sub -0,9 pp

sub -3,0 pp

sub 50,4 %

sub 43,4 %

sub -0,3 pp

sub -0,8 pp

sub 1,1 %

sub -0,6 %

sub -1,3 pp

sub -3,8 pp

sub 24,9 %

sub 16,4 %

Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală (%)

sub -1,8 pp

sub -3,1 pp

sub 28,7 %

sub 23,4 %

sub 1,2 %

sub -0,1 %

sub 16 990

sub 13 381

sub 1,2 pp

sub 0,0 pp

sub 100,1

sub 93,6

sub -0,9 pp

sub -1,2 pp

sub 1,4 %

sub 0,2 %

sub -1,4 pp

sub -1,7 pp

sub 4,8 %

sub 2,9 %

sub 1,0 pp

sub 0,7 pp

sub 71,2 %

sub 68,5 %

sub -1,1 pp

sub -1,5 pp

sub 7,9 %

sub 6,1 %

sub -1,9 pp

sub -2,8 pp

sub 19,1 %

sub 16,4 %

sub -0,2

sub -0,4

sub 4,3

sub 3,7

sub -0,3 pp

sub -0,7 pp

sub 8,0 %

sub 5,4 %

sub -0,5 pp

sub -0,9 pp

sub 7,3 %

sub 5,3 %

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor sub 1,0 și punctaje ale variațiilor sub 1,0

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între -0,5 și -1,0 și punctaje ale variațiilor sub 1,0 sau care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între -0,5 și 0,5 și punctaje ale variațiilor sub -1,0 (și care prezintă o variație sub zero)

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor sub -0,5 și punctaje ale variațiilor peste 1,0

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor de peste 0,5 și punctaje ale variațiilor sub -1,0 și care prezintă o variație mai mică decât zero

Tabelele de mai jos prezintă clasificarea pe baza punctajelor z pentru indicatorii pentru care o valoare ridicată este evaluată ca performanță bună (de exemplu, rata de ocupare, participarea la serviciile de îngrijire a copiilor etc.).

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între 0,5 și 1,0 și punctaje ale variațiilor peste -1,0 sau care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între -0,5 și 0,5 și punctaje ale variațiilor peste 1,0 (și care prezintă o variație mai mare ca zero)

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor peste 0,5 și punctaje ale variațiilor sub -1,0

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor sub -0,5 și punctaje ale variațiilor de peste 1,0 și care prezintă o variație mai mare ca zero

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între -1,0 și -0,5 și punctaje ale variațiilor sub 1 sau care au obținut punctaje ale nivelurilor cuprinse între -0,5 și 0,5 și punctaje ale variațiilor sub -1,0

state membre care au obținut punctaje ale nivelurilor sub -1,0 și punctaje ale variațiilor sub 1,0

Tabelele de mai jos prezintă clasificarea pe baza punctajelor z pentru indicatorii pentru care o valoare scăzută este evaluată ca fiind o performanță bună (de exemplu, rata șomajului, rata AROPE etc.).

Sub medie

Mult sub medie

(sub)

(sub)

1.Orice punctaj sub -1 indică o performanță foarte bună

La jumătatea anului 2015, Comisia Europeană, Comitetul pentru ocuparea forței de muncă și Comitetul pentru protecție socială au convenit asupra unei metodologii de evaluare a performanței statelor membre pe baza tabloului de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă. Ca parte a acordului, metodologia își propunea să ofere, pentru fiecare indicator, o măsură a situației relative a fiecărui stat membru în cadrul distribuției valorilor (punctajelor) indicatorilor UE. Metodologia se aplică în comun, atât nivelurilor anuale (niveluri), cât și variațiilor dintr-un singur an (variații), permițând astfel o evaluare unitară a performanței statelor membre.

Sursa: Eurostat (codurile datelor online: ilc_di11_r and ilc_di11)

Sursa: Eurostat (codurile datelor online: hlth_silc_08_r and tespm110)

Sursa: Eurostat (codul datelor online: ilc_peps11 and ilc_peps01)

Notă: include date cu un grad scăzut de fiabilitate pentru anumite regiuni (prea multe pentru a fi menționate în detaliu). Austria, Makroregion Poludniowo-Zachodni (PL5), Makroregion Centralny (PL7), Makroregion Wschodni (PL8), London (UKI), South West (England) (UKK): nivel NUTS 1. Dresden (DED2), Voreio Aigaio (EL41), Notio Aigaio (EL42), Peloponissos (EL65), Małopolskie (PL21), North Yorkshire (UKE2), North Eastern Scotland (UKM5): 2017. Trier (DEB2), Thessalia (EL61), Região Autónoma de Madeira (PT30): 2016. Prov. Luxembourg (BE34), Dytiki Makedonia (EL53), Warszawski stołeczny (PL91) și Highlands and Islands (UKM6): 2015.

(% din populația în vârstă de 18-24 de ani, per regiune NUTS 2)

(% din populația în vârstă de 15-24 de ani, per regiune NUTS 2)

(% din populația activă, per regiune NUTS 2)

Notă: Corse (FRM0), Burgenland (AT11), Lubuskie (PL43), Opolskie (PL52), Cumbria (UKD1), Cornwall and Isles of Scilly (UKK3), North Eastern Scotland (UKM5) și Highlands and Islands (UKM6), fiabilitate scăzută.

(% din forța de muncă în vârstă de 15-74 de ani, per regiune NUTS 2)

(diferență puncte procentuale, rata de ocupare a bărbaților minus rata de ocupare a femeilor, bazată pe populația în vârstă de 20-64 de ani, per regiune NUTS 2)

(% din populația în vârstă de 20-64 de ani, per regiune NUTS 2)

AT

IT

BE

An

Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală (%)

AT

IT

BE

An

GDHI real per capita (2008 = 100)

AT

IT

BE

An

AT

IT

BE

An

Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală (%)

AT

IT

BE

An

GDHI real per capita (2008 = 100)

AT

IT

BE

An

COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 17.12.2019 COM(2019) 653 final PROPUNERE DE RAPORT COMUN PRIVIND OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ AL COMISIEI EUROPENE ȘI CONSILIULUI

care însoțește Comunicarea Comisiei



referitoare la strategia anuală privind creșterea durabilă 2020













































































































































































CUPRINS PREFAȚĂ MESAJE PRINCIPALE 1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ 1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă 1.2 Tendințe sociale 2. INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL 2.1. Explicații referitoare la tabloul de bord 2.2. Date din tabloul de bord social 3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ – PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA 3.1. Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă 3.1.1 Indicatori-cheie 3.1.2 Strategii adoptate 3.2. Orientarea 6: Consolidarea ofertei de forță de muncă și îmbunătățirea accesului la locuri de muncă, aptitudini și competențe 3.2.1 Indicatori-cheie 3.2.2 Strategii adoptate 3.3. Orientarea 7: Consolidarea funcționării piețelor forței de muncă și eficacitatea dialogului social 3.3.1 Indicatori-cheie

3.3.2 Răspunsul în materie de politică 3.4. Orientarea 8: Promovarea egalității de șanse pentru toți, promovarea incluziunii sociale și combaterea sărăciei 3.4.1 Indicatori-cheie 3.4.2 Răspunsul în materie de politică



PREFAȚĂ Raportul comun privind ocuparea forței de muncă (Joint Employment Report, JER) al Comisiei Europene și Consiliului este prevăzut la articolul 148 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Propunerea inițială a Comisiei Europene pentru prezentul raport face parte din pachetul de toamnă, alături de strategia anuală privind creșterea durabilă, cu care se lansează ciclul semestrului european. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă oferă o imagine de ansamblu anuală asupra principalelor evoluții la nivel social și în domeniul ocupării forței de muncă în Europa, precum și asupra acțiunilor de reformă ale statelor membre, în conformitate cu orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre. Raportarea în legătură cu aceste reforme urmează structura orientărilor: stimularea cererii de forță de muncă (orientarea 5), consolidarea ofertei de forță de muncă și îmbunătățirea accesului la locuri de muncă, aptitudini și competențe (orientarea 6), consolidarea funcționării piețelor forței de muncă și a eficacității dialogului social (orientarea 7) și promovarea egalității de șanse pentru toți, promovarea incluziunii sociale și combaterea sărăciei (orientarea 8). În plus, Raportul comun privind ocuparea forței de muncă monitorizează performanțele statelor membre în ceea ce privește tabloul de bord social introdus în contextul Pilonului european al drepturilor sociale. Pilonul a fost proclamat în comun de Parlamentul European, Consiliu și Comisie, la 17 noiembrie 2017. Acesta identifică principii și drepturi din trei domenii: i) egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii, ii) condițiile de muncă echitabile și iii) protecția și incluziunea socială. Monitorizarea progreselor realizate în aceste domenii are la bază o analiză detaliată a tabloului de bord social care însoțește pilonul. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă este structurat după cum urmează: un capitol introductiv (capitolul 1), care conține un raport privind principalele tendințe din Uniunea Europeană la nivel social și al pieței forței de muncă. Capitolul 2 prezintă principalele rezultate obținute în urma analizării tabloului de bord social asociat Pilonului european al drepturilor sociale. Capitolul 3 oferă o descriere detaliată, pentru fiecare țară, a indicatorilor (inclusiv a celor din tabloul de bord social) și a politicilor principale puse în aplicare de statele membre ca răspuns la orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă.



MESAJE PRINCIPALE Europa face progrese în ceea ce privește implementarea Pilonului european al drepturilor sociale. Potrivit tabloului de bord social care însoțește pilonul, tendințele de pe piața forței de muncă și din domeniul social din UE continuă să fie pozitive pentru 9 din cei 14 indicatori principali. Ceilalți 5 fie au rămas stabili, fie au înregistrat, în medie, a ușoară evoluție negativă comparativ cu anul anterior (este vorba despre persoanele care au părăsit timpuriu sistemul de învățământ sau de formare, diferența de gen în ocuparea forței de muncă, impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei, raportul dintre chintila superioară și cea inferioară și nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală). S-a observat o convergență între statele membre, într-o măsură diferită, pentru mai mult de jumătate din indicatorii principali. Toate statele membre, cu excepția Țărilor de Jos, au cel puțin unul dintre indicatori cu mult sub medie (sau cu o tendință negativă importantă). Tabloul de bord social evidențiază tendințe pozitive pe piața forței de muncă și în domeniul social la nivelul UE, dar există în continuare provocări 9 din 14 indicatori principali s-au îmbunătățit în medie în ultimul an 14 state membre

prezintă cel puțin o „situație critică”, numărul lor rămânând neschimbat față de JER 2019. Veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit care câștigă salariul mediu

este indicatorul cu cele mai slabe rezultate Evaluarea indicatorilor principali ai tabloului de bord social, noiembrie 2019 Sursa: serviciile Comisiei, pe baza datelor furnizate de Eurostat și OCDE Ocuparea forței de muncă continuă să crească, deși într-un ritm mai lent decât în anii precedenți. În al treilea trimestru al anului 2019, 241,5 milioane de persoane aveau un loc de muncă în UE, acesta fiind cel mai înalt nivel atins vreodată. Lucrătorii în vârstă și cei cu înaltă calificare continuă să fie principalii factori ai creșterii ocupării forței de muncă. Din cauza încetinirii creșterii economice, se preconizează că și la nivelul ocupării forței de muncă creșterea va fi mai atenuată în ultimul trimestru din 2019 și în 2020. Prin urmare, în prezent se preconizează că rata de ocupare a persoanelor cu vârste cuprinse între 20 și 64 de ani se va apropia în 2020 de obiectivul de 75 % al Strategiei Europa 2020, dar va rămâne ușor inferioară acestui obiectiv. Performanța pieței forței de muncă a atins un nivel record 241,5 milioane

de persoane încadrate în muncă în al treilea trimestru al anului 2019 + 17 milioane

de persoane suplimentare încadrate în muncă față de nivelul cel mai scăzut înregistrat la mijlocul anului 2013 73,9 %

rata de ocupare a forței de muncă în al doilea trimestru al anului 2019 Rata ocupării și rata șomajului în UE și în zona euro * media dintre T1 și T2, cifre ajustate sezonier. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Șomajul a atins un minim record de 6,3 % în al treilea trimestru al anului 2019. Convergența între statele membre în vederea atingerii unor niveluri mai scăzute continuă. Șomajul în rândul tinerilor și șomajul de lungă durată sunt, de asemenea, în scădere, deși se mențin la niveluri ridicate în unele state membre. Deficitele de forță de muncă sunt mai ales vizibile în statele membre în care șomajul este scăzut, deși ponderea societăților care se confruntă cu deficite de forță de muncă începe să scadă, ca urmare a încetinirii creșterii economice.

Deficitul de forță de muncă apare atunci când șomajul este scăzut 15,6 milioane de șomeri în T3-2019 (-11 milioane de la vârful din 2013) 6,3 % rata șomajului în T3-2019 2,5 % rata șomajului de lungă durată (> 12 luni) 14,4 % rata șomajului în rândul tinerilor în T3-2019 Indicatorul deficitului de forță de muncă (stânga) și rata șomajului (dreapta) - 2018 Sursa: Eurostat, ancheta privind forța de muncă și ancheta privind activitățile economice și consumatorii. Indicatorul sintetic include toate sectoarele (a se vedea LMWD 2019). Numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a continuat să scadă constant pentru al șaselea an consecutiv în 2018. Numai în anul respectiv, numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a fost cu circa 2,7 milioane mai mic decât în anul precedent. În special, numărul persoanelor afectate de lipsuri materiale severe a continuat să scadă puternic, tendință remarcată, deși într-o măsură mai mică, și în ceea ce privește proporția persoanelor care trăiesc în gospodării cu o intensitate a muncii foarte scăzută; ambele scăderi s-au datorat performanței robuste a pieței forței de muncă. Cu toate acestea, ponderea persoanelor expuse riscului de sărăcie (un indicator al sărăciei relative) a rămas în general stabilă comparativ cu 2017. Dacă tendința generală continuă în ritmul actual, UE ar putea înregistra până în 2020 o scădere cu aproximativ 13 milioane a numărului de persoane expuse riscului de sărăcie sau excluziune socială față de 2008 (obiectivul Strategiei Europa 2020 fiind de 20 de milioane). Unele grupuri, în special copiii și persoanele cu handicap, se confruntă cu un risc considerabil mai mare de sărăcie sau de excluziune socială. Rata AROPE scade, datorită diminuării numărului de persoane afectate de lipsuri materiale severe și condițiilor îmbunătățite de pe piața muncii 110 milioane de persoane expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială, cu 7 milioane mai puține decât în 2008 24,3 % dintre copii sunt expuși riscului de sărăcie sau de excluziune socială, un nivel peste medie 21 % este ponderea reprezentată din venitul total de către procentul de 40 % reprezentând populația cu cele mai reduse venituri. Rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială

și sub-componentele sale în UE Sursa: Eurostat, SILC (statisticile UE referitoare la venit și la condițiile de viață). Inegalitatea veniturilor a cunoscut în general o creștere ușoară și rămâne la un nivel ridicat în comparație cu perioada anterioară crizei, deși relativ favorabil în contextul unei comparații internaționale. În medie, la nivelul UE, cele mai bogate 20 % dintre gospodării au un venit de cinci ori mai mare decât venitul celor mai sărace 20 % dintre gospodării. În 2018, acest raport a crescut ușor, după o ușoară scădere în anul precedent. Cu câteva excepții, statele membre cu cele mai mari niveluri de inegalitate a veniturilor au înregistrat o nouă creștere în 2018. Cota de venit câștigată de 40 % din populație care înregistrează veniturile cele mai mici a rămas în general stabilă în 2018, după ce înregistrase o redresare în 2017. Abordarea inegalităților în materie de venituri necesită măsuri din partea statelor membre în diferite domenii și includ elaborarea unor sisteme fiscale și de prestații sociale, stabilirea salariului (minim), promovarea egalității de șanse în educație și formare de la vârste fragede, asigurarea accesului la servicii de calitate și la prețuri rezonabile, promovarea egalității de gen și combaterea disparităților regionale. Egalitatea de gen rămâne o provocare. Diferențele de gen în ceea ce privește ocuparea forței de muncă (11,6 puncte procentuale în 2018) și nivelul salariilor (16,2 % în 2017) sunt substanțiale și aproape stabile din 2013. Persistă disparități mari între statele membre. Îndatoririle de părinte și responsabilitățile de îngrijire, la care se adaugă accesul limitat la servicii de îngrijire a copiilor și la alte servicii (de îngrijire), precum și factorii monetari care descurajează participarea pe piața muncii, sunt principalele elemente ce determină scăderea ratelor de ocupare a forței de muncă în rândul femeilor. În majoritatea statelor membre, statutul de părinte are un impact negativ asupra ratelor de ocupare în rândul femeilor, în timp ce în cazul bărbaților situația este inversă. Apar diferențe de remunerare în pofida faptului că femeile au, în medie, niveluri de calificare superioare bărbaților. Adesea, aceste diferențe se traduc mai târziu în viață prin diferențe între nivelurile pensiilor. Mai multe state membre iau măsuri pentru a îmbunătăți accesul la servicii de îngrijire de calitate și la prețuri rezonabile, dar provocările persistă. Doar într-un număr limitat de țări se aplică măsuri concrete de combatere a diferențelor de remunerare între femei și bărbați, majoritatea fiind legate de transparența remunerațiilor. Inegalitățile de gen în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și remunerarea rămân substanțiale 11,6 pp

disparitatea de gen în ceea ce privește ocuparea forței de muncă în 2018, aproape stabilă din 2013

9,2 pp

impactul statutului de părinte asupra ocupării forței de muncă (o rată mai scăzută de ocupare în rândul femeilor cu copii mici în comparație cu cele care nu au copii)

16,2 %

diferența de remunerare dintre femei și bărbați (remunerații mai mici pentru femei decât pentru bărbați) în 2017

35,2 %

diferența la nivel de pensii între femei și bărbați (pensii mai mici pentru femei) în 2017 Disparitatea de gen în ocuparea forței de muncă (2003-2018), la nivelul UE

și pe țări (2018)

(puncte procentuale, persoane cu vârste de 20-64 de ani)

Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. În 2018, creșterea salariilor s-a accelerat, dar rămâne în general moderată. În 2018 (și 2019), salariile reale s-au aliniat la evoluțiile productivității. În ultimii patru ani, acestea au crescut ușor până la limita creșterii productivității în majoritatea statelor membre din zona euro. Creșterea salarială a fost în general mai rapidă (și a depășit creșterea productivității) în țările din Europa Centrală și de Est, contribuind la convergența ascendentă în cadrul UE. În prezent, în majoritatea statelor membre din Europa Centrală și de Est, nivelul veniturilor nete ale unui lucrător care câștigă salariul mediu (ajustat pentru a reflecta diferențele de putere de cumpărare) este încă mult sub media UE, conform tabloului de bord social. Creșterea echilibrată și sustenabilă a salariilor ar trebui să fie o consecință a condițiilor de pe piața forței de muncă și a evoluțiilor productivității pe termen mediu, ținându-se cont totodată de posibilele implicații asupra competitivității costurilor și respectând autonomia partenerilor sociali. În unele state membre există încă marjă de creștere a salariilor reale + 1,1 % creșterea salariilor reale în 2018 în UE (+0,7 % în zona euro) 9,5 % lucrătorii expuși riscului de sărăcie în UE 16,2 % rata persoanelor încadrate în muncă afectate de sărăcie, în rândul persoanelor angajate cu contract temporar Diferența dintre creșterea salariilor reale și creșterea productivității

(2013-2018, stânga), veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit

care câștigă salariul mediu (2018, dreapta) * Ordinea țărilor în funcție de diferența dintre creșterea remunerației reale și creșterea productivității reale. Datele pentru Irlanda se referă la perioada 2015-2018. Sursa: Eurostat, baza de date AMECO a Comisiei Europene (remunerația reală pe salariat, deflatorul PIB; productivitatea reală a forței de muncă pe persoană). Rata sărăciei persoanelor încadrate în muncă se menține în general la niveluri ridicate în multe state membre. Este semnificativ mai mare pentru gospodăriile cu persoane care lucrează cu fracțiune de normă sau cu contracte temporare. Salariile minime adecvate, prevăzute de lege sau negociate la nivel colectiv, pot contribui la prevenirea sărăciei persoanelor încadrate în muncă, reducând în același timp inegalitatea salarială și susținând cererea agregată. În 2019, nivelul salariului minim a crescut în aproape toate cele 22 de state membre în care există un salariu minim prevăzut de lege. Educația, formarea și competențele influențează semnificativ perspectivele profesionale ale oamenilor. În medie, în UE, rata de ocupare a forței de muncă este de 56,1 % pentru cei care nu au absolvit învățământul secundar superior, de 73,4 % pentru cei cu calificări de nivel mediu și de 84,5 % pentru cei cu calificări terțiare. Adaptarea la transformările din economie și de pe piața forței de muncă, precum și la tranziția ecologică necesită perfecționare și recalificare profesională continuă. În pofida recunoașterii generalizate a acestei provocării și a mai multor inițiative lansate în statele membre, participarea adulților la activitățile de învățare a crescut doar într-o măsură limitată în ultimul deceniu și doar câteva state membre au reușit să obțină o îmbunătățire mai semnificativă. Nivelul rămâne deosebit de scăzut (sub 5 %) pentru adulții slab calificați. Deși competențele sunt esențiale pentru capacitatea de inserție profesională în toate statele membre ale UE, participarea la programele de educație pentru adulți este în continuare scăzută



Ratele de ocupare a forței de muncă, în funcție de nivelul de instruire în 2018 (puncte procentuale, persoane cu vârste de 20-64 de ani) 28,4 puncte procentuale diferența dintre ratele de ocupare a forței de muncă în rândul lucrătorilor slab calificați și al celor cu calificări înalte





40,7 % din populația cu vârste cuprinse între 30 și 34 de ani a absolvit o formă de învățământ terțiar (depășind obiectivul Strategiei Europa 2020)

11,1 % dintre populația cu vârste cuprinse între 25 și 64 de ani a participat în 2018 la programe de învățare pentru adulți



numai 4,3 % dintre adulții slab calificați au participat în 2018 la activități de învățare pentru adulți

Proporția adulților care participă la activități de învățare, total și persoane slab calificate în 2018

(puncte procentuale, persoane cu vârste de 20-64 de ani) Sursa: Eurostat. Situația locurilor de muncă temporare diferă în mod semnificativ de la un stat membru la altul, în pofida faptului că a fost relativ stabilă în ultimii ani, în medie, la nivelul de aproximativ 14 %. Este în continuare o provocare să se asigure tranziția de la contracte temporare involuntare la un loc de muncă pe durată nedeterminată, evitându-se astfel alternanța între șomaj și locurile de muncă precare. În unele state membre au loc reforme, cu scopul de a asigura un echilibru între flexibilitate și securitate. Acestea includ, în unele cazuri, condiții mai stricte pentru utilizarea contractelor temporare și mai multă claritate în ceea ce privește condițiile de muncă. Contractele temporare nu duc întotdeauna la contracte pe durată nedeterminată 14,2 % ponderea angajaților cu contracte temporare în 2018 53 % dintre toți angajații temporari sunt involuntar în această situație 25,6 % dintre toți angajații temporari se transferă într-un loc de muncă permanent în termen de un an Angajați temporari involuntari ca procent din totalul angajaților (stânga) și rata de tranziție către locuri de muncă permanente (dreapta) Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Lucrul prin intermediul platformelor online este o nouă formă de activitate pe piețele europene ale forței de muncă. Analiza Centrului Comun de Cercetare al Comisiei Europene, pe baza sondajului COLLEEM II, care acoperă mai mult de jumătate dintre statele membre, indică faptul că, în 2018, 1,4 % dintre lucrătorii din aceste țări și-au oferit serviciile prin intermediul platformelor în cadrul locului lor principal de muncă. Se estimează că o treime din activitățile realizate în UE utilizând platformele sunt efectuate la nivel transfrontalier. Condițiile de muncă ale lucrătorilor din cadrul platformelor variază în mod semnificativ, de exemplu în funcție de statutul lor juridic (lucrător sau lucrător care desfășoară o activitate independentă), de tipul sarcinilor pe care le îndeplinesc și de modelul economic al societății-mamă. Pe lângă faptul că oferă noi oportunități în materie de locuri de muncă și permit dezvoltarea unor modele economice inovatoare, ascensiunea activităților realizate utilizând platformele pune în discuție practicile de pe piața forței de muncă și cadrele juridice existente (de exemplu, în ceea ce privește protecția condițiilor de muncă, accesul la negocieri colective și la sistemele de protecție socială), care adesea nu sunt total adaptate la noile evoluții, și ridică noi semne de întrebare cu privire la utilizarea datelor cu caracter personal și gestionarea algoritmică. Serviciile publice de ocupare a forței de muncă joacă un rol central în implementarea politicilor de ocupare a forței de muncă și în facilitarea corelării dintre cerere și ofertă pe piața muncii, furnizând orientări și sprijin activ. Statele membre au luat măsuri pentru a dezvolta furnizarea de servicii personalizate și depun eforturi pentru a simplifica și a îmbunătăți coordonarea serviciilor. Cu toate acestea, rolul de intermediere al serviciilor publice de ocupare a forței de muncă rămâne neuniform la nivelul statelor membre. Există în continuare provocări în ceea ce privește comunicarea cu persoanele cele mai izolate în raport cu piața forței de muncă. În același timp, se depun în continuare eforturi pentru a dezvolta cooperarea și schimbul de informații și bune practici în cadrul rețelei europene a serviciilor publice de ocupare a forței de muncă. În mai multe state membre există marjă pentru îmbunătățirea corelării cererii cu oferta prin intermediul serviciilor publice de ocupare a forței de muncă 44,3 % dintre șomeri recurg la servicii publice de ocupare a forței de muncă pentru căutarea unui loc de muncă 21,6 % dintre șomeri utilizează birouri private de ocupare a forței de muncă Proporția șomerilor care utilizează servicii publice de ocupare a forței de muncă pentru căutarea unui loc de muncă Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Costurile legate de locuință sunt excesiv de ridicate pentru o mare parte a gospodăriilor (deși numărul acestora este în scădere). Un european din 10 face față cu dificultate costurilor legate de locuință. În mod deloc surprinzător, sunt mai afectate gospodăriile și persoanele cu cele mai scăzute venituri din zonele urbane. Condițiile precare în materie de locuință sunt stabile, în scădere în unele state membre din Europa Centrală și de Est, unde problemele legate de calitatea locuințelor au fost mai acute. În ciuda acestor îmbunătățiri, o parte semnificativă a gospodăriilor din aceste țări suferă din cauza condițiilor precare de locuit. Lipsa de adăpost, cea mai extremă formă de excluziune locativă, s-a accentuat în ultimul deceniu în majoritatea statelor membre. Pentru a răspunde acestei provocări, multe state membre au adoptat strategii de abordare integrată a lipsei de adăpost și a excluziunii locative. Se recunoaște tot mai mult importanța serviciilor de prevenire și a cooperării consolidate atât la nivel de politici, cât și în ceea ce privește furnizarea serviciilor. Costurile excesive aferente locuinței reprezintă o provocare în mai multe state membre 1 din 10 europeni sunt fac față cu dificultate costurilor legate de locuință 3,9 % din populație suferă din cauza condițiilor locative precare; 1,9 % nu au baie sau duș în locuința lor Proporția populației care locuiește într-o gospodărie în care cheltuielile cu locuința reprezintă peste 40 % din venitul disponibil al gospodăriei, 2018 Sursa: Eurostat, statisticile UE referitoare la venit și la condițiile de viață.





Sistemele de protecție socială sunt în curs de modernizare, o serie de state membre luând măsuri pentru a extinde anvergura și gradul lor de adecvare. Cu toate acestea, există încă dificultăți cu care se confruntă mai multe grupuri, în special lucrătorii care desfășoară activități independente și lucrătorii cu contracte atipice, care sunt afectați de o incertitudine economică mai mare și beneficiază de acces limitat la protecția socială. În medie, impactul transferurilor sociale (cu excepția pensiilor) asupra reducerii sărăciei s-a redus în 2018. Totodată, riscul și profunzimea sărăciei în cazul persoanelor care trăiesc în gospodării afectate de șomaj sau cu un grad de ocupare aproape egal cu zero au continuat să crească. În medie, doar aproximativ o treime dintre șomerii de scurtă durată beneficiază de prestații de șomaj. Deși în prezent există sisteme de garantare a venitului minim în toate statele membre, gradul lor de adecvare variază încă în mod considerabil. Îmbunătățirea gradului de acoperire și adecvare este esențială pentru modernizarea sistemelor de protecție socială În medie, transferurile sociale (cu excepția pensiilor) reduc sărăcia cu 33,2 % 32,9 % dintre șomerii de scurtă durată (<12 luni) primesc prestații de șomaj În 8 state membre lucrătorii care desfășoară o activitate independentă nu au acces la protecție în situație de șomaj În 2 state membre venitul net al beneficiarilor de venituri minime este deasupra pragului național al sărăciei Gradul de acoperire al prestațiilor de șomaj pentru șomerii de scurtă durată (<12 luni) Venitul net al beneficiarilor de venit minim (anul venitului: 2017) Notă: începând cu 2018, și în Italia este în vigoare un sistem de garantare a venitului minim. Lucrătorul cu salariu mic analizat câștigă 50 % din salariul mediu și lucrează cu normă întreagă. Sursa: analiza Comisiei Europene pe baza datelor Eurostat Schimbările demografice determină o nevoie clară de adaptare a sistemelor de pensii, de asistență medicală și de îngrijire pe termen lung. Populația de vârstă activă se diminuează deja, în medie, în UE și urmează să scadă în continuare. În 11 state membre, aceasta va scădea cu peste 3 % în următorii 5 ani. În același timp, se preconizează o creștere puternică a ratei dependenței persoanelor în vârstă, ceea ce determină statele membre să ia măsuri de modernizare a sistemelor lor de pensii, de asistență medicală și de îngrijire pe termen lung pentru a le menține adecvate și sustenabile, asigurând în același timp accesul la servicii de calitate. Deși capacitatea pensiilor de înlocuire a veniturilor și de prevenire a sărăciei variază semnificativ de la un stat membru la altul, asigurarea unor pensii adecvate capătă tot mai multă importanță în dezbaterea politică. În același timp, promovarea accesului la sistemele de îngrijire pe termen lung și a sustenabilității acestora este deosebit de dificilă, deoarece multe state membre se bazează în prezent, în mare măsură, pe îngrijirea informală. În consecință, unele dintre acestea au lansat reforme care vizează creșterea numărului de îngrijitori și îmbunătățirea situației îngrijitorilor informali (majoritatea acestora sunt femei). Îmbătrânirea populației impune modernizarea

sistemelor de pensii, de asistență medicală și de îngrijire pe termen lung 1,7 % din populație raportează nevoi nesatisfăcute în materie de îngrijiri medicale 10,2 ani de viață într-o stare bună de sănătate la vârsta de 65 de ani pentru femei și 9,8 pentru bărbați De la 3 în 2018 la 2 în 2050 adulți în câmpul muncii care sprijină un pensionar Rata dependenței persoanelor în vârstă (raportul dintre numărul persoanelor în vârstă de peste 65 ani și numărul celor cu vârste cuprinse între 15 și 64 de ani) în UE Notă: exprimat la 100 de persoane de vârstă activă (15-64 ani). Zona de culoare albastru-deschis a graficului evidențiază valorile minime și maxime estimate pe an. Sursa: Eurostat, previziuni de referință Consolidarea economiei sociale de piață merge mână în mână cu îmbunătățirea calității dialogului social. Implicarea partenerilor sociali în elaborarea și punerea în aplicare a politicilor și a reformelor sociale și de ocupare a forței de muncă este recunoscută în Orientările privind ocuparea forței de muncă. În ansamblu, calitatea implicării la nivel național și regional a rămas stabilă în majoritatea statelor membre, deși există în continuare diferențe între țări. În plus, deși implicarea generală a partenerilor sociali în semestrul european a înregistrat progrese lente, există loc pentru o implicare mai mare. Mai exact, ar fi necesar ca în unele state membre să existe schimburi mai previzibile și mai semnificative cu privire la elaborarea programelor naționale de reformă, inclusiv în ceea ce privește timpul alocat.



1.IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ Această secțiune prezintă o imagine de ansamblu asupra pieței forței de muncă și asupra tendințelor și provocărilor sociale din Uniunea Europeană, oferind o descriere analitică detaliată a principalelor domenii ale politicii sociale și ale ocupării forței de muncă. Tendințele detaliate din statele membre sunt prezentate în secțiunile următoare ale prezentului raport. 1.1Tendințe ale pieței forței de muncă În 2018, numărul de persoane încadrate în muncă a crescut pentru al cincilea an consecutiv, deși într-un ritm mai lent decât în 2017 (adică cu 1,3 % față de 1,6 %). Ocuparea totală a continuat să crească într-un ritm moderat și în primele trei trimestre ale anului 2019, ajungând la 241,5 milioane în T3-2019 – ceea ce reprezintă cu aproximativ 2,1 milioane de locuri de muncă mai mult decât cu un an în urmă și cel mai ridicat nivel atins vreodată în UE. În termeni anuali, se estimează că ocuparea totală a forței de muncă va crește cu 1 % în 2019 și cu 0,5 % în 2020. Peste 17 milioane de persoane în plus față de nivelul cel mai scăzut înregistrat în primul trimestru al anului 2013 și-au găsit un loc de muncă în UE, dintre care 11 milioane în zona euro. Rata de ocupare a forței de muncă în rândul persoanelor cu vârste între 20 și 64 de ani a continuat să crească și se apropie de obiectivul Strategiei Europa 2020. În 2018, aceasta a crescut cu un punct procentual până la 73,2 % ca medie anuală și a ajuns apoi la 73,9 % în al doilea trimestru al anului 2019, avansând cu 0,8 puncte procentuale mai mult decât în același trimestru din anul precedent. Rata de ocupare a forței de muncă a crescut în același ritm în zona euro, cu 0,8 puncte procentuale, până la 72,7 % în al doilea trimestru al anului 2019. Atât în UE, cât și în zona euro, acestea sunt cele mai înalte niveluri atinse vreodată. Dacă trendul pozitiv continuă în ritmul actual, UE ar fi în măsură să atingă obiectivul unei rate de ocupare a forței de muncă de 75 %. Cu toate acestea, încetinirea actuală a activității economice, alături de contracția piețelor forței de muncă în unele state membre, sugerează că rata de ocupare a forței de muncă ar putea crește mai lent în următoarele trimestre din 2019 și în 2020, astfel încât, până la urmă, se va apropia de obiectivul pentru 2020, fără însă a-l atinge. Tendința pozitivă a ratei de ocupare a forței de muncă a fost însoțită de o creștere a participării pe piața muncii. Rata de activitate pentru grupa de vârstă 20-64 a atins 78,7 % în UE și 78,5 % în zona euro în al doilea trimestru al anului 2019 (de la 78,4 % și, respectiv, 78,3 % cu un an înainte). Ca și în anii precedenți, creșterea participării pe piața muncii s-a bazat în mare măsură pe lucrătorii în vârstă (55-64 de ani) și, într-o mai mică măsură, pe femei. Figura 1: Rata ocupării forței de muncă și rata șomajului au înregistrat cele mai bune rezultate observate vreodată în UE Rata ocupării și rata șomajului în UE și în zona euro * media dintre T1 și T2, ajustată sezonier. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Numărul total de ore lucrate crește mai lent, dar constant și a depășit în sfârșit vârful atins în 2008. De la începutul redresării economice, în 2013, numărul persoanelor încadrate în muncă a crescut semnificativ mai rapid decât volumul orelor lucrate (între T2-2013 și T2-2019, primul a crescut cu 7,7 %, în comparație cu 7,1 % în cazul celui de-al doilea). Acest lucru reflectă parțial un declin structural pe termen lung, exacerbat în urma crizei de amploarea luată de munca (involuntară) cu fracțiune de normă și de transferul locurilor de muncă spre sectoare cu program de lucru mai redus. Cu toate acestea, volumul orelor lucrate a crescut în 2018, depășind pentru prima dată vârful din 2008, cu 0,3 %. Rata șomajului a continuat să scadă în 2018 și în primele trei trimestre ale anului 2019. Crearea unui număr mare de locuri de muncă, în contextul unei creșteri moderate a participării pe piața forței de muncă, s-a tradus printr-o scădere și mai mare a șomajului. În al treilea trimestru al anului 2019, rata șomajului (15-74) a scăzut la 6,3 % în UE și la 7,5 % în zona euro, de la 6,7 % și, respectiv, 8 % cu un an înainte. În cifre absolute, este echivalentul unui număr de 15,6 milioane de șomeri în UE, cu aproximativ 1 milion mai puțini decât în același trimestru din anul precedent și cu aproape 11 milioane de șomeri mai puțini față de vârful atins în al doilea trimestru al anului 2013. În pofida scăderii ratelor șomajului, în ultimul an, în toate statele membre, persistă un grad semnificativ de eterogenitate (după cum reiese din secțiunea 3.1.1), unele țări situându-se la niveluri foarte scăzute (și cu marje reduse pentru îmbunătățiri ulterioare), iar altele încă departe de nivelurile minime anterioare crizei.

Figura 2: Deși societățile raportează un nivel ridicat al deficitelor de forță de muncă, există semne de îmbunătățire a corelării cererii cu oferta pe piața forței de muncă Curba Beveridge în UE Sursa: Eurostat, ancheta privind forța de muncă și ancheta privind activitățile economice și consumatorii. Notă: cifre ajustate sezonier. Deși într-o ușoară scădere comparativ cu un an în urmă, deficitele de forță de muncă se situează la un nivel ridicat. De când a început redresarea economică, proporția întreprinderilor care consideră disponibilitatea forței de muncă drept factor de limitare a producției a crescut permanent în UE, de la aproximativ 5 % la sfârșitul anului 2012 până la aproximativ 20 % în 2018. Curba Beveridge (figura 2) arată că această creștere s-a produs în paralel cu scăderea continuă a șomajului, deși deplasarea spre exterior a curbei care a avut loc între 2010 și 2013 indică o eficiență mai scăzută a corelării dintre cerere și ofertă în perioada ulterioară crizei în comparație cu perioada anterioară acesteia. Odată cu recenta încetinire a creșterii economice, numărul societăților care au raportat o penurie de forță de muncă a scăzut ușor în 2019, în timp ce șomajul a continuat să se reducă, după cum s-a menționat mai sus. Deși este încă devreme pentru a se stabili dacă curba Beveridge prezintă o schimbare a tendinței, evoluțiile înregistrate în ultimele trimestre sugerează o deplasare a curbei către interior, în concordanță cu ameliorarea generală a procesului de corelare a cererii cu oferta (cu toate că situația diferă substanțial de la un stat membru la altul). Șomajul de lungă durată și șomajul în rândul tinerilor continuă, de asemenea, să scadă. Îmbunătățirea continuă a condițiilor de pe piața forței de muncă s-a tradus printr-o reducere a numărului de șomeri de lungă durată (și anume șomeri pe o perioadă mai mare de un an). Numărul persoanelor aflate în această situație a fost de 6,2 milioane în al doilea trimestru al anului 2019, și anume cu 1,1 milioane (sau 15 %) mai puține decât în același trimestru din 2018. La 2,5 % din populația activă, șomajul de lungă durată a atins nivelul minim anterior crizei, din T3-2008 (în timp ce în zona euro șomajul de lungă durată se situează încă peste acest nivel, la 3,3 % față de 2,8 %). În ceea ce privește situația tinerilor aflați în căutarea unui loc de muncă, este, de asemenea, vizibilă o îmbunătățire semnificativă. Rata șomajului în rândul tinerilor a înregistrat o reducere cu 1 punct procentual pentru UE, la 14,4 % în al treilea trimestru al anului 2019, și cu 0,9 puncte procentuale în zona euro, la 15,8 % (cu toate acestea, în Spania, Italia și Grecia se înregistrează încă rate de peste 30 %). În total, 3,2 milioane de persoane cu vârste între 15 și 24 de ani se află în șomaj în UE, iar acest număr crește la 5,5 milioane dacă este luat în calcul totalul persoanelor care nu sunt încadrate profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (NEET). Cu toate acestea, rata NEET s-a ameliorat în ultimul an, scăzând la 10,2 % în UE și la 10,3 % în zona euro în T1-2019 (de la 10,6 % și, respectiv, 10,8 % cu un an înainte). Aceste rate sunt cele mai scăzute înregistrate vreodată. În ciuda unei scăderi a ratei NEET, părăsirea timpurie a școlii s-a stabilizat. După o scădere constantă în ultimul deceniu, rata persoanelor care părăsesc timpuriu studiile și formarea profesională (18-24 de ani) s-a stabilizat la 10,6 % în 2017 și 2018. Prin urmare, deși această valoare este foarte apropiată de obiectivul de 10 % al Strategiei Europa 2020, există posibilitatea unei reduceri suplimentare. În schimb, obiectivul Strategiei Europa 2020 în ceea ce privește rata de absolvire a învățământului terțiar (40 % pentru grupa de vârstă 30-34) a fost atins în 2018, cu o rată de 40,7 % (cu 0,8 puncte procentuale în plus față de 2017). Figura 3: Lucrătorii în vârstă și cei cu înalte calificări sunt principalii factori ai creșterii ocupării forței de muncă Ratele ocupării și creșterea ocupării în rândul diferitelor grupuri de populație din UE Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Lucrătorii în vârstă continuă să fie principalul factor ai creșterii ocupării forței de muncă. La fel ca în anii precedenți, în 2018, lucrătorii în vârstă (55-64 de ani) au înregistrat cea mai mare creștere a ocupării forței de muncă în comparație cu alte grupe de vârstă (figura 3): numărul de persoane încadrate în muncă în cadrul acestei grupe de vârstă a crescut cu 4,1 % în 2018 (o rată de creștere similară cu cea înregistrată în 2017, când s-a atins nivelul de 4,3 %). Rata de ocupare a lucrătorilor în vârstă a crescut în consecință cu 1,6 puncte procentuale la 58,7 % în 2018, cel mai înalt nivel înregistrat vreodată (cu peste 13 puncte procentuale mai ridicat decât în 2008). Ocuparea forței de muncă a crescut și la nivelul altor grupe de vârstă, deși într-un ritm mai lent. În special, numărul tinerilor (15-24 de ani) încadrați în muncă a crescut cu un procent comparabil cu cel din 2017 (1,5 % față de 1,6 %), ceea ce a dus la o creștere a ratei de ocupare a forței de muncă în rândul tinerilor cu 0,8 puncte procentuale, la 35,4 % (această rată rămâne însă cu 1,9 puncte procentuale sub nivelul din 2008). Ocuparea forței de muncă în rândul populației adulte (25-54 de ani) a crescut cu 0,4 %, ceea ce a dus la o rată de ocupare a forței de muncă de 80,4 % în 2018. Rata de ocupare a persoanelor născute în afara UE a continuat să crească. În categoria de vârstă 20-64, aceasta a crescut până la 64,5 % în 2018 (cu 1,5 puncte procentuale mai mult decât în 2017), echivalentul unei creșteri în termeni absoluți de la 17,4 milioane la 18,3 milioane. Rata de ocupare a forței de muncă pentru această grupă ar trebui comparată cu procentul de 73,9 % reprezentând media populației autohtone (cu 0,9 puncte procentuale mai mare decât în 2017). Prin urmare, deși se reduce ușor, diferența rămâne considerabilă, după ce s-a adâncit în timpul crizei (peste 9 puncte procentuale în 2018, comparativ cu mai puțin de 5 puncte procentuale în 2008). Gradul de ocupare a forței de muncă continuă să crească ceva mai rapid pentru femei decât pentru bărbați, însă diferența de gen în ocuparea forței de muncă rămâne ridicată. În 2018, creșterea ocupării forței de muncă a fost cu 0,2 puncte procentuale mai rapidă pentru femei decât pentru bărbați (aceeași valoare ca în 2017). Cu toate acestea, diferența mică nu a fost suficientă pentru a reduce decalajul în materie de ocupare a forței de muncă dintre femei și bărbați (mai precis decalajul dintre ratele de ocupare a forței de muncă în funcție de sex), care a rămas stabil, la 11,5 puncte procentuale. După ce a scăzut semnificativ în timpul crizei (s-a ridicat la 15 puncte procentuale în 2008), reflectând un impact mai puternic al recesiunii asupra ocupării în rândul bărbaților, acest indicator a rămas aproape neschimbat din 2014. Acest decalaj pare a fi deosebit de ridicat pentru femeile cu vârste de 30-34 de ani, la 14,5 puncte procentuale (în special ca urmare a maternității), pentru cele cu vârste de 55-64 de ani, la 13,7 puncte procentuale, și pentru femeile slab calificate, la 21,1 puncte procentuale (în comparație cu 10,9 puncte procentuale și, respectiv, 6,8 puncte procentuale pentru persoanele cu calificări de nivel mediu și înalt). Persoanele cu calificări înalte alcătuiesc o proporție din ce în ce mai mare a forței de muncă. Această situație face parte dintr-o tendință pe termen lung, deoarece locurile de muncă ce implică sarcini bazate pe calificări înalte sunt în ascensiune, iar forța de muncă din statele membre devine tot mai calificată, fapt care reflectă intensificarea cererii și ofertei de lucrători cu calificări înalte din economie. Numărul persoanelor încadrate în muncă (grupa de vârstă 25-64) cu studii superioare a crescut cu 3,1 % în 2018, fapt care a dus la o rată de ocupare a forței de muncă de 85,8 % în cadrul acestei grupe de vârstă. În rândul lucrătorilor cu calificări medii (și anume cei cu studii de nivel secundar superior) s-a înregistrat doar o ușoară creștere, de 0,2 %, rata de ocupare a forței de muncă fiind de 76,4 %. În schimb, numărul lucrătorilor slab calificați (absolvenți de învățământ secundar inferior sau sub acest nivel) a continuat să scadă cu 0,8 % (după o scădere de 0,3 % în 2017). Cu toate acestea, deoarece populația totală a lucrătorilor cu nivel scăzut de calificare cu vârste de 25-64 de ani este într-un declin continuu (numai în 2018 s-a redus cu 1,7 milioane sau 2,7 %), ca parte a unei tendințe care reflectă îmbătrânirea populației și un nivel de instruire mai ridicat în rândul generațiilor mai tinere, rata de ocupare a acestui grup a crescut, de fapt, de la 55,6 % în 2017 la 56,8 % în 2018. Diferența dintre rata de ocupare a lucrătorilor slab calificați și cea corespunzătoare lucrătorilor cu calificări înalte continuă să scadă (de la un vârf de 31,4 puncte procentuale în 2013), dar rămâne foarte mare, la 29 de puncte procentuale, indicând necesitatea unor măsuri pentru creșterea capacității de inserție profesională a persoanelor cu un nivel scăzut de instruire, în special prin perfecționare și recalificare. Majoritatea noilor locuri de muncă create în 2018 sunt permanente și cu normă întreagă, însă ponderea lucrătorilor temporari rămâne considerabilă. Din cele 2,7 milioane de noi angajați (15-64) înregistrați în 2018, aproape toți aveau contracte permanente; numărul de angajați temporari a crescut cu doar 55 de mii în aceeași perioadă (în comparație cu 0,8 milioane în anul anterior). Cu toate acestea, creșterea numărului de contracte permanente nu a fost suficientă pentru a reduce proporția angajaților temporari în raport cu totalul angajaților, care a scăzut în 2018 cu doar 0,1 puncte procentuale, la 14,2 %. Numărul lucrătorilor care desfășoară activități independente (15-64) s-a redus cu 160 de mii, continuând scăderea lentă înregistrată în anii precedenți și având drept rezultat o cotă de 13,5 % din totalul ocupării forței de muncă (în scădere de la 13,7 % în 2017 și de la 14,4 % în 2013). În fine, cele mai multe locuri de muncă nou-create au fost cu normă întreagă (+2,4 milioane), în timp ce numărul lucrătorilor cu fracțiune de normă a rămas în general constant. În consecință, proporția lucrătorilor cu fracțiune de normă (cu vârste cuprinse între 15 și 64 de ani) a scăzut ușor pentru al treilea an consecutiv (cu 0,2 puncte procentuale, la 19,2 % în 2018), rămânând totuși cu aproape 2 puncte procentuale peste nivelul din 2008. La capitolul evoluții pozitive, procentul lucrătorilor cu fracțiune de normă involuntari din totalul lucrătorilor cu fracțiune de normă a continuat să scadă (de la un vârf de 29,6 % în 2014 la 24,6 % în 2018), rămânând însă substanțial. În ceea ce privește evoluțiile sectoriale, continuă tendința de deplasare a ocupării forței de muncă spre domeniul serviciilor. În concordanță cu tendința din ultimii ani, în 2018, cel mai mare număr de locuri de muncă a fost creat în sectorul serviciilor (2,6 milioane de noi persoane încadrate în muncă în 2018, sau +1,5 % comparativ cu 2017; pe baza conturilor naționale). Această evoluție a dus la creșterea și mai accentuată a ponderii serviciilor în raport cu totalul locurilor de muncă, acestea cunoscând o creștere permanentă în ultimul deceniu, de la 70,1 % în 2008 la 74 % în 2018. În termeni absoluți, acest sector a înregistrat a doua creștere ca importanță în 2018 (cu 470 de mii), echivalentul unei creșteri de 1,3 % în raport cu anul precedent (în concordanță cu performanța înregistrată în 2017 și 2016). Pentru al doilea an consecutiv, numărul persoanelor angajate în construcții a crescut cu peste 2 % (sau 337 de mii de persoane), consolidând redresarea începută în 2015. Cu toate acestea, numărul persoanelor angajate în acest sector este în continuare cu aproape 13 % mai mic decât în 2008. În cele din urmă, după ce s-a stabilizat în 2017, ocuparea forței de muncă în agricultură a început să scadă din nou în 2018 (cu 2,5 %), urmând tendința observată pe termen lung. Proporția agriculturii în totalul locurilor de muncă a scăzut de altfel de la 5,4 % în 2008 la 4,3 % în 2018. 1.2Tendințe sociale Numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a continuat să scadă constant. În 2018, această tendință descrescătoare a continuat pentru al șaselea an consecutiv (figura 4), iar numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a scăzut la 110 milioane de persoane (sau 21,9 % din totalul populației), cu aproape 2,7 milioane mai puțin decât în 2017 (cu 2 puncte procentuale mai puțin decât în 2008). Tendința generală a reflectat o scădere a lipsurilor materiale severe și, într-o mai mică măsură, a proporției gospodăriilor cu o intensitate a muncii foarte scăzută, în timp ce rata riscului de sărăcie a rămas în general stabilă. Această tendință este în general în concordanță cu redresarea ocupării forței de muncă și cu creșterea venitului disponibil. Dacă tendința pozitivă continuă în ritmul actual, UE ar putea înregistra până în 2020 o scădere cu aproximativ 13 milioane a numărului de persoane expuse riscului de sărăcie sau excluziune față de 2008 (obiectivul Strategiei Europa 2020 fiind de 20 de milioane). Cu toate acestea, actuala încetinire a activității economice sugerează că declinul efectiv ar putea fi mai puțin vizibil.

Reducerea drastică a numărului de persoane afectate de lipsuri materiale severe continuă. Peste 3 milioane de persoane au ieșit din situația de precaritate materială severă în cursul anului 2018, numărul total al persoanelor afectate scăzând astfel la 29,7 milioane sau 5,9 % din populația UE. Aceasta scădere reprezintă o îmbunătățire semnificativă pentru al șaselea an consecutiv, reflectând o îmbunătățire a situației materiale a gospodăriilor. Întrucât îmbunătățirea acestui indicator este determinată de rezultate pozitive în statele membre cu cele mai mari niveluri de precaritate materială severă (a se vedea secțiunea 3.4), ea indică totodată continuarea convergenței sociale în sens ascendent. O piață a forței de muncă robustă a contribuit la o reducere suplimentară a numărului de persoane care trăiesc în gospodării cu un grad de ocupare aproape egal cu zero. Numărul persoanelor care trăiesc în gospodării cu o intensitate foarte scăzută a muncii a scăzut în continuare cu circa 3 milioane. Aceste persoane reprezintă 8,8 % din populație, un nivel cu mult mai scăzut față de situația anterioară crizei. Figura 4: Proporția persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială este în declin, dar ponderea persoanelor expuse riscului de sărăcie rămâne stabilă în linii mari Procentul populației expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE) și subcomponentele sale (2005-2017). Sursa: Eurostat, statisticile UE referitoare la venit și la condițiile de viață. Procentajul populației expuse riscului de sărăcie rămâne ridicat în ciuda redresării puternice. Indicatorul sărăciei relative este în general stabil, înregistrând o creștere marginală la 17,1 %, față de 16,9 % cu un an înainte. Numărul persoanelor care trăiesc în gospodării cu un venit disponibil pe adult-echivalent sub 60 % din mediana națională este puțin mai mare de 86 de milioane, cu un milion de persoane mai mult decât în anul precedent. Deși cele mai recente date bazate pe estimările-semnal ale Eurostat sugerează scăderea ratelor de sărăcie, această scădere a încetat după o accelerare semnificativă în 2017. Riscul de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă a rămas în general stabil la un nivel ridicat în 2018. În 2018, procentul persoanelor încadrate în muncă expuse riscului de sărăcie a crescut cu 0,1 puncte procentuale față de 2017 și rămâne apropiat de nivelul maxim înregistrat în 2016. 9,5 % dintre lucrătorii salariați trăiesc într-o gospodărie al cărei venit este sub 60 % din mediană (cu 1,2 puncte procentuale mai mare decât nivelul minim atins în 2010). Persoanele care lucrează cu fracțiune de normă și cu contracte temporare sunt mai expuse la acest risc, dar în unele state membre acest risc este relativ ridicat și pentru lucrătorii cu normă întreagă și lucrătorii ci contracte permanente (a se vedea, de asemenea, secțiunile 3.1.1 și 3.4.1). Tendințele în ceea ce privește profunzimea sărăciei indică faptul că, în unele țări, creșterea economică nu este în beneficiul tuturor. Deficitul median relativ, care măsoară cât de departe de pragul de sărăcie se află persoanele expuse riscului de sărăcie (cu alte cuvinte, cât de sărace sunt persoanele sărace), a crescut în 2018 cu jumătate de punct, la 24,6 %. Această cifră reflectă tendințele diferite observate de la un stat membru la altul, sugerând că, în ansamblu, persoanele cele mai sărace nu beneficiază întotdeauna de efectele pozitive ale creșterii economice. Riscul și profunzimea sărăciei în cazul persoanelor care trăiesc în gospodării cu un grad de ocupare (aproape) egal cu zero au continuat să crească. Rata riscului de sărăcie pentru persoanele care trăiesc în gospodării cu o intensitate foarte scăzută a muncii (sub 20 % din capacitate) este ridicată (62,1 % în 2018) și a crescut constant pentru al cincilea an consecutiv. Acest lucru a fost identificat drept o tendință de urmărit de către Comitetul pentru protecție socială . Există, de asemenea, diferențe din ce în ce mai mari între mediana veniturilor acestor persoane și pragul riscului de sărăcie (a se vedea secțiunea 3.4.1), indicând posibilele lipsuri în ceea ce privește caracterul adecvat și gradul de acoperire al prestațiilor. În pofida îmbunătățirilor permanente, copiii continuă să fie expuși unui risc ridicat de sărăcie sau de excluziune socială. În 2018, procentul copiilor expuși riscului de sărăcie sau de excluziune socială în UE-28 a scăzut cu 0,6 pp la 24,3 %. Această rată rămâne însă superioară celei care corespunde populației generale. În toate statele membre, copiii ai căror părinți sunt slab calificați se confruntă cu un risc semnificativ mai mare de sărăcie sau de excluziune socială, fapt care indică probleme persistente legate de inegalitate și lipsa de oportunități. Veniturile agregate ale gospodăriilor continuă să crească. Venitul brut disponibil al gospodăriilor a crescut pentru al cincilea an consecutiv în 2018. Creșterea anuală a fost în concordanță cu îmbunătățirile în ceea ce privește PIB-ul real total pe cap de locuitor (care a crescut cu aproximativ 1,8 %), ceea ce sugerează că creșterea recentă este în beneficiul gospodăriilor. Inegalitatea veniturilor rămâne la un nivel ridicat. În medie, cele mai bogate 20 % din gospodăriile din statele membre au un venit de aproximativ cinci ori mai mare decât al celor mai sărace 20 % din gospodării. În 2018, acest raport a crescut după o primă scădere anul trecut și se menține la un nivel ridicat în multe state membre (a se vedea secțiunea 3.4). Cele mai recente estimări preliminare ale Eurostat sugerează însă că va urma un declin . Cota de venit câștigată de 40 % din populație care înregistrează veniturile cele mai mici (S40) a rămas stabilă după o creștere înregistrată în 2017. În multe țări, la nivelul acestei grupe, care este formată din lucrătorii cu venituri mai mici și din cei care beneficiază de prestații sociale, s-a observat o diminuare sau o stagnare a cotei lor de venit din veniturile totale, chiar înainte de criza economică. Pentru inversarea tendințelor anterioare din ultimul deceniu vor fi totuși necesare îmbunătățiri mai ample la nivelul categoriei S40.



2.INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL Pilonul european al drepturilor sociale a fost proclamat împreună de Parlamentul European, Consiliu și Comisie, la 17 noiembrie 2017. El stabilește o serie de principii și de drepturi esențiale menite să sprijine crearea unor piețe ale forței de muncă și a unor sisteme de asistență socială echitabile și funcționale. Acesta este conceput ca un punct de reper pentru reînnoirea procesului de convergență între statele membre în vederea îmbunătățirii condițiilor socio-economice. Noua agendă strategică a Consiliului pentru UE 2019-2024 evidențiază faptul că Pilonul european al drepturilor sociale trebuie pus în aplicare la nivelul UE și la nivelul statelor membre, ținându-se cont de competențele de la fiecare nivel. La începutul anului 2020, Comisia va prezenta o comunicare prin care va lansa un angajament în direcția unui plan de acțiune pentru punerea în aplicare a Pilonului european al drepturilor sociale. Pilonul european al drepturilor sociale este însoțit de un tablou de bord social care monitorizează performanțele și urmărește tendințele din statele membre. Tabloul de bord oferă o serie de indicatori (principali și secundari) pentru analizarea performanțelor din domeniul social și cel al ocupării forței de muncă înregistrate de statele membre conform unor indicatori selecționați pe trei mari dimensiuni, identificate în cadrul pilonului: (i )egalitate de șanse și de acces pe piața forței de muncă, (ii) piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile și (iii) sprijin public/protecție și incluziune socială. De la ediția din 2018, raportul comun privind ocuparea forței de muncă include tabloul de bord social, ale cărui rezultate sunt rezumate în prezentul capitol în ceea ce privește indicatorii principali. Analiza se înscrie în contextul mai larg al reformelor prezentat în capitolul 3. 2.1.Explicații referitoare la tabloul de bord

Tabloul de bord social este un instrument esențial pentru monitorizarea performanței în domeniul ocupării forței de muncă și cel social, precum și a convergenței către condiții de viață și de muncă mai bune. În particular, el contribuie la monitorizarea situației statelor membre pe dimensiuni măsurabile ale pilonului, completând instrumentele de monitorizare existente, în special Raportul de monitorizare a rezultatelor privind ocuparea forței de muncă și Monitorul performanței în materie de protecție socială. Tabloul de bord include, în particular, 14 indicatori principali care evaluează tendințele din domeniul social și cel al ocupării forței de muncă, în general: -Egalitatea de șanse și de acces pe piața forței de muncă: §Rata părăsirii timpurii a sistemelor de educație și formare profesională, 18-24 de ani §Diferența de gen în rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani §Inegalitatea veniturilor măsurată ca raport între chintila superioară și cea inferioară – S80/S20 §Rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE) §Tineri care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (rata NEET), 15-24 de ani -Piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile: §Rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani §Rata șomajului, 15-74 de ani §Rata șomajului de lungă durată, 15-74 de ani §Venitul brut disponibil al gospodăriilor, în termeni reali, pe cap de locuitor §Veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu -Sprijin public/protecție și incluziune socială: §Impactul transferurilor sociale (altele decât pensiile) asupra reducerii sărăciei §Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală §Nevoi de asistență medicală nesatisfăcute autoraportate §Proporția populației cu competențe digitale generale de bază sau mai avansate. Indicatorii principali sunt analizați cu ajutorul unei metodologii comune convenite de Comitetul pentru ocuparea forței de muncă și de Comitetul pentru protecție socială (a se vedea anexa 3 pentru detalii). Această metodologie evaluează situația și evoluțiile din statele membre, analizând nivelurile și modificările anuale ale fiecăruia dintre indicatorii principali incluși în tabloul de bord social. Nivelurile și modificările sunt clasificate în funcție de distanța față de mediile UE (neponderate) corespunzătoare. Performanțele statelor membre în funcție de niveluri și de modificări sunt combinate ulterior (cu ajutorul unei matrice predefinite), astfel încât fiecare stat membru este încadrat în una dintre următoarele șapte categorii: „cele mai bune performanțe”, „performanță peste medie”, „performanță bună, dar de monitorizat”, „performanță medie/neutră”, „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, „de supravegheat” și „situații critice”. Pe această bază, tabelul 1 prezintă un rezumat al lecturii tabloului de bord în funcție de cele mai recente cifre disponibile pentru fiecare indicator. Se recomandă o lectură atentă și nemecanică a tabelului. În acest scop, o analiză detaliată a celor paisprezece indicatori, inclusiv a tendințelor pe termen lung și a indicatorilor suplimentari, acolo unde este cazul, este prezentată în capitolul 3. În plus, rapoartele de țară viitoare vor oferi o analiză aprofundată a tuturor „situațiilor critice” și un context socioeconomic și de politică mai larg, pentru a preciza mai bine provocările specifice fiecărei țări în contextul semestrului european. Împreună cu analiza suplimentară inclusă în Raportul de monitorizare a rezultatelor privind ocuparea forței de muncă și Monitorul performanței în materie de protecție socială, acestea vor furniza o bază analitică pentru propunerile ulterioare ale Comisiei de recomandări specifice fiecărei țări, după caz.

Pentru prima dată, raportul comun privind ocuparea forței de muncă din 2020 integrează o dimensiune regională în tabloul de bord social. În ultimii ani, tabloul de bord social a fost utilizat pentru a analiza performanțele țărilor la nivel național. Cu toate acestea, evoluția indicatorilor la nivel național poate masca diferențe importante la nivel regional (în timp ce, în multe state membre, o serie de politici și măsuri de finanțare sunt adesea decise la acest nivel). Prin urmare, dimensiunea regională a situației sociale și a convergenței capătă relevanță, în special în cadrul semestrului european. În acest context, prezenta ediție a raportului prezintă date referitoare la situația regională, pe baza tabloului de bord social. Mai precis, în anexa 3 sunt prezentate o serie de hărți care ilustrează defalcările regionale pe state membre pentru unii indicatori principali din tabloul de bord social. În plus, analiza din capitolul 3 prezintă, după caz, constatări la nivel regional pentru statele membre unde există diferențe mari între regiunile NUTS 2. Datele și constatările permit o mai bună înțelegere a situației diferitelor regiuni ale unei țări în ceea ce privește unele dimensiuni principale ale pilonului și contribuie la monitorizarea convergenței la nivel de țară, la evaluarea impactului politicilor regionale și la elaborarea acestora. 2.2.Date din tabloul de bord social Analiza tabloului de bord indică o continuare a tendințelor pozitive de pe piața forței de muncă și din domeniul social la nivelul UE, deși nu toți indicatorii se îmbunătățesc. Analizând valorile medii pentru UE, se constată că 9 din 14 indicatori principali au înregistrat o îmbunătățire în ultimul an pentru care sunt disponibile date (și anume, 2018 sau 2017, în funcție de disponibilitatea datelor). În termeni comparativi, ratele șomajului (per ansamblu și pe termen lung) au înregistrat cele mai semnificative progrese, reflectând evoluții pozitive pe piața forței de muncă. Ca și în 2017, ratele șomajului au scăzut în toate statele membre în 2018. Cu toate acestea, alți indicatori au rămas la un nivel stabil în comparație cu anul precedent sau chiar s-au înrăutățit ușor (de exemplu, persoanele care părăsesc timpuriu sistemele de educație și formare, disparitatea de gen în ceea ce privește ocuparea forței de muncă, raportul dintre chintila superioară și cea inferioară, impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei și nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală). După cum s-a evidențiat în diagramele de dispersie corespunzătoare de la capitolul 3, mai mult de jumătate din indicatorii principali au arătat, într-o măsură diferită, convergența dintre statele membre în ultima perioadă observată (printre excepțiile notabile se numără raportul dintre chintila de venit superioară și cea inferioară, nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală și proporția populației cu competențe digitale generale de bază sau peste acest nivel). Aproape toate statele membre se confruntă cu provocări legate de cel puțin un indicator principal. Având în vedere cele trei clasificări care pun cele mai multe probleme (și anume „situație critică”, „de supravegheat” și „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”), în toate statele membre este semnalată cel puțin o provocare – cu excepția Țărilor de Jos. În ceea ce privește doar „situațiile critice” (și anume indicatorii al căror nivel este mult mai scăzut decât media și care fie nu se îmbunătățesc suficient de rapid, fie se deteriorează în continuare), au fost semnalate 14 state membre, numărul lor rămânând neschimbat față de Raportul comun privind ocuparea forței de muncă pentru 2019. Estonia și Malta s-au alăturat acestui grup de țări (de fapt s-au „realăturat” după ce îl părăsiseră în anul precedent), în timp ce Ungaria și Portugalia l-au părăsit. Numărul de provocări indică o anumită deteriorare a situației generale. În cele 14 domenii evaluate, sunt identificate, global, 121 de cazuri de „situații critice”, „de supravegheat” sau cu „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, adică aproximativ 31 % din numărul total de evaluări (același număr ca în JER 2019); Dintre acestea, numai 40 sunt „situații critice” (reprezentând 10,3 % din totalul evaluărilor, față de 41 în JER 2019 (reprezentând 10,6 % din totalul evaluărilor). În ceea ce privește cele trei mari dimensiuni care fac obiectul tabloului de bord, la fel ca în anii precedenți, cele mai multe provocări sunt semnalate în domeniul „sprijin public/protecție și incluziune socială” cu o medie de 9,8 cazuri (din care 3,5 „situații critice”) pentru fiecare indicator. Indicatorul Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală pare să fie indicatorul care pune probleme în cele mai multe state membre, respectiv în 13 dintre acestea (dintre care 5 se află în cea mai de jos categorie). Urmează dimensiunile „egalitatea de șanse și de acces pe piața forței de muncă” și „piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile”, cu o medie de 9,6 și 6,8 cazuri problematice per indicator (3, respectiv 2,2 „situații critice” fiecare). În primul domeniu, indicatorii cu cele mai multe rezultate nesatisfăcătoare sunt persoanele care părăsesc timpuriu sistemele de educație și formare, decalajul de gen în ocuparea forței de muncă și rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială (10 cazuri). În al doilea domeniu, veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu apare ca fiind indicatorul cu cele mai multe semnale de alarmă (14 cazuri). Ca și în anii precedenți, situația statelor membre și gravitatea provocărilor cu care se confruntă diferă foarte mult. Grecia, Italia, România și Spania prezintă evaluări de tipul „situație critică”, „de supravegheat” sau „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire” cu privire la zece sau mai mulți indicatori (a se vedea tabelul 1). Dintre aceste țări, Italia raportează cel mai mare număr de „situații critice” (opt), urmată de România (șapte), Grecia (patru) și Spania (două). Cu toate acestea, Grecia, România și Spania raportează și câteva evaluări pozitive: Grecia se numără printre țările cu cele mai bune performanțe în ceea ce privește părăsirea timpurie a școlii și cu performanțe peste medie în ceea ce privește inegalitatea veniturilor și participarea la îngrijirea copiilor; România se numără printre țările cu cele mai bune performanțe în ceea ce privește creșterea venitului disponibil al gospodăriilor pe cap de locuitor și cu performanțe peste medie în ceea ce privește rata șomajului; Spania se numără printre țările cu cele mai bune performanțe în ceea ce privește participarea la îngrijirea copiilor și are performanțe peste medie în ceea ce privește nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală. Ca număr total de provocări, urmează Bulgaria și Croația (opt provocări), Estonia și Letonia (șase provocări). În schimb, Suedia are cele mai bune performanțe sau performanțe peste medie la 11 indicatori principali, urmată de Cehia (nouă indicatori), Germania, Danemarca, Malta și Țările de Jos (opt indicatori fiecare). Dacă se analizează egalitatea de șanse și de acces la piața forței de muncă, cele mai mari îmbunătățiri au fost înregistrate, în medie, în ceea ce privește ratele NEET și ratele riscului de sărăcie sau de excluziune socială. Cu toate acestea, rata părăsirii timpurii a școlii a încetat să înregistreze o tendință descrescătoare pe termen lung și a rămas doar stabilă în comparație cu anul precedent, în timp ce diferența de gen în ocuparea forței de muncă și raportul dintre chintila de venit superioară și cea inferioară au crescut ușor. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Spania, Italia și Malta se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește părăsirea timpurie a sistemelor de educație și formare profesională, în timp ce Grecia, Croația, Irlanda, Lituania, Polonia și Slovenia au cele mai bune performanțe; ·Grecia, Italia și România au o situație critică la indicatorul diferențe de gen în ocuparea forței de muncă, în comparație cu Finlanda, Letonia și Suedia, care au cele mai bune performanțe; ·Lituania, Letonia și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește inegalitatea veniturilor, în comparație cu Cehia, Finlanda, Slovenia și Slovacia, care înregistrează cele mai bune performanțe; ·Situația în ceea ce privește rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială este critică în Lituania și Letonia, în timp ce Cehia, Slovenia și Slovacia au cele mai bune performanțe; ·Bulgaria, Grecia, Italia și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește NEET, în timp ce Cehia, Germania și Luxemburg au cele mai bune performanțe. În ceea ce privește piețele dinamice ale forței de muncă și condițiile de muncă echitabile din UE, în medie, situația s-a îmbunătățit în ultimul an pentru toți indicatorii, în special în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă și rata șomajului (atât la nivel global, cât și pe termen lung), venitul disponibil brut al gospodăriilor pe cap de locuitor și veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Croația, Grecia, Italia și Spania se confruntă în continuare cu o situație critică în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă, în comparație cu Cehia, Estonia, Germania, și Suedia, care au cele mai bune performanțe; ·Italia înregistrează o situație critică în ceea ce privește rata șomajului, în timp ce Cehia are cele mai bune performanțe; ·Italia are o situație critică în ceea ce privește rata șomajului de lungă durată (conform metodologiei, nu există „cele mai bune performanțe”, în timp ce 15 țări au performanțe peste medie); ·Creșterea venitului disponibil brut al gospodăriilor pe cap de locuitor este considerată a fi într-o situație critică în Grecia, Cipru și Italia, comparativ cu Bulgaria, Polonia și România, care au cele mai bune performanțe; ·Situația în ceea ce privește veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu este considerată critică pentru România și Slovacia, în timp ce Austria, Germania, Irlanda, Luxemburg, Țările de Jos și Regatul Unit au cele mai bune performanțe. În ceea ce privește sprijinul public și protecția și incluziunea socială, situația s-a îmbunătățit în ultimul an în ceea ce privește disponibilitatea serviciilor de îngrijire a copiilor și competențele digitale. Cu toate acestea, ea s-a înrăutățit ușor în ceea ce privește impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei și în cea ce privește nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală. Situația în funcție de fiecare indicator:

·Spania, Italia, Lituania, Letonia și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește capacitatea transferurilor sociale de a reduce riscul de sărăcie. În schimb, Ungaria și Irlanda au cele mai bune performanțe; ·Cehia, Polonia, România și Slovacia au situații critice în ceea ce privește participarea copiilor cu vârste sub 3 ani la sistemele de îngrijire formală a copiilor, în comparație cu Belgia, Spania și Luxemburg, care au cele mai bune performanțe; ·Estonia și Letonia se confruntă cu situații critice în ceea ce privește nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală (pe baza metodologiei, nu a fost identificată nicio țară cu „cele mai bune performanțe”, în timp ce nouă țări au obținut calificativul „performanțe peste medie”); ·Bulgaria, Croația și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește nivelurile competențelor digitale, în timp ce Finlanda, Luxemburg, Țările de Jos și Suedia au cele mai bune performanțe. Tabelul 1. Rezumatul principalilor indicatori ai tabloului de bord social Notă: actualizare din data de 2 decembrie 2019. Nu sunt disponibile date privind creșterea venitului disponibil brut al gospodăriilor pe cap de locuitor pentru HR și MT. Nu sunt disponibile date privind veniturile nete ale unui lucrător necăsătorit cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu pentru CY. Nu sunt disponibile date privind nivelul competențelor digitale individuale pentru IT. Întreruperile de serie și alte evidențieri statistice sunt menționate în anexele 1 și 2. Caseta 1. Evaluare comparativă – situația actuală Comunicarea din 26 aprilie 2017 privind instituirea unui Pilon european al drepturilor sociale a identificat analiza comparativă drept un instrument-cheie pentru sprijinirea reformelor structurale și promovarea convergenței ascendente în domeniul social și al ocupării forței de muncă în cadrul semestrului european. De atunci, au fost elaborate și discutate cu statele membre cadre de evaluare comparativă în mai multe domenii, în conformitate cu abordarea comună convenită de Comitetul pentru ocuparea forței de muncă (EMCO) și Comitetul pentru protecție socială (SPC), cu accent pe identificarea pârghiilor în materie de politici, care sunt însoțite de principii generale pentru orientările de politică și de indicatori specifici, dacă sunt disponibili. În această etapă, pârghiile în materie de politici nu sunt însoțite de valori de referință, întrucât scopul este acela de a permite o comparație între statele membre, precum și învățarea reciprocă, pentru a încuraja reformele necesare. Cadrul de evaluare comparativă privind prestațiile de șomaj și politicile active din domeniul pieței forței de muncă a fost utilizat pentru prima dată în contextul semestrului european 2018, incluzând indicatori privind volumul și capacitatea de acoperire ale prestațiilor de șomaj și ale politicilor de activare conexe. Se lucrează la elaborarea unor indicatori pentru finalizarea cadrului referitor la calitatea serviciilor de sprijin timpuriu pentru persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă. Cadrul de evaluare comparativă privind venitul minim, care se referă la adecvarea, acoperirea și activarea componentelor sistemelor de venit minim, a fost însă complet integrat în semestrul 2019, împreună cu cadrul de evaluare comparativă privind competențele și învățarea în rândul adulților, care a fost convenit cu Comitetul pentru ocuparea forței de muncă în octombrie 2018. În prezent, se lucrează la cadre de evaluare comparativă suplimentare pentru o eventuală utilizare în viitoarele cicluri ale semestrului, în special în cadrul EMCO privind salariile minime și cartografierea negocierilor colective, precum și în cadrul SPC cu privire la adecvarea pensiilor și la îngrijirea copiilor și sprijinul pentru copii.



3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ – PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA Această secțiune prezintă o vedere de ansamblu asupra indicatorilor principali recenți privind ocuparea forței de muncă și situația socială și a măsurilor luate de statele membre în sectoarele prioritare identificate în Orientările UE privind ocuparea forței de muncă, adoptate de Consiliu în 2019. Pentru fiecare orientare, sunt prezentate evoluțiile recente cu privire la o selecție de indicatori principali, precum și măsurile de politică adoptate de statele membre. Pentru acestea din urmă, secțiunea folosește programele naționale de reformă pe 2019 ale statelor membre și surse ale Comisiei Europene. În absența unor indicații contrare, în raport sunt prezentate numai măsurile de politică puse în aplicare după iunie 2018. O analiză aprofundată a evoluțiilor recente de pe piața forței de muncă poate fi consultată în raportul Labour Market and Wage Developments (Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor) din 2019 și în raportul Employment and Social Developments in Europe (Evoluția ocupării forței de muncă și a situației sociale în Europa) din 2019. 3.1. Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă Această secțiune se referă la punerea în aplicare a orientării nr. 5 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă și crearea de locuri de muncă. În primul rând, ea prezintă o vedere de ansamblu asupra ratei șomajului și a ratei de ocupare a forței de muncă din fiecare stat membru, în completarea analizei la nivelul UE din capitolul 1, pentru a pune în evidență importanța provocării reprezentate de crearea de locuri de muncă în diferite țări. Se analizează apoi dinamica activităților independente și natura schimbătoare a activităților independente, precum și deficitul de forță de muncă calificată. În cele din urmă, se examinează evoluția salariilor, a salariului minim și a sarcinii fiscale, precum și impactul lor asupra veniturilor și a nivelului de trai, asupra creării de locuri de muncă și a competitivității. Secțiunea 3.1.2 prezintă măsurile de politică implementate de statele membre în aceste domenii. 3.1.1 Indicatori-cheie Deși creșterea economică a încetinit, în 2018 șomajul a continuat să scadă în toate statele membre pentru al doilea an consecutiv. Drept urmare, în 2018, aceasta s-a situat sub 5 % în 10 state membre. În majoritatea țărilor cu o rată a șomajului ridicată, scăderea a fost mai rapidă decât media, confirmând tendința de convergență către niveluri mai scăzute ale șomajului observată în ultimii ani. În special, Spania, Grecia, Portugalia, Croația și Cipru au înregistrat o reducere cu cel puțin 2 puncte procentuale. Franța și Italia sunt excepții parțiale, deoarece scăderea, deși constantă, a avut un ritm mai lent. În pofida îmbunătățirii generale, discrepanțele în ceea ce privește ratele șomajului rămân considerabile, ratele variind de la 2,1 % în Cehia (stat cu „cele mai bune performanțe”) la 19,2 % în Grecia (a se vedea figura 5, care analizează împreună nivelurile și modificările în conformitate cu metodologia convenită pentru evaluarea indicatorilor principali ai tabloului de bord social). Diferențele mari persistă, de asemenea, la nivel regional (a se vedea anexa 3), unele regiuni din Grecia, Italia și Spania înregistrează încă rate ale șomajului de peste 20 %. Până în 2018, șomajul a revenit în majoritatea statelor membre la nivelurile anterioare crizei (a se vedea figura 6). Excepțiile notabile includ Franța, Italia și Spania. În 2018, mai mult de jumătate dintre șomerii din UE erau concentrați în aceste trei țări. Figura 5: Șomajul prezintă o evoluție convergentă către niveluri mai scăzute Rata șomajului (15-74) și modificarea anuală (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Perioada: nivelurile din 2018 și modificările anuale în raport cu 2017. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată Legenda este prezentată în anexă

Figura 6: În ultimii cinci ani, șomajul a scăzut în toate statele membre Rata șomajului (15-74), comparație multianuală Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Rata de ocupare a forței de muncă a continuat să crească și a marcat un nou vârf în majoritatea statelor membre în 2018. Toate statele membre au înregistrat o creștere cu cel puțin 0,5 puncte procentuale în comparație cu 2017. Începând cu 2018, jumătate dintre statele membre au atins deja obiectivul de 75 % al Strategiei Europa 2020 (iar treisprezece și-au atins obiectivul național privind ocuparea forței de muncă). Cu toate acestea, după cum reiese din figura 7, convergența rămâne foarte limitată. Creșterea ocupării forței de muncă este mai lentă decât media în mai multe țări cu niveluri inițiale scăzute, inclusiv Italia și Franța. În același timp, cele mai mari creșteri au fost înregistrate în țări cu un nivel inițial relativ ridicat (Cipru, Slovenia, Malta, Finlanda, Letonia). Crearea de locuri de muncă a fost susținută și în multe țări care atinseseră deja obiectivul de 75 % (Lituania, Danemarca, Țările de Jos, Cehia). Ca urmare, disparitățile în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă (categoria de vârstă 20-64 de ani) rămân mari, nivelurile variind de la 80 % sau mai mult în Suedia, Germania, Cehia și Estonia („cele mai bune performanțe”) până la aproximativ 60 % în Grecia (a se vedea figura 7 și figura 8). O serie de state membre prezintă disparități regionale semnificative în ceea ce privește ratele de ocupare a forței de muncă (a se vedea anexa 3). Figura 7: Ocuparea forței de muncă a crescut în toate statele membre, dar convergența rămâne limitată Rata de ocupare a forței de muncă (20-64) și modificarea anuală (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Perioada: nivelurile din 2018 și modificările anuale în raport cu 2017. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată. Legenda este prezentată în anexă Figura 8: Rata de ocupare a forței de muncă a atins maxime istorice în aproape toate statele membre Rata de ocupare a forței de muncă (20-64), comparație multianuală Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Numărul de persoane care desfășoară activități independente a rămas, în linii mari, neschimbat în 2018, dar și-a continuat scăderea înregistrată pe termen mediu ca pondere la nivelul ocupării forței de muncă. Pe termen lung, numărul total de lucrători care desfășoară activități independente a fost în general stabil din 2008, în timp ce ponderea persoanelor care desfășoară activități independente în totalul locurilor de muncă a scăzut ușor, de la 14,3 % în 2008 la 13,5 % în 2018. Cu toate acestea, în pofida stabilității relative, compoziția activităților independente a cunoscut o tranziție constantă de la activitățile tradiționale către sectoare cu o valoare adăugată mai mare. Această schimbare este foarte pronunțată în cazul lucrătorilor pe cont propriu (lucrători care desfășoară o activitate independentă fără angajați), care reprezintă mai mult de 70 % din activitățile independente. Din 2008, numărul de lucrători pe cont propriu a scăzut cu 25 % în agricultură, cu 14 % în comerț și cu 5 % în sectorul transporturilor. În aceeași perioadă, numărul lor a crescut cu peste 30 % în informare și comunicare, activități profesionale, științifice și tehnice și cu 40 % în activitățile de sănătate și asistență socială. Ponderea sectoarelor netradiționale în rândul lucrătorilor pe cont propriu a crescut de la 36 % în 2008 la 45 % în 2018, cu diferențe mari între statele membre. Schimbarea a fost mai accelerată în economiile cu creștere rapidă, cum ar fi Estonia, Letonia și Lituania, iar în țările în care activitățile independente în sectoarele netradiționale erau deja larg răspândite (de exemplu, Danemarca, Germania, Italia) creșterea a fost mai lentă. Modificarea componenței sectoriale a activităților independente la nivelul UE poate fi observată în figura 9. Evoluția către sectoare cu o valoare adăugată mai mare se reflectă și în media nivelurilor de instruire ale lucrătorilor care desfășoară activități independente. Proporția persoanelor cu înaltă calificare (cu studii superioare) în rândul persoanelor care desfășoară activități independente a crescut la 36,1 % în 2018 (în creștere de la 35,2 % în 2017 și 26,6 % în 2008). Creșterea a fost mai rapidă decât în rândul salariaților, unde ponderea persoanelor cu înaltă calificare a fost de 35,3 % în 2018, față de 27,2 % în 2008. Această tendință a fost impresionantă mai ales în rândul femeilor care desfășoară activități independente, unde ponderea persoanelor cu o diplomă de învățământ terțiar a ajuns la 44,5 % în 2018, față de 30,8 % în 2008. Acest lucru sugerează că investițiile în competențe și în capital uman vor fi din ce în ce mai importante în contextul schimbărilor tehnologice rapide și al transformării întregului univers al muncii. Mai multe detalii privind provocările și oportunitățile legate de aceste tendințe se regăsesc în secțiunea 3.3. Figura 9: Compoziția activităților independente se deplasează spre servicii și sectoare netradiționale Proporția lucrătorilor pe cont propriu în funcție de sector Sursa: Eurostat. AGRI: Agricultură, silvicultură și pescuit (NACE A). MANUF: Industria prelucrătoare (NACE C). CONST: Construcții (NACE F) TRADE: Comerț cu ridicata și cu amănuntul; repararea autovehiculelor și a motocicletelor (NACE G). TRACC: Transport și depozitare & activități legate de servicii de cazare și alimentație publică (NACE H & I). Sectoare netradiționale: toate celelalte activități NACE, în principal servicii.

Odată cu contracția piețelor forței de muncă apare un deficit de forță de muncă în majoritatea statelor membre. În ultimii ani, o proporție din ce în ce mai mare de angajatori consideră forța de muncă un factor care limitează producția. În medie, în UE, această proporție a crescut de la 7,5 % în 2013 la 21,8 % în 2018 (a se vedea capitolul 1). În general, această constrângere este mai pronunțată în statele membre unde rata șomajului este la un minim istoric, cum ar fi Ungaria, Malta și Polonia (a se vedea figura 10). În schimb, deficitul de forță de muncă este mai puțin considerat ca fiind un obstacol în calea producției în țări unde rata șomajului atinge nivelurile cele mai ridicate (Grecia, Spania, Italia). În mod similar, în țările cu o subutilizare a forței de muncă (de exemplu, Grecia, Spania și Cipru), o mare parte a lucrătorilor par să fie supracalificați pentru locul lor de muncă, în timp ce această problemă este în general mai puțin frecventă în țările în care rata șomajului este scăzută (a se vedea figura 11). Acest lucru sugerează că perfecționarea și investiția în competențe, în afară de faptul că reprezintă un motor al creșterii pe termen lung, poate fi un instrument puternic de promovare a ocupării forței de muncă pe termen scurt, în special în țările în care condițiile de pe piața forței de muncă sunt deja dificile. Figura 10: Deficitul de forță de muncă este mai pronunțat acolo unde șomajul este mai mic Indicatorul sintetic al deficitului de forță de muncă (stânga) și rata șomajului (dreapta) - 2018 Sursa: Eurostat, ancheta privind forța de muncă și ancheta privind activitățile economice și consumatorii. Indicatorul sintetic include toate sectoarele (a se vedea LMWD 2019). Figura 11: Supracalificarea atinge cele mai ridicate niveluri în țările în care rata șomajului este mare Rata supracalificării (stânga) și rata șomajului (dreapta) - 2018 Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Rata supracalificării este definită ca procentaj al persoanelor cu vârste cuprinse între 20 și 64 de ani care au studii superioare și care desfășoară activități profesionale la nivelurile ISCO 4-9. Creșterea salariilor nominale s-a accelerat ușor în câteva state membre, dar rămâne în general moderată. Pentru prima dată din 2008, remunerația nominală per salariat a crescut în toate statele membre în 2018. Creșterile înregistrate în 2018 au variat de la 0,5 % în Cipru la 16,3 % în România (figura 12). În 2018, creșterea salariului nominal a fost mai rapidă în majoritatea statelor membre din Europa Centrală și de Est. Printre statele membre cu o creștere rapidă a salariilor nominale (peste 7 %) se numără România, Cehia, Estonia, Letonia, Lituania și Polonia. În schimb, creșterea salariului nominal a fost mai mică - mai exact, circa 2 % sau mai puțin - în statele membre din sudul Europei, unde ratele șomajului tind să fie comparativ mai mari. În 2018, creșterea salariilor reale a fost pozitivă în majoritatea statelor membre. Creșterea medie a rămas moderată, de 1,1 % în UE și de 0,7 % în zona euro. Creșterea salariilor reale a fost accelerată îndeosebi în România, urmată de Bulgaria, Polonia, Estonia, Letonia și Cehia (peste 5 % în toate), contribuind astfel la creșterea puterii de cumpărare a salariaților și promovând convergența ascendentă în ceea ce privește condițiile de trai. La extrema cealaltă, Cipru, Spania, Finlanda și Țările de Jos au înregistrat un declin al salariilor reale. Evoluțiile salariilor reale au fost aproape de zero și în Belgia, Franța, Irlanda și Regatul Unit. Grupul țărilor cu o creștere scăzută a salariilor reale este eterogen, incluzând țări cu rate ale șomajului ridicate sau relativ ridicate (cum ar fi Spania, Franța și Cipru) și țări cu rate scăzute (precum Țările de Jos, Regatul Unit și Austria). Figura 12: Creșterea salariilor rămâne moderată, cu excepția Europei Centrale și de Est Evoluția salariilor nominale și reale - 2018 (modificare anuală în %) Sursa: Comisia Europeană, baza de date AMECO. În 2018, salariile reale au crescut mai repede decât productivitatea în majoritatea statelor membre, în special în Europa Centrală și de Est. Și pentru 2019 se preconizează o tendință similară. Pe termen mediu (2013-2018), productivitatea reală și salariile reale au crescut într-un ritm lent, creșterea salariilor reale rămânând în urmă, în special în primii ani de redresare economică. După cum reiese din figura 13, în această perioadă, productivitatea reală a forței de muncă pe persoană angajată a crescut în UE cu 4,4 %, depășind ușor creșterea salariilor reale (+ 3,1 %). Ca urmare a perioadei prelungite de evoluție moderată, în 2018 salariile erau încă sub nivelurile din 2013 în 8 state membre (Italia, Spania, Cipru, Grecia, Finlanda, Croația, Portugalia, Belgia). În unele state, și anume țările baltice, România, Bulgaria și Slovacia, creșterea salariilor a depășit cu mult creșterea productivității. Acest lucru este legat de ratele scăzute ale șomajului și de penuria de forță de muncă și competențe apărută și contribuie la procesul de recuperare a decalajului. În același timp, situația poate avea implicații negative pentru competitivitatea costurilor dacă decalajul în raport cu evoluția productivității se prelungește. Figura 13: În ultimii cinci ani, salariile reale au crescut ușor, sub nivelul productivității

Evoluția salariilor reale și a productivității reale (modificare procentuală între 2013 și 2018) Sursa: Eurostat, baza de date AMECO a Comisiei Europene (remunerația reală pe salariat, deflatorul PIB; productivitatea reală a forței de muncă pe persoană). Ordinea țărilor este în funcție de decalajul dintre creșterea remunerației reale și creșterea productivității reale (în stânga graficului, evoluțiile productivității reale au depășit evoluțiile remunerației reale). Datele pentru Irlanda se referă la perioada 2015-2018. Deși în ultimii cinci ani ponderea salariilor a scăzut ușor în UE, se remarcă o tendință generală spre convergență. În comparație cu 2013, ponderea salariilor a scăzut cu 0,4 puncte procentuale în UE și cu 0,7 puncte procentuale în zona euro. Această rată a crescut însă în majoritatea statelor membre din Europa Centrală și de Est, unde nivelul său era relativ scăzut (Letonia, Lituania, România și Slovacia). În același timp, ponderea salariilor a scăzut în țări precum Belgia și Slovenia, unde nivelul acesteia era comparativ ridicat. Dintre cele mai mari țări din UE, ponderea salariilor a scăzut ușor în Franța, Spania, Italia, Regatul Unit și a crescut ușor în Germania și Polonia (a se vedea figura 14). Figura 14: În ultimii cinci ani, se poate remarca o oarecare convergență în ceea ce privește ponderea salariilor. Modificarea ponderii salariilor 2013-2018 Sursa: Baza de date AMECO a Comisiei Europene; ponderea salariilor ajustată; ansamblul economiei; ca procent din PIB la prețurile curente. În Irlanda, ponderea salariilor a scăzut cu 9,4 puncte procentuale în 2015 față de 2014, ca urmare a revizuirilor statistice. Veniturile nete continuă să crească mai rapid în Europa Centrală și de Est, contribuind la convergența nivelurilor veniturilor din muncă. Această tendință este în concordanță cu principiile Pilonului european al drepturilor sociale, care stabilește convergența ascendentă în ceea ce privește nivelul de trai ca fiind unul dintre obiectivele sale principale. În același timp, țările care înregistrează o creștere a veniturilor nete peste medie prezintă totodată o creștere rapidă a costului unitar al muncii, ale cărei efecte asupra competitivității trebuie monitorizate. Se remarcă o tendință divergentă între Europa de Sud și Europa de Vest: veniturile din muncă au stagnat sau au scăzut în Spania, Grecia și Italia, în pofida unor niveluri relativ mai scăzute în termeni absoluți (dar în concordanță cu ratele mai mari ale șomajului), în timp ce evoluțiile au fost mai dinamice în țările cu niveluri inițiale mai ridicate. Această tendință este clar ilustrată de distribuția în forma literei U a țărilor din figura 15, care ia ca referință un lucrător necăsătorit, fără copii, care câștigă salariul mediu, pe o perioadă de trei ani (2015-2018). În partea inferioară a spectrului, rezultatele Bulgariei, Lituaniei și Ungariei sunt clasificate drept „slabe, dar în curs de îmbunătățire”, în timp ce Letonia, România și Slovacia, unde veniturile nete au crescut mai puțin rapid, sunt clasificate ca având „situații critice”. Printre țările cu cele mai bune performanțe, Luxemburg, Irlanda și Regatul Unit prezintă venituri nete în standardele puterii de cumpărare de peste 30 000 EUR. În aceste state membre, veniturile nete au crescut mai rapid decât în cazul țărilor cu situații similare. Figura 15: Veniturile nete au cunoscut o creștere rapidă în Europa Centrală și de Est, sprijinind astfel convergența ascendentă Veniturile nete și modificarea anuală – media pe o perioadă de trei ani (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: Baza de date privind impozitele și prestațiile (calcule proprii). Perioada: nivelurile din 2018 (media pe 3 ani) și modificările medii anuale pentru perioada 2015-2018. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată Legenda este prezentată în anexă Statele membre marcate cu un asterisc sunt cele în care costul unitar nominal al muncii (Nominal Unit Labour Cost, NULC) depășește pragul stabilit prin procedura privind dezechilibrele macroeconomice (PDM). Indicatorul PDM din tabloul de bord este modificarea procentuală pe o perioadă de trei ani a NULC. Pragul este de 9 % pentru țările din zona euro și de 12 % pentru țările din afara zonei euro. Nu sunt disponibile date pentru Cipru. Inegalitățile salariale au rămas, în linii mari, stabile pe termen mediu. Creșterea salarială, în special la nivelul inferior al grilei salariale, joacă un rol important în susținerea cererii, reducerea inegalităților în materie de venituri și a riscului de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă. Dispersia câștigurilor brute, măsurată ca raportul între al cincilea și primul decil (D5/D1), a variat în 2017 de la 1,33 în Suedia la 2,02 în Irlanda (pe baza datelor OCDE). Instituțiile care fixează salariile pot avea un impact asupra dispersiei salariilor. În special, negocierea colectivă mai puternică tinde să fie asociată cu o inegalitate mai mică a câștigurilor (Comisia Europeană, 2018). Acoperirea negocierilor colective variază foarte mult în Europa, reflectând diferite tradiții și instituții naționale. În 2016, conform calculelor OCDE, proporția angajaților vizați de orice formă de convenție salarială colectivă varia de la 98 % în Austria la 7,1 % în Lituania. Dinamica salariilor are, de asemenea, un impact asupra riscului de sărăcie a persoanelor încadrate în muncă, care rămâne la niveluri nemaiîntâlnit de ridicate în majoritatea statelor membre. Proporția persoanelor care, deși au un loc de muncă, fac parte dintr-o gospodărie cu un venit disponibil pe adult-echivalent sub pragul riscului de sărăcie a crescut în UE de la 8,3 % în 2010 la 9,6 % în 2016. De atunci, această proporție a rămas în linii mari stabilă și a fost, în medie, de 9,5 % în 2018. Cel mai înalt nivel a fost înregistrat în România (15,3 %), urmată de Luxemburg, Spania, Italia, Regatul Unit și Grecia – toate cu niveluri de peste 11 %. La celălalt capăt al spectrului, rata riscului de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă este sub 4 % în Finlanda și Cehia. Scăderea cea mai rapidă în comparație cu 2017 a fost înregistrată în România, Grecia și Ungaria (aproximativ 2 pp). Riscul de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă este strâns legat de tipul de contract: în 2018, 16,2 % dintre angajații cu contract temporar erau expuși riscului de sărăcie, față de 6,1 % dintre cei care aveau un contract pe durată nedeterminată. Figura 16: Sărăcia persoanelor încadrate în muncă rămâne peste nivelurile din 2010 în majoritatea statelor membre. Rata riscului de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă, comparație multianuală Sursa: Eurostat, statisticile UE referitoare la venit și la condițiile de viață. În majoritatea statelor membre, salariile minime stabilesc o limită inferioară a distribuției salariale. Aceasta este, de obicei, stabilită prin salariile minime legale la nivel național (cu excepția Austriei, a Ciprului, a Danemarcei, a Finlandei, a Italiei și a Suediei). Salariile minime adecva