind o ajustare în cadrul căreia contribuabilul raportează un preț de transfer în scopuri fiscale care corespunde, în opinia sa, unui preț de concurență deplină în cadrul unei tranzacții controlate, chiar dacă acest preț diferă de suma percepută efectiv între întreprinderile asociate. Această ajustare se va face înainte de a depune declarația de impunere. 3. Domeniul de aplicare al prezentului raport 5. Răspunsurile statelor membre la chestionarul FCPT cu privire la ajustările compensatorii (doc. JTPF/019/REV1/2011/EN) indică faptul că statele membre aplică abordări diferite cu privire la ajustările compensatorii. Se cunoaște faptul că aceste diferențe se bazează de multe ori pe o înțelegere diferită a mai multor principii fundamentale ale stabilirii prețurilor de transfer, de exemplu aspecte legate de programare și utilizarea informațiilor referitoare la tranzacțiile necontrolate simultane[31], disponibilitatea unor date comparabile și calitatea studiilor de referință create în temeiul unor baze de date comerciale[32], precum și ceea ce constituie utilizarea necorespunzătoare a înțelegerii ulterioare în stabilirea prețurilor de transfer[33]. 6. Orientările din prezentul raport nu ar trebui înțelese ca indicând punctul de vedere al FCPT cu privire la aceste principii fundamentale. De fapt, scopul acestui raport este de a furniza o soluție practică pentru problemele descrise la secțiunea 4.1 de mai jos și care apar din cauza abordărilor diferite aplicate de către statele membre. În plus, acceptarea de ajustări compensatorii nu ar trebui să fie înțeleasă ca limitând capacitatea unei administrații fiscale de a face o ajustare într-o etapă ulterioară. 7. Recomandările din acest raport sunt aplicabile ajustărilor compensatorii care se fac în conturile contribuabilului și care sunt explicate în documentația de stabilire a prețurilor de transfer a acestuia. 4. Ajustări compensatorii 4.1 Aspecte generale 8. În general, ajustarea, la o dată ulterioară, a prețurilor de transfer stabilite la momentul efectuării unei tranzacții atinge un aspect teoretic important al prețurilor de transfer, și anume, dacă · contribuabililor ar trebui să li se impună să elaboreze o documentație privind prețurile de transfer care demonstrează că aceștia au depus toate eforturile rezonabile pentru a respecta principiul concurenței depline la data la care au fost realizate tranzacțiile respective în cadrul grupului, pe baza informațiilor de care au dispus în mod rezonabil la acea dată (abordare ex-ante sau abordarea privind stabilirea prețurilor conform principiului concurenței depline)[34] sau dacă · contribuabilii pot sau ar trebui să verifice rezultatele tranzacțiilor lor controlate pentru a demonstra că termenii acestor tranzacții au respectat principiul concurenței depline (abordare ex-post sau abordare privind testarea rezultatului raportat la principiul concurenței depline)[35]. 9. Statele membre care aplică raționamentul abordării ex-ante ar solicita, în general, contribuabililor să depună toate eforturile rezonabile pentru a stabili prețurile de transfer la data tranzacției. Dacă prețurile au fost stabilite în același mod în care ar fi fost stabilite de terțe părți, cu informațiile disponibile pentru terți la data tranzacției, aceste prețuri și rezultatul economic ar fi obligatorii. 10. Statele membre care respectă raționamentul abordării ex-post permit, în general, sau chiar le impun contribuabililor să verifice și, dacă este necesar, să ajusteze prețurile lor de transfer la finalul anului, înainte de închiderea situației financiare sau atunci când depun declarația fiscală[36]. Respectarea abordării ex-post poate să presupună, de asemenea, ca la momentul unui audit ar putea fi necesar să se utilizeze cele mai bune informații disponibile (de exemplu, informații referitoare la data la care tranzacția a fost realizată). 11. Atunci când ambele state membre aplică abordarea ex-post și solicită ajustări compensatorii, s-ar putea să apară probleme sau chiar riscul unei duble impuneri în ceea ce privește următoarele: · data la care o astfel de ajustare ar trebui/poate fi efectuată (finalul anului, încheierea situației financiare, depunerea declarației fiscale), · informațiile care ar trebui să fie utilizate pentru a stabili dacă este necesară o ajustare și ajustarea în sine, · posibilitatea de a efectua o ajustare în ambele direcții (în sus sau în jos) și · la ce preț ar trebui să se efectueze ajustarea (în cazul în care există intervale, de exemplu, cuartila, valoarea mediană cea mai apropiată etc.). 12. Dacă tranzacțiile analizate se realizează între două părți afiliate din două state membre, dintre care un stat membru urmează abordarea ex-ante, iar celălalt stat membru abordarea ex-post, având obligația ca ajustarea să se reflecte în situațiile financiare, se pune problema de a ști dacă există posibilitatea de a efectua sau nu o astfel de ajustare. 13. Orientările din OPT ale OCDE cu privire la acest aspect sunt destul de limitate în acest moment. Atât abordarea de stabilire a prețurilor în condiții de concurență deplină, cât și abordarea de verificare a rezultatului în condiții de concurență deplină sunt recunoscute ca fiind aplicate de statele membre, iar în cazul unor conflicte, OCDE face trimitere la procedura de soluționare amiabilă (PAC)[37]. 14. Cu toate acestea, s-ar putea ca o procedură PAC să nu existe încă sau să nu ofere încă o soluție pentru un conflict aflat într-o etapă inițială, de exemplu, la data la care contribuabilul are obligația să depună declarația fiscală. 15. Pentru a soluționa aceste probleme sau alte aspecte asociate de ordin practic, statele membre sunt de acord cu privire la condițiile în care ajustările compensatorii inițiate de contribuabil ar trebui să fie acceptate pentru declarația fiscală. Decizia dacă să impună sau nu contribuabilului o astfel de ajustare rămâne la latitudinea statului membru. 4.2 Soluție practică pentru ajustările compensatorii în UE 16. Pentru a soluționa problemele de ordin practic generate de situația descrisă la secțiunea 4.1 de mai sus, statele membre convin ca: (i) profiturile societăților afiliate, în ceea ce privește relațiile comerciale și financiare dintre acestea, trebuie să fie calculate simetric, și anume, societățile care participă la tranzacții ar trebui să utilizeze același preț pentru tranzacțiile respective și (ii) o ajustare compensatorie inițiată de contribuabil ar trebui să fie acceptată dacă sunt îndeplinite condițiile enumerate mai jos. Acest fapt înseamnă că, dacă statele membre în cauză au mai puține norme prescriptive privind ajustările compensatorii, se aplică aceste câteva norme prescriptive; mai mult, prezentul raport nu încurajează statele membre să introducă mai multe condiții pentru ajustările compensatorii decât cele aplicabile în mod curent. Condițiile sunt: · Înaintea tranzacției sau a seriilor de tranzacții relevante, contribuabilul a depus toate eforturile rezonabile pentru a obține un rezultat conform principiului concurenței depline. În mod normal, acesta ar trebui să fie descris în documentația privind prețurile de transfer a contribuabilului. · Contribuabilul efectuează ajustarea în conturi în mod simetric în ambele state membre implicate. · Contribuabilul aplică în timp aceeași abordare în mod constant. · Contribuabilul efectuează ajustarea înainte de a depune declarația fiscală. · Contribuabilul poate să explice motivele pentru care previziunile sale nu corespund rezultatelor obținute, atunci când acest fapt este prevăzut de legislația internă a statului membru implicat. 17. În cazul în care rezultatele efective sunt în afara intervalului de rezultate obiective vizate atunci când a fost stabilit prețul la momentul tranzacției, ajustarea ar trebui să fie efectuată în punctul cel mai adecvat dintr-un interval conform cu principiul concurenței depline. În acest context, poate fi utilă recomandarea de la alineatul 3.55 și următoarele din OPT. Ar trebui să fie acceptate ajustări, atât în sus, cât și în jos. 18. Acceptarea unei ajustări conform modalităților menționate mai sus ar trebui să fie considerată ca fiind soluția practică la problemele care apar după aplicarea ajustărilor compensatorii și nu ar trebui să fie înțeleasă ca indicând punctul de vedere al statelor membre asupra principiilor mai fundamentale menționate la alineatul 6 al secțiunii 3, de mai sus. Mai mult, această ajustare nu ar trebui să fie înțeleasă ca o limitare a capacității unei administrații fiscale de a efectua o ajustare într-o etapă ulterioară (de exemplu, în cadrul unui audit) și nu are nicio incidență asupra procedurii de soluționare amiabilă. [1] Alineatul 9 din Comentariul la Articolul 9 din MTC al OCDE. [2] Rezervă din partea Italiei: Italia nu a adoptat prevederi naționale în materie de ajustări secundare și consideră că, în primul rand, acele state membre care au legislație privind ajustările secundare au datoria să structureze acele ajustări astfel încât să reducă eventualitatea dublei impuneri ca o consecință a ajustărilor în cauză. În principiu, Italia nu va asigura scutirea de taxa reținută la sursă care decurge din ajustarea secundară efectuată de celălalt stat membru care a generat dubla impunere. [3] Alineatul 4.71 din OPT ale OCDE recomandă reducerea posibilității dublei impuneri ca o consecință a ajustărilor secundare.. [4] Austria, Danemarca, Germania, Luxemburg, Țările de Jos, Slovenia și Spania. [5] Bulgaria și Franța. [6] http://www.oecd.org/document/1/0,3746,en_2649_33753_36195905_1_1_1_1,00.html [7] Alineatul 14, Comentarii la articolul 25 din MTC al OCDE. [8] Raportul de sinteză JTPF UE privind sancțiunile care însoțește comunicarea vizând lucrul la JTPF în perioada martie 2007 - martie 2009 (COM(2009)472 final). [9] A se vedea documentul JTPF/016/2011/EN. [10] Țările de Jos (reuniunea JTPF din 26 octombrie 2011, punctul nr. 6 de pe ordinea de zi), Austria și Regatul Unit (reuniunea JTPF din 8 martie 2012, punctul nr. 6 de pe ordinea de zi (ii)). [11] Reuniunea JTPF din 26 octombrie 2011, punctul nr. 6 de pe ordinea de zi. [12] Studiul Forumului OCDE privind administrația fiscală intitulat „ How to deal effectively with the Challenges of Transfer Pricing” (2012) (Gestionarea eficientă a provocărilor legate de prețurile de transfer); Manualul OCDE privind evaluarea riscurilor aferente prețurilor de transfer (2013). [13] OCDE a stabilit că prețurile de transfer, în special în legătură cu transferul riscurilor și activelor necorporale, sunt unul dintre principalele domenii de presiune în contextul proiectului său intitulat „Base Erosion and Profit Shifting” - BEPS) (Erodarea bazei de impunere și transferul beneficiilor). [14] A se vedea documentul JTPF/001/FINAL/2011/EN. [15] A se vedea alineatul 19 și recomandarea 10 de mai jos. [16] Comunicarea COM(2005)543 a Comisiei din data de 10 noiembrie 2005. [17] A se vedea, de exemplu, capitolul 3 din studiul Forumului OCDE privind administrația fiscală intitulat „Dealing Effectively with the Challenges of Transfer Pricing" (Abordarea eficace a provocărilor legate de prețurile de transfer) și capitolul 4 din Proiectul de manual al OCDE privind evaluarea riscurilor aferente prețurilor de transfer. [18] A se vedea, de exemplu, capitolul 2 din studiul Forumului OCDE privind administrația fiscală „Dealing Effectively with the Challenges of Transfer Pricing” (Abordarea eficace a provocărilor legate de prețurile de transfer) și capitolul 4 din Proiectul de manual al OCDE privind evaluarea riscurilor aferente prețurilor de transfer. [19] A se vedea, de exemplu, Comisia Europeană: Ghidul gestionării riscurilor destinat administrațiilor fiscale („Risk Management Guide for Tax Administrations” - 2006) („Orientare CE 2006”). http://ec.europa.eu/taxation_customs/resources/documents/taxation/tax_cooperation/gen_overview/risk_management_guide_for_tax_administrations_en.pdf și capitolul 5 din Proiectul de manual al OCDE privind evaluarea riscurilor aferente prețurilor de transfer. [20] Astfel de abordări sunt urmate în Țările de Jos și în Regatul Unit. Comisia Europeană oferă orientări în Ghidul gestionării riscurilor destinat administrațiilor fiscale (2010) („Orientări CE 2010”): http://ec.europa.eu/taxation_customs/resources/documents/common/publications/info_docs/taxation/risk_managt_guide_en.pdf și capitolul 6 din Manualul OCDE privind evaluarea riscurilor aferente prețurilor de transfer. [21] Directiva 2011/16/UE a Consiliului din 15 februarie 2011 privind cooperarea administrativă în domeniul fiscal și de abrogare a Directivei 77/799/CEE, JO L 64, 11.3.2011. [22] Pentru informații suplimentare, a se vedea Capitolul 5 din studiul Forumului OCDE privind administrația fiscală „Dealing Effectively with the Challenges of Transfer Pricing" ( Abordarea eficace a provocărilor legate de prețurile de transfer). [23] A se vedea Orientările OCDE privind prețurile de transfer (OPT ale OECD), alineatul 4.125 în noua secțiune privind regimurile de protecție (http://www.oecd.org/ctp/transfer-pricing/Revised-Section-E-Safe-Harbours-TP-Guidelines.pdf). [24] Comunicarea COM(2011 a Comisiei 16 final) din 25 ianuarie 2011. [25] Comunicarea COM(2012) 516 final a Comisiei din 19 septembrie 2012. [26] Articolul 12 din Directiva privind cooperarea administrativă în domeniul fiscal din 15 februarie 2011 (2011/16/UE) prevede controalele simultane. În cadrul unui control simultan, două sau mai multe state member convin să desfășoare un control simultan pe propriul lor teritoriu, privind una sau mai multe persoane prezentând pentru ele un interes obișnuit sau complementar, pentru a-și schimba între ele informațiile astfel obținute. Având în vedere că în cadrul impunerii directe și al prețurilor de transfer se folosește mai frecvent termenul „audit”, în raportul de față se folosește termenul „audit simultan”, care trebuie înțeles ca fiind un „control simultan” în sensul directivei. [27] În conformitate cu alineatul 7 din Raportul din 2010 al Forumului OCDE privind administrațiile fiscale, termenul de, audit comun poate fi descris ca fiind participarea a două sau mai multe țări pentru a forma o echipă de audit unică având rolul de a studia chestiunile/tranzacțiile uneia sau mai multor persoane impozabile cu legături între ele (atât persoane fizice, cât și persoane juridice) care practică activități industriale sau comerciale transfrontaliere, ce pot include tranzacții transfrontaliere la care participă societăți afiliate înființate în țările participante, și în legătură cu care țările dețin un interes comun sau complementar; în care contribuabilul face prezentări comune și schimb de informații cu țările, iar echipa include și reprezentanți ai autorității competente din fiecare țară. [28] A se vedea capitolul 6 din studiul Forumului OCDE privind administrațiile fiscale intitulat „Dealing Effectively with the Challenges of Transfer Pricing” (Abordarea eficace a provocărilor legate de prețurile de transfer). [29] A se vedea capitolul 6, secțiunea privind soluționarea alternativă a conflictelor, din studiul Forumului OCDE privind administrațiile fiscale intitulat „ Dealing Effectively with the Challenges of Transfer Pricing” (Abordarea eficace a provocărilor legate de prețurile de transfer). [30] A se vedea documentul JTPF/020/REV1/2012/EN. [31] Alineatul 3.68 din OPT. [32] Alineatul 3.30 și următoarele din OPT. [33] Alineatul 3.73 din OPT. [34] Alineatul 3.69 din OPT. [35] Alineatul 3.70 din OPT. [36] Alineatele 4.38 sau 4.39 din OPT. [37] Alineatul 3.71 și alineatul 4.39 din OPT.