Strategia privind piața unică digitală, adoptată în mai 2015, și Strategia privind piața unică, adoptată în octombrie 2015, au anunțat acțiuni legislative menite să abordeze chestiunea geoblocării nejustificate și să combată, sub toate aspectele sale, discriminarea pe motive de cetățenie sau naționalitate sau de domiciliu ori sediu (aceste noțiuni sunt menționate în continuarea prezentei expuneri de motive sub denumirea de „domiciliu” pentru a oferi mai multă claritate).

(8)Prezentul regulament ar trebui să se aplice fără a aduce atingere normelor aplicabile din domeniul fiscal, dat fiind că Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) furnizează o bază specifică pentru o acțiune la nivelul Uniunii în ceea ce privește chestiunile fiscale.

(9)În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului, alegerea legii aplicabile contractelor încheiate între un consumator și un profesionist care își desfășoară activitățile comerciale sau profesionale în țara în care consumatorul își are reședința obișnuită sau care, prin orice mijloace, își direcționează activitățile respective către țara în cauză sau către mai multe țări, inclusiv țara respectivă, nu poate avea ca rezultat privarea consumatorului de protecția acordată acestuia prin dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție, în temeiul legii țării în care consumatorul își are reședința obișnuită. În conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, în ceea ce privește aspectele legate de un contract încheiat între un consumator și un profesionist care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul sau care, prin orice mijloace, își direcționează activitățile respective către statul membru în cauză sau către mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul, iar acțiunile împotriva consumatorului pot fi introduse numai înaintea instanțelor din statul membru respectiv.

(10)Prezentul regulament nu ar trebui să afecteze actele cu putere de lege ale Uniunii privind cooperarea judiciară în materie civilă, în special dispozițiile privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale și competența judiciară prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului și în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului, inclusiv aplicarea respectivelor acte și dispoziții în cazuri individuale. În special, simplul fapt că un comerciant acționează în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament nu poate fi interpretat în sensul că acesta își direcționează activitățile către statul membru al consumatorului în scopul aplicării acestor dispoziții.

(11)Practicile discriminatorii pe care prezentul regulament urmărește să le abordeze au loc, de obicei, prin intermediul clauzelor și condițiilor generale și al altor informații care sunt stabilite și aplicate de către comerciantul în cauză sau în contul său ca o condiție prealabilă pentru obținerea accesului la bunurile sau serviciile în cauză și care sunt puse la dispoziția publicului larg. Astfel de condiții generale de acces includ, printre altele, prețurile, condițiile de plată și condițiile de livrare. Ele pot fi puse la dispoziția publicului larg de către comerciant sau în contul acestuia prin diverse mijloace, cum ar fi informații publicate în materiale publicitare, pe site-uri internet sau în documentația contractuală ori precontractuală. Astfel de condiții se aplică în lipsa unui acord în sens contrar care a făcut obiectul unei negocieri individuale și a fost încheiat în mod direct între comerciant și client. Clauzele și condițiile care au făcut obiectul unei negocieri individuale între comerciant și clienți nu ar trebui să fie considerate drept condiții generale de acces în sensul prezentului regulament.

(12)Atât consumatorii, cât și întreprinderile ar trebui să fie protejate împotriva discriminării din motive de cetățenie sau naționalitate, de domiciliu sau de sediu atunci când acționează în calitate de clienți în sensul prezentului regulament. Totuși, această protecție nu ar trebui să se extindă la clienții care achiziționează un bun sau un serviciu în scopul revânzării, deoarece protecția respectivă ar afecta sistemele de distribuție utilizate pe scară largă între întreprinderi în cadrul tranzacțiilor de la întreprindere la întreprindere („business to business”), cum ar fi distribuția selectivă și exclusivă, care le permit producătorilor, în general, să își selecteze comercianții cu amănuntul, sub rezerva respectării normelor în materie de concurență.

(13)Efectele asupra clienților și a pieței interne ale tratamentului discriminatoriu aplicat tranzacțiilor comerciale care au drept obiect vânzarea de bunuri sau prestarea de servicii în Uniune sunt aceleași, indiferent dacă respectivul comerciant este stabilit într-un stat membru sau într-o țară terță. Prin urmare, astfel încât comercianții concurenți să facă obiectul acelorași cerințe în această privință, măsurile prevăzute în prezentul regulament ar trebui să se aplice în mod egal tuturor comercianților care își desfășoară activitatea pe teritoriul Uniunii.

(14)Pentru a le oferi clienților posibilități sporite de acces la informații legate de vânzarea de bunuri și de prestarea de servicii pe piața internă și pentru a crește gradul de transparență, inclusiv în ceea ce privește prețurile, comercianții nu ar trebui, prin măsuri tehnologice sau de orice alt tip, să îi împiedice pe clienți să aibă acces în totalitate și în condiții de egalitate la interfețele online pe baza cetățeniei sau naționalității, a domiciliului ori a sediului lor. Astfel de măsuri tehnologice pot cuprinde, în special, orice tehnologii utilizate pentru a determina locul fizic în care se află clientul, inclusiv reperarea acestuia prin intermediul adresei IP, al coordonatelor obținute prin intermediul unui sistem global de navigație prin satelit sau al datelor legate de o operațiune de plată. Totuși, această interzicere a discriminării în ceea ce privește accesul la interfețele online nu ar trebui interpretată în sensul că îi impune comerciantului o obligație de a realiza tranzacții comerciale cu clienții.

(15)Anumiți comercianți utilizează diferite versiuni ale interfețelor lor online, destinate clienților-țintă din diferite state membre. Deși această posibilitate ar trebui să existe în continuare, ar trebui interzisă redirecționarea unui client de la o versiune la alta a interfeței online fără consimțământul său explicit. Toate versiunile interfeței online ar trebui să rămână ușor de accesat de către client în orice moment.

(16)În anumite cazuri, ar putea fi necesară blocarea, limitarea accesului ori redirecționarea clientului, fără consimțământul său, către o versiune alternativă a unei interfețe online din motive legate de cetățenia sau naționalitatea clientului ori de domiciliul sau sediul acestuia, pentru a asigura respectarea unei cerințe legale prevăzute de dreptul Uniunii sau de legislațiile statelor membre în conformitate cu dreptul Uniunii. Aceste legislații pot limita accesul clienților la anumite bunuri sau servicii, de exemplu prin interzicerea afișării anumitor conținuturi în anumite state membre. Comercianții nu ar trebui să fie împiedicați să respecte aceste cerințe; astfel, ei ar trebui să poată bloca anumiți clienți sau clienți din anumite teritorii, să poată limita accesul acestora la o interfață online sau să îi poată redirecționa, în măsura în care astfel de măsuri sunt necesare pentru respectarea cerințelor în cauză.

(17)Într-o serie de situații specifice, nicio diferență de tratament practicată între clienți prin aplicarea condițiilor generale de acces, inclusiv refuzul pur și simplu de a vinde bunuri sau de a presta servicii, din motive legate de cetățenia sau naționalitatea clienților sau de domiciliul ori sediul acestora nu se poate justifica în mod obiectiv. În aceste situații, orice astfel de discriminare ar trebui interzisă, iar clienții ar trebui, prin urmare, să aibă dreptul, în conformitate cu condițiile specifice stabilite în prezentul regulament, de a efectua tranzacții comerciale în aceleași condiții ca și clienții locali și de a avea acces în totalitate și în mod egal la oricare dintre diferitele bunuri sau servicii oferite, indiferent de cetățenia sau naționalitatea, domiciliul ori sediul lor. Astfel, dacă este necesar, comercianții ar trebui să ia măsuri pentru a asigura respectarea acestei interdicții de discriminare dacă, în lipsa unor astfel de măsuri, clienții în cauză ar fi împiedicați să beneficieze de un acces deplin și egal. Cu toate acestea, interdicția aplicabilă în situațiile respective nu ar trebui interpretată în sensul că nu autorizează comercianții să își orienteze activitățile către diferite state membre sau către anumite categorii de clienți, propunându-le oferte specifice și clauze și condiții diferite, inclusiv prin introducerea unor interfețe online specifice fiecărei țări.

(18)Prima dintre aceste situații este aceea în care comerciantul vinde bunuri a căror livrare transfrontalieră în statul membru de domiciliu al clientului nu este asigurată nici de către comerciant, nici în contul acestuia. În situația respectivă, clientul ar trebui să fie în măsură să achiziționeze bunuri în condiții total identice, inclusiv în ceea ce privește prețul și condițiile referitoare la livrarea bunurilor, cu cele oferite clienților similari care își au domiciliul în statul membru al comerciantului. Aceasta ar putea însemna că un client străin va trebui să își ridice bunul în statul membru respectiv sau într-un alt stat membru în care comerciantul asigură livrarea. În această situație, nu este necesar să se efectueze înscrierea în registrul pentru plata taxei pe valoarea adăugată („TVA”) în statul membru al clientului, nici să se prevadă livrarea transfrontalieră a bunurilor.

(19)A doua situație este aceea în care comerciantul propune servicii furnizate pe cale electronică, altele decât serviciile a căror caracteristică principală constă în furnizarea de acces la opere sau la alte obiecte protejate prin drepturi de autor și în utilizarea acestora, cum ar fi serviciile de cloud, serviciile de stocare de date, găzduirea de site-uri internet și furnizarea de paravane de protecție „firewall”. În acest caz, livrarea fizică nu este necesară, serviciile fiind furnizate pe cale electronică. Comerciantul poate să declare și să plătească TVA într-un mod simplificat în conformitate cu normele privind „minighișeului unic” în materie de TVA prevăzute de Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 282/2011 al Consiliului.

(20)În cele din urmă, nici în cazul în care comerciantul furnizează servicii, iar serviciile respective sunt primite de către client la sediul comerciantului sau într-un loc ales de acesta care diferă de statul membru de cetățenie sau naționalitate al clientului sau de statul în care clientul își are domiciliul ori sediul, aplicarea unor condiții generale de acces diferite din motive legate de aceste criterii nu se justifică. Situațiile respective au drept obiect, după caz, furnizarea de servicii precum cazare la hotel, evenimente sportive, închiriere de autoturisme și bilete de intrare la festivaluri de muzică sau parcuri de distracții. În astfel de situații, comerciantul nu trebuie nici să se înregistreze în scopuri de TVA într-un alt stat membru, nici să organizeze livrarea transfrontalieră de bunuri.

(21)În toate aceste situații, în temeiul dispozițiilor privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale și competența judiciară prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 593/2008 și de Regulamentul (UE) nr. 1215/2012, în cazul în care un comerciant nu desfășoară activități în statul membru al consumatorului sau nu își direcționează activitățile către acest stat ori în cazul în care clientul nu este consumator, respectarea prezentului regulament nu creează în sarcina comerciantului niciun cost suplimentar legat de competența judiciară sau de diferențele existente în ceea ce privește legea aplicabilă. În schimb, în cazul în care comerciantul își desfășoară activitățile în statul membru al consumatorului sau își direcționează activitățile către acest stat, el și-a manifestat voința de a stabili relații comerciale cu consumatorii din statul membru respectiv și, în acest mod, a putut să ia în considerare orice astfel de costuri.

(22)Comercianții care se încadrează în regimul special prevăzut la titlul XII capitolul 1 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului nu au obligația de a plăti TVA. Pentru comercianții respectivi, atunci când furnizează servicii pe cale electronică, interdicția de a aplica condiții generale de acces diferite din motive legate de cetățenia sau naționalitatea, domiciliul ori sediul clientului ar presupune o obligație de înregistrare în scopuri de TVA pentru a declara taxa datorată în alte state membre și ar putea genera costuri suplimentare, ceea ce ar constitui o povară disproporționată, având în vedere mărimea și caracteristicile comercianților vizați. Prin urmare, acești comercianți ar trebui să fie exceptați de la această interdicție pe întreaga durată în care un astfel de regim este aplicabil.

(23)În toate aceste situații, comercianții pot, în unele cazuri, să fie împiedicați să vândă mărfuri sau să presteze servicii anumitor clienți sau unor clienți din anumite teritorii, din motive legate de cetățenia sau naționalitatea clienților sau de domiciliul ori sediul acestora, ca urmare a unei interdicții specifice sau a unei cerințe prevăzute în dreptul Uniunii sau în legislațiile statelor membre în conformitate cu dreptul Uniunii. De asemenea, legislațiile statele membre le pot impune comercianților, în conformitate cu dreptul Uniunii, să respecte anumite norme privind stabilirea prețului cărților. Comercianții nu ar trebui să fie împiedicați să respecte astfel de acte cu putere de lege în măsura în care este necesar.

(24)În principiu, în temeiul dreptului Uniunii, comercianții sunt liberi să decidă mijloacele de plată pe care sunt dispuși să le accepte, inclusiv mărcile de plată. Cu toate acestea, odată ce această opțiune a fost aleasă, ținând seama de cadrul juridic în vigoare privind serviciile de plată, nu există nicio justificare în baza căreia comercianții să discrimineze clienții din Uniune refuzând anumite tranzacții comerciale sau aplicând acestor tranzacții condiții diferite de plată, din motive legate de cetățenia sau naționalitatea clienților sau de domiciliul ori sediul acestora. În acest context special, o astfel de inegalitate de tratament nejustificată, întemeiată pe motive legate de locul în care se află contul de plăți, sediul prestatorului de servicii de plată sau locul emiterii unui instrument de plată în Uniune ar trebui, de asemenea, să fie interzisă în mod expres. În plus, ar trebui reamintit că Regulamentul (UE) nr. 260/2012 le interzice deja tuturor beneficiarilor, inclusiv comercianților, să condiționeze acceptarea unei plăți în euro de cerința ca respectivele conturi să fie situate într-un anumit stat membru.

(25)Directiva 2015/2366/UE a Parlamentului European și a Consiliului a introdus cerințe stricte de securitate pentru inițierea și prelucrarea plăților electronice, care au redus riscul de fraudă pentru toate mijloacele de plată, atât pentru cele noi, cât pentru cele mai tradiționale, în special plățile online. Prestatorii de servicii de plată sunt obligați să aplice așa-numita autentificare strictă a clienților, procedură de autentificare prin care se confirmă identitatea utilizatorului unui serviciu de plată sau a operațiunii de plată. În cazul operațiunilor la distanță, cum ar fi plățile online, cerințele de securitate merg chiar mai departe, impunând o legătură dinamică cu valoarea tranzacției și contul beneficiarului plății, pentru a spori nivelul protecției utilizatorilor prin reducerea la minimum a riscurilor în caz de greșeli sau de atacuri frauduloase. Ca urmare a acestor dispoziții, riscul de fraudare a plăților existent în cazul achizițiilor de la nivel național și cel existent în cazul achizițiilor transfrontaliere au fost aduse la același nivel și nu ar trebui să servească drept argument pentru a refuza sau a discrimina orice tranzacții comerciale în Uniune.

(26)Prezentul regulament nu ar trebui să aducă atingere aplicării normelor în materie de concurență, în special a articolelor 101 și 102 din TFUE. Acordurile care le impun comercianților obligația de a nu efectua vânzări pasive, în sensul Regulamentului (UE) nr. 330/2010 al Comisiei, către anumiți clienți sau către clienți din anumite teritorii sunt considerate, în general, ca fiind o restrângere a concurenței și nu pot fi exceptate de la interdicția prevăzută la articolul 101 alineatul (1) din TFUE. Chiar și în cazul în care acordurile respective nu intră sub incidența articolului 101 din TFUE, în contextul aplicării prezentului regulament, acestea pot perturba buna funcționare a pieței interne și nu pot fi utilizate pentru a eluda dispozițiile prezentului regulament. Prin urmare, dispozițiile relevante ale acestor acorduri și ale altor acorduri în materie de vânzări pasive care obligă comerciantul să încalce prezentul regulament ar trebui să fie nule de drept. Cu toate acestea, prezentul regulament, în special dispozițiile sale privind accesul la bunuri sau servicii, nu ar trebui să aducă atingere acordurilor care restricționează vânzările active, în sensul Regulamentului (UE) nr. 330/2010.

(27)Statele membre ar trebui să desemneze unul sau mai multe organisme responsabile pentru luarea de măsuri eficace în vederea monitorizării și a asigurării conformității cu dispozițiile prezentului regulament. De asemenea, statele membre ar trebui să se asigure că pot fi impuse sancțiuni eficace, proporționale și cu efect de descurajare împotriva comercianților în cazul încălcării prezentului regulament.