Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2013/36/UE și 2009/110/CE și de abrogare a Directivei 2007/64/CE /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. Contextul propunerii Motivele și obiectivele propunerii Piața plăților electronice din Europa oferă oportunități considerabile pentru inovare. În ultimii ani, consumatorii și-au modificat deja semnificativ obiceiurile de plată. Pe lângă numărul tot mai mare de plăți efectuate cu ajutorul cardurilor de credit și de debit, dezvoltarea comerțului electronic și popularitatea tot mai mare a telefoanelor inteligente au creat premisele pentru apariția unor noi mijloace de plată. Beneficiile unei mai bune integrări și ale unei fragmentări mai mici a pieței de profil la nivel european sunt substanțiale. Prezenta inițiativă va permite consumatorilor și comercianților să beneficieze pe deplin de piața internă, în special în ceea ce privește comerțul electronic. Scopul propunerii este acela de a contribui la dezvoltarea în continuare a unei piețe a plăților electronice la nivelul UE, care va permite consumatorilor, comercianților și altor actori de pe piață să beneficieze pe deplin de avantajele pieței unice a UE, în acord cu Strategia Europa 2020 și cu agenda digitală. Această continuare a integrării devine tot mai importantă pe măsură ce în întreaga lume are loc o tranziție de la comerțul fizic către o economie digitală. Pentru atingerea acestui obiectiv și pentru promovarea creșterii concurenței, a eficienței și a inovării în domeniul plăților electronice, este nevoie de claritate juridică și de condiții concurențiale echitabile, de natură să conducă la o scădere convergentă a costurilor și a prețurilor plătite de utilizatorii de servicii de plată, la o mai mare diversitate și transparență a serviciilor de plată, care să faciliteze prestarea de servicii de plată inovatoare, precum și la garantarea unor servicii de plată sigure și transparente. Aceste obiective vor fi atinse prin actualizarea și prin completarea cadrului existent privind serviciile de plată, prin formularea de norme care să consolideze transparența, inovarea și securitatea în domeniul plăților de mică valoare și prin ameliorarea consecvenței dintre normele naționale, cu un accent pe nevoile legitime ale consumatorilor. Prin măsurile propuse se încearcă atingerea acestor obiective într-un mod neutru din punct de vedere tehnologic, care să rămână valabil pe măsură ce serviciile de plată evoluează în continuare. Prezenta propunere încorporează și abrogă de asemenea Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului (așa-numita „Directivă privind serviciile de plată” sau „DSP”)[1] care pune bazele unui cadru juridic armonizat pentru crearea unei piețe integrate a plăților, ameliorând astfel condițiile concurențiale echitabile și accesibilitatea cadrului actual de reglementare a plăților pentru toate părțile interesate. Într-un moment în care distincția dintre instituțiile de plată (reglementate de DSP) și instituțiile emitente de monedă electronică (reglementate de Directiva 2009/110/CE a Parlamentului European și a Consiliului[2] - a doua Directivă privind moneda electronică sau „DME”) devine tot mai puțin clară pe măsură ce modelele tehnologice și cele de afaceri converg, ar fi de dorit să se realizeze o modernizare integrală a cadrului pentru plăți digitale, care să conducă la contopirea celor două categorii de entități implicate și a cadrelor legislative aferente. Pentru aceasta ar fi însă nevoie, ca o condiție prealabilă, de revizuirea DME pentru asigurarea unui cadru de reglementare coerent. Din nefericire, transpunerea cu întârziere de către multe state membre a DME nu a permis acumularea unei experiențe suficiente cu directiva în cauză pentru ca aceasta să fie evaluată împreună cu Directiva privind serviciile de plată și pentru a avea în vedere, în cadrul revizuirii, eventualele sinergii. O revizuire a Directivei 2009/110/CE este prevăzută pentru anul 2014. Contextul general În ultimii 12 ani, grație acquis-ului actual legislativ și în materie de reglementare referitoare la plăți s-au înregistrat progrese semnificative și o integrare a plăților de mică valoare pe piața din UE. Cadrul juridic instituit prin DSP, Regulamentul (CE) nr. 924/2009[3] privind plățile transfrontaliere și a doua Directivă privind moneda electronică au condus deja la progrese semnificative în ceea ce privește integrarea piețelor europene ale plăților de mică valoare. Regulamentul (UE) nr. 260/2012[4], care stabilește un termen-limită pentru migrarea la SEPA, a dus mai departe acest proces, prin stabilirea unor termene de migrare pentru transferurile de credit și debitările directe paneuropene, înlocuind sistemele naționale de plăți naționale și transfrontaliere în euro pe teritoriul UE (cu începere de la 1 februarie 2014 pentru zona euro). Acest cadru de reglementare este completat de jurisprudența Curții Europene de Justiție și de deciziile Comisiei în contextul dreptului concurenței în domeniul plăților de mică valoare. Piața plăților de mică valoare este foarte dinamică și în ultimii câțiva ani a înregistrat un ritm al inovării considerabil. În același timp, domenii importante ale pieței plăților, în special plățile cu cadrul și noile mijloace de plată, cum ar fi internetul și plățile cu ajutorul dispozitivelor mobile, se caracterizează încă în multe cazuri printr-o fragmentare la nivelul frontierelor naționale, ceea ce face dificilă dezvoltarea eficientă a unor servicii de plată digitale inovatoare și ușor de utilizat, care să le pună la dispoziție consumatorilor și comercianților metode de plată convenabile și sigure (cu eventuala excepție a cardurilor de credit) la nivel paneuropean în vederea achiziționării unei game tot mai mari de bunuri și servicii. Cele mai recente evoluții de pe aceste piețe au evidențiat de asemenea anumite lacune ale cadrului juridic de reglementare a plăților actual, precum și disfuncționalități ale piețelor plăților efectuate cu cardul, pe internet și de pe dispozitive mobile, care ar trebui să facă obiectul prezentei inițiative. Revizuirea cadrului european, în special a Directivei privind serviciile de plată, precum și consultarea privind cartea verde a Comisiei cu tema „Către o piață europeană integrată a plăților efectuate cu cardul, pe internet și de pe telefonul mobil”[5] din 2012 au condus la concluzia că este nevoie de măsuri și de actualizări suplimentare ale reglementărilor, inclusiv de ajustări ale DSP, astfel încât cadrul privind plățile să poată răspunde mai bine nevoilor unei piețe europene a plăților eficace, contribuind pe deplin la un mediu de plată care să stimuleze concurența, inovarea și securitatea. În comunicarea din 2012 a Comisiei intitulată „Actul privind piața unică II – Împreună pentru o nouă creștere”[6], modernizarea cadrului legislativ privind plățile de mică valoare a fost identificată drept o prioritate esențială din punctul de vedere al potențialului său pentru creștere și inovare. Revizuirea DSP și pregătirea unei propuneri legislative privind comisioanele interbancare multilaterale pentru plățile cu cardul au fost definite drept acțiuni-cheie ale Comisiei pentru 2013. Dispoziții în vigoare în domeniul propunerii Prezenta inițiativă face parte dintr-un pachet mai larg de măsuri legislative privind serviciile de plată. Aceasta va completa și va actualiza cadrul juridic existent privind serviciile de plată în cadrul UE, în special următoarele texte legislative: – Directiva 2007/64/CE, care a creat un cadru juridic armonizat, astfel încât plățile să poată fi efectuate mai rapid și mai ușor în întreaga UE, sporind concurența în materie de sisteme de plată și facilitând economiile de scară. Directiva a facilitat de asemenea punerea în aplicare din punct de vedere operațional a zonei unice de plăți în euro (SEPA); – Regulamentul (CE) nr. 924/2009 privind plățile transfrontaliere, care a abrogat Regulamentul (CE) nr. 2560/2001 și a extins domeniul de aplicare al acestuia la debitările directe. Regulamentul a eliminat diferențele în materie de comisioane de plată suportate de utilizatorii serviciilor de plată în cazul plăților în euro naționale și transfrontaliere efectuate în Uniunea Europeană. Textul legislativ se aplică tuturor plăților prelucrate electronic; – Regulamentul (UE) nr. 260/2012, care stabilește termene-limită de migrare pentru transferurile de credit și debitările directe paneuropene și care a înlocuit sistemele naționale de plăți naționale și transfrontaliere în euro în Uniunea Europeană; – Directiva 2009/110/CE privind moneda electronică, care instituie cadrul juridic pentru emiterea și răscumpărarea monedei electronice și asigură respectarea de către regimul prudențial aplicabil instituțiilor emitente de monedă electronică a cerințelor aplicabile instituțiilor de plată în conformitate cu DSP; – Regulamentul (CE) nr. 1781/2006, care stabilește norme privind transmiterea de către prestatorii de servicii de plată a informațiilor privind plătitorul pe tot parcursul lanțului de plăți în scopul prevenirii, investigării și depistării actelor de spălare de bani și de finanțare a terorismului. Pe lângă cadrul legislativ, o serie de proceduri din domeniul concurenței desfășurate la nivel european și național au abordat problema practicilor neconcurențiale de pe piața plăților. Coerența cu alte politici și obiective ale Uniunii Obiectivele propunerii sunt pe deplin coerente cu politicile și obiectivele UE urmărite de Uniune. În primul rând, această propunere va ameliora funcționarea pieței interne în ceea ce privește serviciile de plată și, pe un plan mai larg, în ceea ce privește toate bunurile și serviciile, având în vedere nevoia de mijloace de plată inovatoare, eficiente și sigure. Prin facilitarea tranzacțiilor economice în cadrul Uniunii, aceasta va contribui de asemenea la atingerea obiectivelor mai largi ale Strategiei UE 2020 și la stimularea creșterii. În al doilea rând, această inițiativă sprijină politicile UE din alte domenii, cum ar fi protecția datelor, sancțiunile administrative, combaterea spălării banilor și finanțarea terorismului și altele, în special: – inițiativele legislative ale Comisiei referitoare la agenda digitală pentru Europa[7] și în special propunerea Comisiei privind un cadru juridic pentru identificarea electronică și încrederea în serviciile de tranzacții electronice[8], precum și propunerea acesteia privind măsuri de asigurare a unui nivel comun de securitate a rețelelor și a informației la nivelul Uniunii[9] și prioritățile-cheie identificate în cadrul Comunicării privind comerțul electronic și serviciile online[10], care vizează realizarea unei piețe unice digitale; – eforturile Comisiei de stimulare a concurenței prin stabilirea unor obligații, a unor drepturi și a unor oportunități egale pentru participanții la piață, precum și prin facilitarea prestării de servicii de plată transfrontaliere; – propunerea legislativă a Comisiei privind comisioanele interbancare pentru operațiunile de plată cu cardul și privind utilizarea anumitor reguli și practici comerciale, care este pregătită în același timp cu propunerea prezentă și în strânsă coordonare cu aceasta; – Directiva 2011/83/CE privind drepturile consumatorilor[11], care vizează promovarea unei veritabile piețe interne a bunurilor și a serviciilor ce ajung direct de la producător la consumator și menținerea unui echilibru între un nivel ridicat al protecției consumatorilor și competitivitatea întreprinderilor, împiedicând astfel comercianții să aplice, pentru utilizarea instrumentelor de plată, comisioane mai ridicate decât costurile efective. 2. consultarea părților interesate și evaluarea impactului Consultarea părților interesate La 11 ianuarie 2012, Comisia Europeană a publicat o carte verde intitulată „Către o piață europeană integrată a plăților efectuate cu cardul, pe internet și de pe telefonul mobil”[12], care a fost urmată de o consultare publică de amploare. Comisia a primit peste 300 de răspunsuri provenind de la autorități, societatea civilă, federații patronale și societăți din diverse domenii, care au reprezentat o gamă largă de factori interesați. De asemenea, s-a primit un număr suplimentar de comentarii, documente de poziție și contribuții în afara consultării. Contribuțiile cuprinzătoare primite din partea părților interesate[13] au furnizat informații relevante privind anumite evoluții recente și asupra eventualei nevoi de a modifica în anumite privințe cadrul existent privind plățile. La 4 mai 2012 a avut loc, în același context, o consultare publică la care au participat circa 350 de părți interesate. La 20 noiembrie 2012, Parlamentul European a adoptat o rezoluție intitulată „Către o piață europeană integrată a plăților efectuate cu cardul, pe internet și de pe telefonul mobil”[14]. Rezoluția ia act de obiectivele și de obstacolele din calea integrării identificate în cadrul cărții verzi și face apel la acțiuni legislative în diverse domenii având legătură cu plățile cu cardul, sugerând în același timp o abordare mai prudentă în ceea ce privește plățile pe internet și cele efectuate de pe dispozitive mobile, din cauza gradului mai redus de maturitate al acestor piețe. În plus, se face apel la o reformă a modelului de guvernanță a zonei unice de plăți în euro (SEPA). Rezultatele consultărilor au relevat nevoia unor ajustări legislative importante ale cadrului existent, menite să consolideze eficacitatea pieței europene a plăților și să contribuie la un mediu de plată care să stimuleze concurența, inovarea și securitatea. Utilizarea expertizei În ceea ce privește reexaminarea DSP și a Regulamentului privind plățile transfrontaliere în cadrul pieței interne, precum și potențiala nevoie de revizuire a ambelor texte juridice, Comisia a inițiat eforturi suplimentare pentru obținerea de informații din acest domeniu și pentru a asigura implicarea deplină a diverselor părți interesate. Procesul de analiză de către Comisie a impactului DSP și al Regulamentului privind plățile transfrontaliere în cadrul pieței interne s-a bazat pe două studii externe dedicate acestui scop. În urma acestora, Comisia și-a format o imagine cuprinzătoare privind consecințele economice și juridice ale DSP. Primul studiu, efectuat de consultantul extern Tipik în 2011, a reprezentat o evaluare a conformității transpunerii DSP în cele 27 de state membre[15]. În cursul anului 2012, un al doilea studiu, realizat de London Economics și IFF, în colaborare cu PaySys, a analizat impactul DSP asupra serviciilor de plată din cadrul pieței interne și aplicarea Regulamentului privind plățile transfrontaliere în Comunitate. În plus, au fost adunate contribuții din partea statelor membre și a participanților relevanți de pe piață, prin intermediul comitetelor consultative ale Comisiei din domeniul plăților, și anume Comitetul de plăți (compus din reprezentanți ai statelor care fac parte din UE) și grupul de experți în piața sistemelor de plată (compus din reprezentanți atât ai prestatorilor de servicii, cât și ai clienților). În plus, Comisia a desfășurat consultări suplimentare pe anumite subiecte cu părțile interesate relevante, după caz. Evaluarea impactului Comisia a realizat o evaluare a impactului[16] în care a analizat consecințele potențiale ale lipsei unei piețe europene integrate a plăților. S-au examinat în special următorii factori generatori de probleme: – aplicarea lipsită de consecvență a normelor existente la nivelul statelor membre din cauza opțiunilor numeroase și din cauza criteriilor de aplicare care au frecvent un caracter foarte general. În particular, anumite derogări prevăzute în DSP par prea generale sau depășite de evoluțiile pieței și fac obiectul unor interpretări foarte diferite; există anumite zone care scapă domeniului de aplicare, inclusiv în cazul plăților în care un segment al tranzacției este situat în afara SEE și al plăților efectuate în alte monede decât cele ale UE, ceea ce conduce la o permanentă fragmentare a pieței, la arbitraj de reglementare și la denaturări ale concurenței; – vidul legislativ în privința anumitor furnizori de servicii de internet, cum ar fi prestatorii de servicii de internet terți care oferă opțiunea inițierii plăților bazate pe serviciile bancare online. Aceste servicii reprezintă o alternativă viabilă la plata cu cardul și de multe ori mai ieftină decât aceasta, fiind de asemenea interesante pentru consumatorii care nu dispun de carduri. În prezent, cei mai mulți dintre acești furnizori nu intră sub incidența cadrului juridic actual, deoarece nu dețin în niciun moment fonduri. Vidul legislativ riscă să împiedice inovarea și condițiile adecvate de acces pe piață; – lipsa standardizării și a interoperabilității între diversele soluții de plată (și anume prin intermediul cardului, al internetului și al dispozitivelor mobile), prezentă în diverse privințe și cu grade diferite, în special la nivel transfrontalier, și exacerbată de măsurile de guvernanță insuficiente pentru piața plăților cu mică valoare din UE. – practicile de stabilire a comisioanelor (percepute de comercianți pentru utilizarea unui anumit instrument de plată), care sunt diverse și inconsecvente între statele membre (constând în faptul că circa jumătate dintre statele membre ale UE permit, iar cealaltă jumătate interzic suprataxarea), ceea ce conduce la confuzie în rândul consumatorilor în momentul în care aceștia fac achiziții în străinătate sau pe internet și la condiții concurențiale neechitabile; – în domeniul plăților cu cardul, o serie de reguli și practici comerciale restrictive care denaturează concurența [în ceea ce privește comisioanele interbancare multilaterale (CIM) și regulile privind opțiunile și flexibilitatea comercianților în materie de acceptare a cardurilor]. Problemele descrise mai sus au consecințe pentru consumatori, comercianți, prestatorii de noi servicii de plată și piața serviciilor de plată în ansamblul său. Concluzia evaluării impactului a fost că cele mai bune opțiuni de politică pentru ameliorarea situației existente prin (i) facilitarea apariției unui mediu concurențial echitabil între prestatorii existenți și cei nou-apăruți de servicii de plată prin intermediul cardului, al internetului și al dispozitivelor mobile, (ii) creșterea eficienței, a transparenței și a opțiunilor în materie de instrumente de plată pentru utilizatorii serviciilor de plată (consumatori și comercianți) și (iii) asigurarea unei protecții de nivel înalt a acestora din urmă ar fi, în ceea privește DSP, următoarele: – consolidarea proiectului SEPA și încurajarea tuturor părților interesate să adopte un rol mai activ în conceperea și realizarea politicii în materie de plăți de mică valoare (guvernanță); – facilitarea standardizării printr-un cadru de guvernanță mai adecvat și printr-o mai bună implicare a organismelor europene de standardizare (standardizare); – asigurarea securității juridice în domeniul comisioanelor interbancare pentru plățile cu cardul și asigurarea clarității în privința unui model de afaceri acceptabil pentru inițiativele de plată cu cardul actuale și viitoare (comisioanele interbancare); – desființarea regulilor comerciale restrictive pentru plata cu cardul, care conduc la denaturări ale pieței (măsuri de însoțire în privința comisioanelor interbancare); – armonizarea politicilor statelor membre privind suprataxarea, în acord cu deciziile de reglementare în materie de comisioane interbancare (măsuri de însoțire în privința comisioanelor interbancare); – definirea condițiilor de acces la informațiile privind disponibilitatea fondurilor pentru prestatorii terți, inclusiv prestatorii de servicii de inițiere a plății (domeniul de aplicare al DSP); – ajustarea domeniului de aplicare și creșterea consecvenței cadrului legislativ (domeniul de aplicare al DSP); – ameliorarea punerii în aplicare a DSP existente (măsuri de ajustare a DSP); – consolidarea drepturilor utilizatorilor serviciilor de plată și prezervarea drepturilor consumatorilor în contextul schimbărilor în materie de reglementare (domeniul de aplicare al DSP, măsuri de însoțire în privința comisioanelor interbancare). Evaluarea impactului a primit un aviz pozitiv din partea Comitetului de evaluare a impactului în cursul întrunirii din 20 martie 2013. În conformitate cu recomandările comitetului, documentului i s-au adus câteva modificări, constând în special în: – sublinierea urgenței revizuirii Directivei privind serviciile de plată (DSP), precum și a motivelor pentru reglementarea prin intermediul legislației a comisioanelor interbancare multilaterale; – optimizarea prezentării impacturilor prin concentrarea pe impactul celor mai importante opțiuni în textul principal și mutarea aspectelor mai puțin semnificative în anexe; – o mai bună explicare a interdependențelor dintre diversele opțiuni și pachete. Majoritatea opțiunilor de politică propuse sunt abordate în propunerea actuală. Acest lucru se aplică, în special, domeniilor care sunt deja reglementate de DSP în prezent, de exemplu, accesul pe piață al prestatorilor terți, suprataxarea și normele care vizează instituțiile de plată. Alte măsuri, în special reglementarea CIM și măsurile auxiliare, vor fi abordate printr-o propunere legislativă separată, prezentată în paralel. Anumite măsuri descrise mai sus ar trebui abordate prin intermediul mijloacelor fără caracter legislativ, de exemplu anumite aspecte legate de implicarea organizațiilor europene de standardizare și guvernanța SEPA. Trebuie consolidate măsurile existente de guvernanță a SEPA, inclusiv rolul Consiliului SEPA, un organ de conducere ad-hoc de nivel înalt înființat sub președinția comună a Comisiei și a Băncii Centrale Europene pentru o perioadă inițială de trei ani în vederea ameliorării implicării părților interesate în SEPA. În acest scop, trebuie clarificat mandatul Consiliului SEPA, trebuie revizuită componența acestuia și trebuie obținut un echilibru mai bun al intereselor din zona prestatorilor și din zona clienților, pentru a asigura primirea de către Comisie și de către Banca Centrală Europeană a unor contribuții utile în ceea ce privește orientarea viitoare a proiectului SEPA și pentru a facilita crearea unei piețe integrate, competitive și inovatoare pentru plățile de mică valoare, în special în zona euro. Comisia va colabora cu Banca Centrală Europeană pentru identificarea unor modalități adecvate de abordare a sarcinilor, a componenței, a conducerii și a funcționării măsurilor de guvernanță aferente SEPA. 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII Temei juridic Temeiul juridic al propunerii este articolul 114 din TFUE. Subsidiaritate și proporționalitate O piață UE integrată pentru plățile electronice de mică valoare contribuie la îndeplinirea obiectivului articolului 3 din Tratatul privind Uniunea Europeană referitor la piața internă. Integrarea pieței este necesară pentru ca cetățenii europeni să beneficieze pe deplin de o serie de avantaje conferite de această piață. Printre beneficiile pieței integrate se numără o concurență mai mare între prestatorii de servicii de plată, precum și mai multe posibilități de alegere, mai multă inovare și o mai mare securitate pentru utilizatorii de servicii de plată, în special pentru consumatori. În cele din urmă, o piață integrată a plăților facilitează furnizarea de bunuri și de servicii la nivel transfrontalier, contribuind astfel la realizarea unei autentice piețe unice. Amploarea revizuirii Directivei privind serviciile de plată este proporțională cu aspectele identificate până în prezent. În linii mari, directiva rămâne adecvată scopului său, dar cadrul juridic trebuie să evolueze pentru a se adapta celor mai recente evoluții tehnice și comerciale din domeniul plăților de mică valoare. Prin natura sa, o piață integrată a plăților, bazată pe rețele care depășesc frontierele naționale, trebuie abordată la nivelul Uniunii, întrucât principiile, normele, procesele și standardele aplicabile trebuie să fie coerente în toate statele membre în scopul asigurării securității juridice și a unor condiții de concurență echitabile pentru toți participanții de pe piață relevanți. Având în vedere fragmentarea actuală a pieței, acțiunea individuală la nivelul statelor membre nu ar putea conduce la atingerea obiectivului unei piețe a plăților care să fie integrată și eficientă atât pentru bunurile și serviciile interne, cât și pentru cele transfrontaliere. Abordarea sprijină consolidarea în continuare a zonei unice de plăți în euro (SEPA) și este coerentă cu agenda digitală, în particular cu crearea unei piețe unice digitale. Această abordare va promova inovarea tehnologică și va contribui la stimularea creșterii și la crearea de noi locuri de muncă, în special în domeniile comerțului electronic și al comerțului cu ajutorul dispozitivelor mobile. 4. IMPLICAȚIILE BUGETARE Directiva are un impact bugetar, conform precizărilor din fișa financiară legislativă anexată la propunere. 5. Informații suplimentare Spațiul Economic European Actul propus se referă la un subiect de interes pentru Spațiul Economic European și trebuie, prin urmare, extins la acesta. Documente explicative Noua propunere de directivă conține câteva adaptări ale directivei existente și o serie de obligații noi pentru statele membre, lăsând o marjă de latitudine destul de mare în privința modului de transpunere a acestor obligații în dreptul național, cum ar fi noile dispoziții referitoare la securitate. Prin urmare, statele membre sunt invitate să transmită documente explicative referitoare la măsurile de transpunere care trebuie adoptate pentru a permite Comisiei să identifice mai ușor măsurile naționale pertinente și să monitorizeze transpunerea corectă a directivei. Explicarea detaliată a propunerii Următorul rezumat vizează facilitarea procesului de luare a deciziilor prin schițarea principalelor modificări ale DSP, care urmează să fie abrogată: Articolul 2 - Domeniul de aplicare: Se propune extinderea domeniului de aplicare atât din punct de vedere geografic, cât și în ceea ce privește monedele care intră sub incidența actului. Articolul 2 alineatul (1): Dispozițiile DSP referitoare la cerințele în materie de transparență și de informare se vor aplica și tranzacțiilor de plată către țări terțe, atunci când numai unul dintre prestatorii de servicii de plată este situat în Uniunea Europeană (așa-numitele „tranzacții cu un singur segment”), mai exact acelor părți din tranzacția de plată care sunt efectuate în Uniunea Europeană. Articolul 2 alineatul (2): Dispozițiile DSP referitoare la cerințele în materie de transparență și de informare vor fi extinse pentru a se aplica tuturor monedelor, nu doar monedelor din UE, cum este cazul în prezent. Articolul 3 - Excluderea din domeniul de aplicare: Această dispoziție clarifică și actualizează excluderea din domeniul de aplicare prevăzută de directiva existentă, care prevede, în cazul unei serii de activități de plată sau legate de plată, derogări prin care acestea nu intră în domeniul de aplicare al DSP. Articolul 3 litera (b): Derogarea privind „agenții comerciali” a fost modificată pentru a se aplica numai agenților comerciali care acționează fie în numele plătitorului, fie în cel al beneficiarului plății, nu și celor care acționează atât pentru plătitor, cât și pentru beneficiarul plății. Derogarea acordată în temeiul DSP actuale a fost utilizată din ce în ce mai mult cu privire la tranzacțiile de plată gestionate de platforme de comerț electronic atât în numele vânzătorului (care reprezintă beneficiarul plății), cât și în cel al cumpărătorului (care reprezintă plătitorul). Această utilizare nu corespunde scopului derogării și ar trebui, prin urmare, să fie restricționată. Articolul 3 litera (k): Derogarea privind „rețelele limitate” a fost aplicată tot mai mult unor rețele de mari dimensiuni, care implicau volume de plată ridicate și game extinse de produse și servicii. Acest lucru contravine în mod clar scopului inițial al derogării, făcând ca volume importante de plăți să rămână în afara cadrului de reglementare și creând un dezavantaj concurențial pentru participanții de pe piața reglementată. Noua definiție, care este în acord cu definiția rețelelor limitate prevăzută în Directiva 2009/110/CE, ar trebui să contribuie la reducerea acestor riscuri. Articolul 3 litera (l): Actuala derogare privind conținutul digital sau de telecomunicații este redefinită prin restrângere, aceasta aplicându-se aproape exclusiv serviciilor de plată auxiliare oferite de furnizorii de rețele sau servicii de comunicații electronice, de exemplu de operatorii din domeniul telecomunicațiilor. Derogarea se va aplica conținutului digital furnizat de o terță parte, sub rezerva atingerii anumitor praguri stabilite în directivă. Noua definiție ar trebui să asigure un mediu concurențial echitabil pentru diverșii prestatori și ar trebui să răspundă într-o manieră mai eficientă nevoilor în materie de protecție a consumatorilor în contextul plăților. Eliminarea fostului articol 3 litera (o): Excluderea din domeniul de aplicare al DSP a serviciilor de bancomat oferite de operatori independenți de bancomate a condus la crearea unor rețele de bancomate în care se percepeau comisioane mari de la consumatori pentru retragerea de numerar. Se pare că această dispoziție a oferit stimulente rețelelor existente de bancomate deținute de bănci pentru ca acestea să își rezilieze relația contractuală cu alți prestatori de servicii de plată pentru a putea să perceapă comisioane mai mari direct de la consumatori. Prin urmare, această derogare ar trebui eliminată. Articolul 9 - Cerințe privind protejarea fondurilor: Aceste cerințe vor fi optimizate, iar cerințele privind protejarea fondurilor pentru instituțiile de plată autorizate în temeiul DSP vor fi armonizate și mai mult, în particular prin reducerea posibilității de care beneficiază statele membre în prezent de a limita cerințele în materie de protejare a fondurilor și de a reduce numărul de metode posibile de protejare a fondurilor, în vederea asigurării unui mediu concurențial echitabil și a ameliorării securității juridice. Articolul 14 - Punct de acces electronic european în cadrul ABE: Un punct electronic unic de acces ar trebui să conducă la creșterea transparenței instituțiilor de plată autorizate și înregistrate, permițând interconectarea registrelor publice naționale la nivelul Uniunii. Articolul 27 - Condiții: Posibilitatea utilizării unui regim simplificat pentru așa-numitele „instituții de plată mici” va fi extinsă pentru a include un număr mai mare de instituții mici, având în vedere faptul că anumite state membre s-au confruntat cu experiențe negative (cum ar fi insolvența) în cazul unor prestatori de servicii de plată ale căror activități depășesc pragul actual pentru regimul de derogare. Scopul este de a obține un echilibru just și, pe de o parte de a evita povara de reglementare inutilă pentru instituțiile mici, pe de altă parte de a se asigura că utilizatorii serviciilor de plată beneficiază de un nivel de protecție adecvat. Articolul 29 - Accesul la sistemele de plăți: Acest articol calibrează mai bine normele privind accesul la sistemele de plată, clarificând condițiile pentru accesul indirect al instituțiilor de plată la sistemele de plată prevăzute în Directiva 98/26/CE (privind caracterul definitiv al decontării) într-o manieră comparabilă cu accesul de care beneficiază instituțiile de credit mai mici. Articolul 55 alineatele (3) și (4) - Comisioane aplicabile: Aceste dispoziții armonizează și mai mult practicile în materie de suprataxare, ținând cont în mod corespunzător de Directiva 2011/83 privind drepturile consumatorilor și de propunerea Comisiei de Regulament (UE) XXX al Parlamentului European și al Consiliului privind comisioanele interbancare pentru operațiunile de plată cu cardul, care este prezentată în paralel cu prezenta propunere. Flexibilitatea oferită de DSP actuală, care le permite comercianților să solicite un comision de la plătitor, să îi ofere acestuia o reducere sau să îl direcționeze printr-un alt mijloc către mijloacele de plată cele mai eficiente, cu rezerva că statele membre pot interzice sau limita orice astfel de practici de suprataxare pe teritoriul lor, a condus la o eterogenitate extremă pe piață. Treisprezece state membre au utilizat această opțiune ca să interzică suprataxele în temeiul DSP actuale. Regimurile diferite existente în statele membre creează probleme și confuzie în rândul comercianților și al consumatorilor, în special în ceea ce privește vânzarea sau cumpărarea de bunuri din străinătate prin internet. Propunerea de interzicere a suprataxării este direct legată de plafonarea comisioanelor interbancare în cadrul propunerii de regulament privind comisioanele interbancare pentru operațiunile cu cardul, menționată mai sus. Având în vedere reducerea semnificativă a comisioanelor pe care un comerciant va trebui să le plătească băncii sale, suprataxarea nu mai este justificată în cazul cardurilor cu comisioane interbancare multilaterale reglementate, care vor reprezenta peste 95 % din piața cardurilor de consum. Normele propuse vor contribui astfel la îmbunătățirea experiențelor consumatorilor atunci când aceștia plătesc cu cardul în Uniune și la creșterea utilizării cardurilor de plată, în detrimentul banilor lichizi. În ceea ce privește cardurile care nu fac obiectul regulamentului privind comisioanele interbancare în cadrul propunerii sus-menționate privind comisioanele interbancare pentru operațiunile pe bază de card, cu alte cuvinte cardurile de întreprindere și cardurile din sistemele tripartite, comercianții vor avea în continuare dreptul să suprataxeze, cu condiția ca suprataxa să corespundă unor costuri reale suportate, ținând cont de Directiva 2011/83. Articolele 65 și 66 - Răspunderea prestatorului de servicii de plată și a plătitorului pentru operațiunile de plată neautorizate: Modificările propuse vor optimiza și vor armoniza și mai mult normele în materie de răspundere în cazul operațiunilor neautorizate, asigurând o protecție sporită a intereselor legitime ale utilizatorilor serviciilor de plată. Cu excepția cazurilor de fraudă și de neglijență gravă, suma maximă pe care un utilizator de servicii de plată ar putea fi obligat să o plătească în cazul unei operațiuni de plată neautorizate va fi redusă de la valoarea actuală de 150 EUR la 50 EUR. Se va clarifica de asemenea faptul că plățile întârziate nu vor declanșa neapărat o rambursare. Articolul 67 - Rambursări ale unor operațiuni de plată inițiate de sau prin intermediul unui beneficiar al plății: Această normă clarifică dreptul la rambursare pentru operațiunile prin debitare directă, aliniindu-l la regulile de bază de debitare directă (Core Direct Debit Rulebook) ale SEPA, cu condiția ca bunurile sau serviciile plătite să nu fi fost consumate încă. În conformitate cu normele actuale, pentru debitările directe se aplică regimuri de rambursare diferite, în funcție de acordarea sau nu unei autorizări prealabile, de depășirea sau nu de către sumă a unei valori scontate sau, ca alternativă, de ajungerea sau nu la un acord privind un alt drept. Articolul 85 - Măsuri de securitate: Normele propuse reprezintă un răspuns la anumite probleme de securitate și aspecte legate de autentificare, în acord cu propunerea Comisiei de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind securitatea rețelelor și a informației. Titlurile I-V și anexa I punctul 7: Acoperirea unor noi servicii și prestatori de servicii permițând accesul la conturile de plăți. Acești participanți la piață nu sunt reglementați de DSP actuală în măsura în care nu dispun, în niciun moment, de fondurile plătitorului sau ale beneficiarului plății. Faptul că acești prestatori terți nu fac actualmente obiectul reglementării, cel puțin în anumite state membre, a dat naștere la preocupări în materie de securitate, de protecție a datelor și de răspundere, în pofida potențialelor beneficii ale acestor servicii și prestatori de servicii. Propunerea adaugă prestatorii de servicii terți, în special pe cei care oferă servicii de inițiere a plății bazate pe servicii bancare online, în domeniul de aplicare al DSP (punctul 7 din anexa I). Acest lucru ar trebui să stimuleze apariția de noi soluții pentru plăți electronice cu costuri scăzute pe internet, garantând în același timp respectarea unor standarde adecvate de securitate, protecție a datelor și răspundere. Pentru a avea dreptul să presteze servicii de inițiere a plății, prestatorii terți ar avea obligația de a obține o autorizație sau de a se înregistra și a fi supravegheați ca instituții de plată (Titlul II). La fel ca în cazul altor prestatori de servicii de plată, aceștia vor fi supuși unor drepturi și obligații armonizate, în particular cerințelor în materie de securitate (articolele 85 și 86). Normele avute în vedere vor avea drept obiect în special condițiile de acces la informațiile privind contul de plăți (articolul 58), cerințele în materie de autentificare (articolul 87) și rectificarea operațiunilor (articolele 63 și 64), precum și o repartizare echilibrată a răspunderii (articolele 65 și 66). Noii prestatori de servicii de plată vor beneficia de acest nou regim, indiferent dacă dispun la un moment dat de fondurile plătitorului sau de cele ale beneficiarului plății. Capitolul 6 - Proceduri extrajudiciare de reclamații și de reparație în vederea soluționării litigiilor - va consolida respectarea dispozițiilor directivei. Noile măsuri actualizează cerințele în materie de proceduri extrajudiciare de reclamații și reparație, precum și sancțiunile adecvate. Articolul 92 - Sancțiuni: În acord cu alte propuneri recente din sectorul serviciilor financiare, statele membre vor avea obligația de a alinia sancțiunile administrative, garantând că sunt disponibile măsuri administrative și sancțiuni adecvate în caz de încălcare a directivei și garantând aplicarea corespunzătoare a acestor sancțiuni. Autoritatea Bancară Europeană - Directiva include mai multe domenii în care se prevăd acțiuni ale ABE menite să contribuie la funcționarea consecventă și coerentă a procesului de supraveghere [conform dispozițiilor din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010]. În particular, ABE va avea sarcina de a emite orientări și proiecte de standarde tehnice de reglementare în diverse domenii, de exemplu în vederea clarificării normelor privind „procedura de pașaport” pentru instituțiile de plată care își desfășoară activitatea în mai multe state membre sau pentru a asigura instituirea unor cerințe adecvate în materie de securitate. 2013/0264 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2013/36/UE și 2009/110/CE și de abrogare a Directivei 2007/64/CE (Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[17], având în vedere avizul Băncii Centrale Europene,[18] după consultarea Autorității Europene pentru Protecția Datelor, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1) În ultimii ani s-au înregistrat progrese semnificative în materie de integrare a plăților de mică valoare în Uniune, în particular în contextul textelor legislative ale Uniunii referitoare la plăți, în special Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului[19], Regulamentul (CE) nr. 924/2009 al Parlamentului European și al Consiliului[20], Directiva 2009/110/CE a Parlamentului European și a Consiliului[21] și Regulamentul (UE) nr. 260/2012 al Parlamentului European și al Consiliului[22]. Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului[23] a completat în continuare cadrul legislativ pentru serviciile de plată prin stabilirea unei limite specifice pentru dreptul comercianților cu amănuntul de a aplica suprataxe clienților pentru utilizarea unor anumite mijloace de plată. (2) Directiva 2007/64/CE a fost adoptată în decembrie 2007, pe baza unei propuneri a Comisiei din decembrie 2005. De atunci, piața plăților de mică valoare a cunoscut importante inovații tehnice, conducând la creșterea rapidă a numărului de plăți electronice și mobile și la apariția unor noi tipuri de servicii de plată pe piață. (3) Revizuirea cadrului legislativ al Uniunii privind serviciile de plată și, în special, analiza impactului aferentă Directivei 2007/64/CE și consultarea cu privire la cartea verde a Comisiei intitulată „Către o piață europeană integrată pentru plățile cu cardul, pe internet și de pe telefonul mobil”[24] au arătat că evoluțiile au dat naștere unor provocări importante din perspectiva reglementării. Părți importante ale pieței serviciilor de plăți – în special plățile efectuate cu cardul, pe internet și de pe dispozitive mobile – sunt încă fragmentate de-a lungul frontierelor naționale. Multe produse sau servicii de plată inovatoare nu intră, în întregime sau în mare parte, sub incidența Directivei 2007/64/CE. În plus, domeniul de aplicare al Directivei 2007/64/CE și, în special, elementele excluse din acesta, cum este cazul cu anumite activități legate de plăți care sunt excluse de la regula generală, s-au dovedit în câteva cazuri a fi prea ambigue, prea generale sau pur și simplu depășite, având în vedere evoluțiile de pe piață. Aceasta a dus la incertitudine juridică, la apariția unor riscuri potențiale în materie de securitate în lanțul plăților și la o lipsă de protecție a consumatorilor în anumite domenii. S-a dovedit că serviciile de plată digitale inovatoare și ușor de utilizat au avut dificultăți în a demara și în a oferi consumatorilor și comercianților cu amănuntul metode de plată eficace, convenabile și sigure la nivelul Uniunii. (4) Apariția unei piețe unice integrate pentru plățile electronice este crucială pentru a garanta consumatorilor, comercianților și întreprinderilor că pot beneficia pe deplin de avantajele oferite de piața internă, dată fiind dezvoltarea economiei digitale. (5) Ar trebui prevăzute norme noi care să acopere lacunele de reglementare și care, în același timp, să ofere mai multă claritate juridică și să asigure o aplicare consecventă a cadrului legislativ în întreaga Uniune. Ar trebui garantate condiții de operare echivalente participanților existenți la piață și celor nou-apăruți, facilitând noi mijloace de plată pentru a face accesibilă o piață mai mare și asigurând un nivel ridicat de protecție a consumatorilor care utilizează aceste servicii de plată în întreaga Uniune. Aceasta ar trebui să conducă la o tendință descendentă a costurilor și a prețurilor pentru utilizatorii de servicii de plată, precum și la mai multe opțiuni și la o mai mare transparență în materie de servicii de plată. (6) În ultimii ani, riscurile în materie de securitate aferente plăților electronice au crescut, din cauza complexității tehnice mai mari a acestora, a volumului tot mai mare de plăți electronice la nivel mondial și a apariției unor noi tipuri de servicii de plată. Întrucât serviciile de plată efectuate în condiții de siguranță și securitate reprezintă o condiție esențială pentru o piață funcțională a serviciilor de plată, utilizatorii acestor servicii ar trebui să fie protejați în mod adecvat împotriva acestor riscuri. Serviciile de plată sunt esențiale pentru menținerea unor activități economice și societale vitale și, prin urmare, prestatorii de servicii de plată, cum ar fi instituțiile de credit, au fost calificate ca operatori de piață în conformitate cu articolul 3 alineatul (8) din Directiva [a se introduce numărul Directivei NIS după adoptarea acesteia] a Parlamentului European și a Consiliului[25]. (7) În plus față de măsurile generale care trebuie luate la nivelul statelor membre în conformitate cu Directiva [a se introduce numărul Directivei NIS după adoptarea acesteia], riscurile de securitate legate de operațiunile de plată ar trebui să fie, de asemenea, abordate la nivelul prestatorilor de servicii de plată. Este nevoie ca măsurile de securitate care trebuie luate de către prestatorii de servicii de plată să fie proporționale cu riscurile de securitate în cauză. Ar trebui instituit un mecanism de raportare periodică, care să asigure că prestatorii de servicii de plată le furnizează autorităților competente în fiecare an informații actualizate privind evaluarea riscurilor lor în materie de securitate și măsurile (suplimentare) pe care le-au adoptat ca reacție la aceste riscuri. În plus, pentru a garanta că daunele provocate altor prestatori de servicii de plată și altor sisteme de plată, cum ar fi o perturbare considerabilă a unui sistem de plăți, precum și utilizatorilor, sunt menținute la un nivel minim, este esențial ca prestatorii de servicii de plată să aibă obligația de a raporta incidentele majore de securitate Autorității Bancare Europene fără întârzieri nejustificate. (8) Cadrul de reglementare revizuit pentru serviciile de plată este completat prin Regulamentul (UE) [XX/XX/XX] al Parlamentului European și al Consiliului[26]. Regulamentul respectiv introduce norme cu privire la perceperea de comisioane interbancare multilaterale și bilaterale pentru toate operațiunile consumatorilor realizate cu carduri de debit și de credit, precum și la plățile electronice și mobile bazate pe aceste tranzacții, impunând în același timp restricții privind utilizarea anumitor reguli comerciale cu privire la operațiunile de plată cu cardul. Regulamentul menționat vizează accelerarea în continuare a realizării unei veritabile piețe integrate a plăților cu cardul. (9) Pentru a evita abordări divergente de la un stat membru la altul în detrimentul consumatorilor, dispozițiile privind transparența și cerințele de informare pentru prestatorii de servicii de plată din prezenta directivă ar trebui să se aplice, de asemenea, în cazul tranzacțiilor în care prestatorul de servicii de plată al plătitorului sau al beneficiarului plății se află în Spațiul Economic European (denumit în continuare „SEE”), iar celălalt prestator de servicii de plată este situat în afara SEE. Este, de asemenea, necesar să se extindă aplicarea dispozițiilor privitoare la transparență și informare la tranzacțiile efectuate în orice monedă între prestatorii de servicii de plată care sunt situați pe teritoriul SEE. (10) Definiția serviciilor de plată ar trebui să fie neutră din punct de vedere tehnologic și să permită continuarea dezvoltării de noi tipuri de servicii de plată, asigurând în același timp condiții de operare echivalente pentru prestatorii de servicii de plată existenți și noi. (11) Derogarea privind operațiunile de plată efectuate prin intermediul unui agent comercial în numele plătitorului sau al beneficiarului plății, conform dispozițiilor din Directiva 2007/64/CE, este aplicată foarte diferit în statele membre. Anumite state membre permit utilizarea derogării de către platforme de comerț electronic care acționează în calitate de intermediar atât în numele cumpărătorilor individuali, cât și în cel al vânzătorilor individuali fără o marjă reală de a negocia sau de a realiza vânzări sau achiziții de bunuri sau de servicii. Această situație depășește domeniul de aplicare vizat inițial de derogare și ar putea conduce la creșterea riscurilor pentru consumatori, întrucât acești prestatori rămân în afara protecției oferite de cadrul juridic. Diversitatea practicilor de aplicare conduce de asemenea la denaturarea concurenței în cadrul pieței de plăți. Pentru a răspunde la aceste îngrijorări, definiția ar trebui să devină mai precisă și mai clară. (12) Reacțiile din partea pieței arată că activitățile de plată care fac obiectul derogării privind rețelele limitate comportă frecvent volume și valori de plată foarte mari și oferă consumatorilor sute sau mii de produse și servicii diferite, ceea ce nu corespunde cu scopul derogării pentru rețele limitate, astfel cum este acesta prevăzut în Directiva 2007/64/CE. Acest lucru presupune riscuri mai mari și lipsa protecției juridice pentru utilizatorii de servicii de plată, în special pentru consumatori, precum și dezavantaje clare pentru participanții de pe piața reglementată. Pentru a limita aceste riscuri este necesară o descriere mai precisă a unei rețele limitate, în acord cu dispozițiile din Directiva 2009/110/CE. Astfel, un instrument de plată ar trebui să fie considerat ca fiind utilizat într-o astfel de rețea limitată dacă acesta poate fi utilizat exclusiv fie pentru achiziționarea de bunuri și servicii într-un anumit magazin sau lanț de magazine, fie pentru achiziționarea unei game limitate de bunuri sau de servicii, indiferent de localizarea geografică a punctului de vânzare. Astfel de instrumente ar putea să includă cardurile de fidelitate, cardurile de combustibil, cardurile de membru, cardurile pentru transportul public, bonurile de masă sau bonurile pentru servicii, care fac uneori obiectul unui cadru legislativ specific din dreptul muncii sau dreptul fiscal, destinat să promoveze utilizarea unor astfel de instrumente pentru a realiza obiective prevăzute în legislația socială. În cazul în care astfel de instrumente cu scop predeterminat se transformă în instrumente cu scop general, nu ar trebui să se mai aplice excluderea din domeniul de aplicare al prezentei directive. Instrumentele care pot fi utilizate pentru achiziții în magazinele unor comercianți incluși pe o listă nu ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive, deoarece aceste instrumente sunt concepute în principiu pentru o rețea de prestatori de servicii în continuă creștere. Excluderea ar trebui să se aplice în combinație cu obligația potențialilor prestatori de servicii de plată de a notifica activitățile care corespund definiției unei rețele limitate. (13) Directiva 2007/64/CE exclude din domeniul său de aplicare anumite operațiuni de plată prin intermediul dispozitivelor de telecomunicații sau informatice în cazul în care operatorul de rețea acționează nu numai ca un intermediar pentru livrarea bunurilor și a serviciilor digitale prin dispozitivul în cauză, ci adaugă de asemenea valoare acestor bunuri sau servicii. În particular, această excludere permite așa-numita facturare prin intermediul operatorului sau cumpărare directă cu ajutorul facturii de telefon, ceea ce contribuie la dezvoltarea de noi modele de afaceri bazate pe vânzarea de conținut digital cu valoare redusă, începând cu tonurile de apel și serviciile premium prin SMS. Semnalele venite din zona pieței de profil nu prezintă niciun indiciu că această metodă de plată, pe care consumatorii o consideră convenabilă pentru plățile de valoare redusă, s-ar fi transformat într-un serviciu general de intermediere a plăților. Cu toate acestea, din cauza formulării ambigue a actualei excluderi, această regulă a fost pusă în aplicare în mod diferit în statele membre. Aceasta conduce la lipsa securității juridice pentru operatori și consumatori și în anumite cazuri a permis altor servicii de intermediere a plăților să susțină că sunt eligibile pentru excluderea de la aplicarea Directivei 2007/64/CE. Prin urmare, este oportună restrângerea domeniului de aplicare al directivei menționate. Excluderea ar trebui să se axeze în mod explicit pe microplăți pentru conținut digital, cum ar fi tonurile de apel, fundalurile de ecran, muzica, jocurile, conținutul video sau programele informatice. Excluderea ar trebui să se aplice serviciilor de plată numai atunci când acestea sunt furnizate cu titlu de servicii auxiliare la serviciile de comunicații electronice (care reprezintă activitatea principală a operatorului în cauză). (14) În mod asemănător, Directiva 2007/64/CE a exclus din domeniul său de aplicare serviciile de plată care sunt furnizate de operatorii de bancomate independent de bănci sau de alți prestatori de servicii de plată. Scopul inițial al dispoziției era acela de a reprezenta un stimulent pentru instalarea de bancomate separate în zone izolate și cu populație scăzută, prin faptul că li se permitea prestatorilor să perceapă comisioane suplimentare pe lângă cele plătite prestatorilor de servicii de plată care au emis cardul respectiv, dar nu se intenționa utilizarea sa de către prestatorii de servicii de bancomat care dispun de rețele compuse din sute sau chiar mii de bancomate răspândite în unul sau mai multe state membre. Dispoziția în cauză conduce la neaplicarea directivei menționate la o parte tot mai mare din piața bancomatelor, ceea ce are efecte negative asupra protecției consumatorilor. Dispoziția îi încurajează de asemenea pe prestatorii de servicii de bancomat să își schimbe modelul de afaceri și să elimine relația contractuală care există de obicei cu prestatorii de servicii de plată, pentru a putea percepe comisioane mai mari direct de la consumatori. Prin urmare, această excludere ar trebui eliminată. (15) De multe ori, prestatorii de servicii care încearcă să beneficieze de excluderea din domeniul de aplicare al Directivei 2007/64/CE nu se consultă cu autoritățile în privința măsurii în care activităților lor intră în domeniul de aplicare al directivei sau sunt excluse din acesta, ci se bazează pe propriile evaluări. S-ar putea ca anumite excluderi să fi fost utilizate de prestatorii de servicii de plată pentru a-și modifica modelele de afaceri astfel încât activitățile de plată pe care le oferă să nu intre în domeniul de aplicare al directivei menționate. Aceasta poate conduce la creșterea riscurilor pentru utilizatorii serviciilor de plată și la condiții divergente pentru prestatorii de servicii de plată la nivelul pieței interne. Prin urmare, prestatorii de servicii de plată ar trebui obligați să notifice anumite activități autorităților competente, pentru a asigura o interpretare omogenă a normelor la nivelul pieței interne. (16) Este important să se includă cerința ca potențialii prestatori de servicii de plată să își notifice intenția de a presta servicii în cadrul unei rețele limitate dacă volumul operațiunilor de plată depășește un anumit prag. Autoritățile competente ar trebui să examineze cazul și să ia o decizie motivată pe baza criteriilor stabilite la articolul 3 litera (k), prin care să stabilească dacă activitățile în cauză pot fi considerate servicii prestate în cadrul unei rețele limitate. (17) Noile norme ar trebui să respecte abordarea adoptată prin Directiva 2007/64/CE, care are drept obiect toate tipurile de servicii electronice de plată. Prin urmare, este în continuare neoportun ca noile norme să se aplice acelor servicii în cazul cărora transferul de fonduri de la plătitor la beneficiarul plății sau transportul acestora este efectuat în exclusivitate sub formă de bancnote și monede sau în cazul cărora transferul se bazează pe cec pe suport de hârtie, cambie pe suport de hârtie, bilet la ordin sau alt instrument, vouchere pe suport de hârtie sau carduri trase asupra unui prestator de servicii de plată sau a unei alte părți în scopul de a pune fonduri la dispoziția beneficiarului plății. (18) De la adoptarea Directivei 2007/64/CE au apărut noi tipuri de servicii de plată, în special în domeniul plăților prin internet. În particular, s-a înregistrat o evoluție a prestatorilor terți, care oferă așa-numitele servicii de inițiere a plății consumatorilor și comercianților, de multe ori fără a intra în posesia fondurilor de transferat. Astfel de servicii facilitează plățile în cadrul comerțului electronic, prin stabilirea unei punți informatice între site-ul de internet al unui comerciant și platforma bancară online a consumatorului, în vederea inițierii de plăți prin internet pe bază de transfer credit sau debitare directă. Prestatorii terți oferă o alternativă cu costuri reduse la plățile cu cardul atât pentru comercianți, cât și pentru consumatori și le oferă acestora din urmă posibilitatea de a efectua cumpărături online chiar dacă nu dispun de un card de credit. Cu toate acestea, întrucât prestatorii terți nu sunt supuși Directivei 2007/64/CE, aceștia nu fac neapărat obiectul supravegherii de către o autoritate competentă și nu respectă cerințele Directivei 2007/64/CE. Această situație pune o serie de probleme de ordin juridic, printre altele în ceea ce privește protecția consumatorilor, securitatea și răspunderea, precum și concurența și protecția datelor. Prin urmare, noile norme ar trebui să ofere soluții pentru aceste probleme. (19) Remiterea de bani reprezintă un serviciu de plată simplu, care se bazează de regulă pe furnizarea unei sume în numerar de către un plătitor către un prestator de servicii de plată, care, la rândul său, remite suma corespunzătoare, de exemplu, prin intermediul unei rețele de comunicații, unui beneficiar al plății sau unui alt prestator de servicii de plată care acționează în numele beneficiarului plății. În unele state membre, supermarketurile, comercianții și alți operatori cu amănuntul furnizează publicului un serviciu similar care permite plata facturilor pentru utilități publice și a altor facturi uzuale ale gospodăriilor. Aceste servicii de plată a facturilor ar trebui considerate drept remitere de bani, cu excepția cazurilor în care autoritățile competente consideră că activitatea este asimilabilă unui alt serviciu de plată. (20) Este necesar să se specifice categoriile de prestatori de servicii de plată care pot presta în mod legitim servicii de plată în întreaga Uniune, și anume instituțiile de credit care acceptă depozite de la utilizatori pe care le pot utiliza pentru finanțarea operațiunilor de plată, instituții care ar trebui să continue să fie supuse cerințelor prudențiale prevăzute de Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului[27], instituțiile emitente de monedă electronică care emit monedă electronică ce poate fi folosită pentru finanțarea operațiunilor de plată și care ar trebui să continue să fie supuse cerințelor prudențiale prevăzute de Directiva 2009/110/CE, precum și instituțiile de plată și instituțiile de cecuri poștale abilitate în acest sens în temeiul legislației naționale. (21) Prezenta directivă ar trebui să stabilească norme privind executarea operațiunilor de plată în cadrul cărora fondurile sunt constituite din monedă electronică, conform dispozițiilor din Directiva 2009/110/CE. Cu toate acestea, prezenta directivă nu ar trebui să reglementeze emisiunea de monedă electronică și nici să modifice reglementările prudențiale privind instituțiile emitente de monedă electronică, astfel cum sunt prevăzute în directiva menționată. Prin urmare, instituțiile de plată nu ar trebui să fie autorizate să emită monedă electronică. (22) Directiva 2007/64/CE a instituit un regim prudențial, introducând o autorizație unică pentru toți prestatorii de servicii de plată a căror activitate nu este legată de acceptarea de depozite sau de emisiunea de monedă electronică. În acest sens, Directiva 2007/64/CE a introdus o nouă categorie de prestatori de servicii de plată, „instituțiile de plată”, prevăzându-se autorizarea, sub rezerva unui set de condiții stricte și complete, pentru persoanele juridice care nu sunt încadrate în categoriile existente, de a presta servicii de plată în întreaga Uniune. Astfel, aceste servicii ar trebui să fie supuse acelorași condiții în întreaga Uniune. (23) Condițiile de acordare și de menținere a autorizării ca instituție de plată nu s-au modificat semnificativ. La fel ca în Directiva 2007/64/CE, condițiile includ cerințe prudențiale proporționale cu riscurile operaționale și financiare cu care aceste organisme se confruntă în cursul activității lor. În acest context, este necesară existența unui regim coerent în cadrul căruia la capitalul inițial să fie asociat un capital permanent, regim care ar putea fi perfecționat la momentul potrivit, în funcție de nevoile pieței. Din cauza marii diversități din domeniul serviciilor de plată, prezenta directivă ar trebui să autorizeze diverse metode, la care să se asocieze o anumită marjă de latitudine în materie de supraveghere, pentru a asigura că aceleași riscuri sunt tratate în același mod pentru toți prestatorii de servicii de plată. Cerințele privind instituțiile de plată ar trebui să reflecte faptul că activitățile instituțiilor de plată sunt mai specializate și mai limitate, generând astfel riscuri mai restrânse și mai ușor de supravegheat și de controlat decât cele care survin în gama mai largă de activități ale instituțiilor de credit. În particular, ar trebui să li se interzică instituțiilor de plată să accepte depozite de la utilizatori și ar trebui să li se permită să folosească fonduri primite de la utilizatori numai în vederea prestării unor servicii de plată. Normele prudențiale obligatorii, inclusiv cele privind capitalul inițial, ar trebui să corespundă riscului aferent serviciului de plată în cauză prestat de instituția de plată. Ar trebui să se considere că serviciile care permit numai accesul la conturi de plăți, fără oferirea unui cont, prezintă un risc mediu în ceea ce privește capitalul inițial. (24) Ar trebui să se prevadă ca fondurile clienților să fie păstrate separat de fondurile instituției de plată destinate altor activități comerciale. Cu toate acestea, impunerea unor cerințe de protejare a fondurilor pare necesară doar în cazul în care o instituție de plată intră în posesia fondurilor clienților. De asemenea, instituțiile de plată ar trebui să fie supuse unor obligații stringente în materie de combatere a spălării banilor și a finanțării terorismului. (25) Prezenta directivă nu ar trebui să introducă modificări în materie de obligații ale instituțiilor de plată în ceea ce privește raportarea și auditarea conturilor lor anuale și consolidate. Instituțiile de plată ar trebui să își întocmească conturile anuale și conturile consolidate în conformitate cu Directiva 78/660/CEE[28] a Consiliului și, dacă este cazul, în conformitate cu Directivele 83/349/CEE[29] și 86/635/CEE[30] ale Consiliului. Conturile anuale și conturile consolidate ar trebui auditate, cu excepția cazului în care instituția de plată este exonerată de această obligație în temeiul Directivei 78/660/CEE și, dacă este cazul, în temeiul Directivelor 83/349/CEE și 86/635/CEE. (26) Evoluțiile tehnologice au condus la apariția în ultimii ani a unei serii de servicii complementare, cum ar fi serviciile de informații privind conturile și de agregare a conturilor. Aceste servicii ar trebui să facă la rândul lor obiectul prezentei directive, pentru a le oferi consumatorilor un grad adecvat de protecție și securitate juridică în privința statutului lor. (27) Atunci când prestează unul sau mai multe dintre serviciile de plată care fac obiectul prezentei directive, instituțiile de plată ar trebui să dețină întotdeauna conturi de plăți folosite exclusiv pentru operațiuni de plată. Pentru ca instituțiile de plată să poată presta servicii de plată, este esențial ca acestea să aibă acces la conturi de plăți. Statele membre ar trebui să se asigure că acest acces este oferit într-o manieră proporțională cu scopul său legitim. (28) Prezenta directivă ar trebui să reglementeze acordarea de credit de către instituțiile de plată, cu alte cuvinte acordarea de linii de credit și emiterea de carduri de credit, doar dacă acesta este strâns legat de serviciile de plată. Numai în cazul în care acordarea creditului se face cu scopul de a facilita efectuarea serviciilor de plată, fiind vorba de un credit pe termen scurt acordat pentru o perioadă care să nu depășească 12 luni, inclusiv sub forma unui credit care poate fi reînnoit, este oportun să se permită instituțiilor de plată să acorde un astfel de credit în ceea ce privește activitățile lor transfrontaliere, cu condiția ca acest credit să fie refinanțat folosind în principal fondurile proprii ale instituției de plată, precum și alte fonduri de pe piețele de capital, și nu fondurile deținute în contul clienților în scopul efectuării de servicii de plată. Aceste norme nu ar trebui să aducă atingere Directivei 2008/48/CEE a Parlamentului European și a Consiliului[31] sau altor dispoziții ale Uniunii sau naționale referitoare la condițiile de acordare a creditelor de consum care nu sunt armonizate prin prezenta directivă. (29) În general, s-a dovedit că există o cooperare satisfăcătoare între autoritățile naționale competente responsabile cu acordarea de autorizații instituțiilor de plată, cu efectuarea de controale și cu luarea de decizii privind retragerea autorizațiilor respective. Cu toate acestea, cooperarea dintre autoritățile competente ar trebui consolidată, atât în ceea ce privește informațiile schimbate între acestea, cât și pentru aplicarea și interpretarea într-o manieră consecventă a directivei, în cazurile în care instituția de plată autorizată ar dori să presteze servicii de plată și în alt stat membru decât statul membru de origine, exercitându-și astfel dreptul de stabilire sau libertatea de a presta servicii („procedura de pașaport”). Ar trebui să se solicite Autorității Bancare Europene (EBA) să pregătească un set de orientări privind cooperarea și schimbul de date. (30) Pentru creșterea transparenței în ceea ce privește instituțiile de plată autorizate de autoritățile competente sau înregistrate pe lângă acestea, inclusiv a agenților și sucursalelor acestora, ar trebui creat în cadrul ABE un portal web care să interconecteze registrele naționale, destinat să servească drept punct de acces electronic european. Aceste măsuri ar trebui să reprezinte o contribuție la consolidarea cooperării dintre autoritățile competente. (31) Disponibilitatea unor informații exacte și actualizate ar trebui crescută solicitând instituțiilor de plată să informeze autoritatea competentă din statul membru de origine, fără întârzieri nejustificate, în privința oricăror modificări care afectează exactitatea informațiilor și a dovezilor furnizate ca parte a procesului de autorizare, inclusiv în ceea ce privește agenții, sucursalele sau entitățile suplimentare către care sunt externalizate anumite activități. Autoritățile competente ar trebui să verifice, în cazul existenței unor suspiciuni, corectitudinea informațiilor primite. (32) Prezenta directivă precizează setul minim de competențe pe care ar trebui să le aibă autoritățile competente pentru supravegherea respectării normelor de către instituțiile de plată, dar aceste competențe trebuie exercitate cu respectarea drepturilor fundamentale, inclusiv a dreptului la viață privată. Pentru exercitarea competențelor care pot implica încălcări grave ale dreptului la viață privată în ceea ce privește familia, domiciliul și comunicațiile, statele membre ar trebui să instituie garanții adecvate și eficace împotriva oricărui abuz sau a oricărui act arbitrar, de exemplu prin autorizarea prealabilă din partea autorității judiciare a statului membru în cauză, dacă este cazul. (33) Este important să se asigure că toate persoanele care prestează servicii de remitere sunt obligate să respecte un anumit nivel minim de cerințe juridice și de reglementare. Astfel, este oportun să se impună înregistrarea identității și a situării geografice a tuturor persoanelor care prestează servicii de remitere, inclusiv a persoanelor care nu îndeplinesc toate condițiile pentru autorizarea ca instituții de plată. Această abordare este în acord cu argumentarea recomandării speciale VI a Grupului de Acțiune Financiară Internațională privind prevenirea spălării banilor, care prevede existența unui mecanism prin care prestatorii de servicii de plată ce nu pot îndeplini toate condițiile prevăzute în recomandarea respectivă să poată fi totuși tratați ca instituții de plată. În acest scop, statele membre ar trebui să includă aceste persoane în registrul instituțiilor de plată, fără a aplica cerințele de autorizare, în parte sau integral. Cu toate acestea, este esențial ca posibilitatea acordării de derogări să fie condiționată de cerințe stricte referitoare la volumul operațiunilor de plată. Instituțiile de plată care beneficiază de o derogare nu ar trebui să dispună nici de dreptul de stabilire, nici de libertatea de a presta servicii și nu ar trebui să exercite indirect aceste drepturi atunci când sunt membre ale unui sistem de plăți. (34) Este esențial ca orice prestator de servicii de plată să poată avea acces la serviciile infrastructurilor tehnice ale sistemelor de plăți. Cu toate acestea, un astfel de acces ar trebui să facă obiectul unor cerințe adecvate, pentru a asigura integritatea și stabilitatea sistemelor în cauză. Fiecare prestator de servicii de plată care solicită participarea la un sistem de plăți ar trebui să furnizeze participanților la sistemul de plăți dovezi că organizarea sa internă este suficient de solidă pentru a face față tuturor tipurilor de riscuri. Exemple tipice de astfel de sisteme de plăți sunt sistemele de carduri cvadripartite și principalele sisteme de procesare a transferurilor-credit și a debitărilor directe. Pentru a asigura egalitatea de tratament în întreaga Uniune între diversele categorii de prestatori de servicii de plată autorizați, în conformitate cu termenii autorizației care le-a fost acordată, este necesară clarificarea normelor privind accesul la prestarea de servicii de plată și la sistemele de plăți. (35) Ar trebui să se prevadă tratamentul nediscriminatoriu al instituțiilor de plată și de credit autorizate, astfel încât toți prestatorii de servicii de plată aflați în concurență în cadrul pieței interne să poată recurge la serviciile infrastructurilor tehnice ale acestor sisteme de plăți, în aceleași condiții. Este oportun să se prevadă un tratament diferit pentru prestatorii de servicii de plată autorizați și pentru cei care beneficiază de o derogare în temeiul prezentei directive, precum și de derogarea prevăzută la articolul 3 din Directiva 2009/110/CE, având în vedere diferențele existente între cadrele prudențiale ale acestora. În orice caz, diferențele în privința condițiilor legate de preț ar trebui permise doar în cazul în care acestea sunt motivate de diferențe între costurile suportate de prestatorii de servicii de plată. Aceasta nu ar trebui să aducă atingere dreptului statelor membre de a limita accesul la sistemele cu importanță sistemică în conformitate cu Directiva 98/26/CE a Parlamentului și a Consiliului[32] sau competenței Băncii Centrale Europene și a Sistemului European al Băncilor Centrale (SEBC) în ceea ce privește accesul la sisteme de plată. (36) În anumite cazuri, statele membre au acordat acces indirect unor anumiți prestatori de servicii de plată la anumite sisteme de plată, prin analogie cu dispozițiile din Directiva 98/26/CE. Această decizie rămâne la latitudinea statului membru în cauză. Cu toate acestea, pentru a asigura o concurență echitabilă între prestatorii de servicii de plată, prezenta directivă ar trebui să prevadă că în cazurile în care un stat membru a acordat unui prestator de servicii de plată acces indirect la astfel de sisteme, alți prestatori de servicii de plată care se găsesc în aceeași situație ar trebui să beneficieze de același tratament nediscriminatoriu. (37) În ultimii ani, anumite sisteme de plată tripartite în care sistemul reprezintă unicul prestator de servicii de plată atât pentru plătitor, cât și pentru beneficiarul plății au devenit operatori respectabili pe piața procesării plăților. Prin urmare, nu mai este justificat să se permită acestor sisteme să beneficieze de o derogare în ceea ce privește oferirea de acces altor prestatori de servicii de plată, în condițiile în care alte sisteme de plată nu pot beneficia de o astfel de derogare. (38) Ar trebui să se instituie o serie de norme în vederea asigurării transparenței condițiilor și a cerințelor în materie de informare aplicabile serviciilor de plată. (39) Prezenta directivă nu ar trebui să se aplice operațiunilor de plată efectuate în numerar, deoarece există deja o piață unică pentru plățile efectuate în numerar, și nici operațiunilor de plată bazate pe cecuri pe suport de hârtie deoarece, prin însăși natura lor, acestea nu pot fi procesate la fel de eficient ca alte mijloace de plată. Cu toate acestea, bunele practici în acest domeniu ar trebui să se bazeze pe principiile prevăzute în prezenta directivă. (40) Deoarece consumatorii și întreprinderile nu se află în aceeași poziție, aceștia nu necesită același nivel de protecție. Deși este important să se garanteze drepturile consumatorilor prin dispoziții de la care să nu se poată deroga prin contract, este rezonabil să se permită întreprinderilor și organizațiilor să convină altfel atunci când nu realizează operațiuni în care sunt implicați consumatorii. Cu toate acestea, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a dispune ca microîntreprinderile, astfel cum sunt definite în Recomandarea 2003/361/CE a Comisiei[33], să fie tratate în același mod ca și consumatorii. În orice caz, anumite dispoziții de bază ale prezentei directive ar trebui să se aplice în toate cazurile, indiferent de statutul utilizatorului. (41) Prezenta directivă ar trebui să specifice obligațiile prestatorilor de servicii de plată în ceea ce privește furnizarea de informații către utilizatorii serviciilor de plată, care ar trebui să primească aceleași nivel ridicat de informații clare cu privire la serviciile de plată, pentru a putea alege în cunoștință de cauză și pentru a-și putea exercita liber opțiunile în cadrul UE. În interesul transparenței, prezenta directivă ar trebui să stabilească cerințele armonizate necesare pentru a garanta furnizarea către utilizatorii serviciilor de plată a unor informații necesare și suficiente cu privire atât la contractul de servicii de plată, cât și la operațiunile de plată. Pentru a promova funcționarea fără obstacole a pieței unice a serviciilor de plată, statele membre ar trebui să poată adopta doar acele dispoziții în materie de informare stabilite prin prezenta directivă. (42) Consumatorii ar trebui să fie protejați împotriva practicilor necinstite sau care pot induce în eroare, în acord cu Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului[34], precum și cu Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului[35] și cu Directiva 2002/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului[36]. Dispozițiile suplimentare din aceste directive rămân aplicabile. Cu toate acestea, ar trebui să fie clarificată, în special, relația dintre cerințele de informare precontractuală prevăzute în prezenta directivă și cele prevăzute în Directiva 2002/65/CE. (43) Informațiile a căror comunicare este obligatorie ar trebui să fie proporționale cu nevoile utilizatorilor și comunicate într-un format standard. Cu toate acestea, cerințele în materie de informare cu privire la o operațiune de plată singulară ar trebui să difere de cele cu privire la un contract-cadru care prevede mai multe operațiuni de plată. (44) În practică, contractele-cadru și operațiunile de plată reglementate de acestea sunt mult mai des întâlnite și mai importante din punct de vedere economic decât operațiunile de plată singulare. Dacă există un cont de plăți sau un instrument de plată specific, este obligatoriu un contract-cadru. Din acest motiv, cerințele de informare prealabilă privind contractele-cadru ar trebui să fie foarte detaliate, iar informațiile ar trebui să fie furnizate întotdeauna pe suport de hârtie sau pe alte suporturi durabile, cum ar fi documente imprimate de imprimantele pentru extrase de cont, CD-ROM-uri, DVD-uri și hard diskuri ale calculatoarelor personale pe care se stochează poșta electronică, precum și site-uri de internet, în măsura în care aceste site-uri sunt accesibile pentru consultare ulterioară pentru o perioadă de timp adecvată scopurilor informației respective și permit reproducerea identică a informațiilor stocate. Cu toate acestea, ar trebui să fie posibil ca prestatorul de servicii de plată și utilizatorul serviciilor de plată să convină în contractul-cadru cu privire la modul în care se vor furniza informațiile ulterioare privind operațiunile de plată executate, hotărând de exemplu ca în cazul furnizării de servicii bancare prin internet toate informațiile privind contul de plăți să fie puse la dispoziție online. (45) În cazul operațiunilor de plată singulare, informațiile esențiale sunt singurele pe care prestatorul de servicii de plată ar trebui să le furnizeze întotdeauna din proprie inițiativă. Deoarece plătitorul este, de obicei, prezent în momentul în care dă ordinul de plată, nu este necesar să se prevadă ca informațiile respective să fie furnizate de fiecare dată pe suport de hârtie sau pe alt suport durabil. Prestatorul de servicii de plată poate să furnizeze informațiile pe cale orală la ghișeu sau să le facă ușor accesibile într-un alt mod, de exemplu afișând condițiile, pe un panou de informare, la punctul de lucru. De asemenea, ar trebui să se precizeze unde pot fi obținute informații mai detaliate (de exemplu, adresa site-ului de internet). Cu toate acestea, ar trebui ca, la cererea consumatorului, informațiile esențiale să fie furnizate pe suport de hârtie sau pe un alt suport durabil. (46) Prezenta directivă ar trebui să prevadă dreptul consumatorului de a primi gratuit informații relevante înainte de a deveni parte la vreun contract de servicii de plată. Consumatorul ar trebui de asemenea să poată solicita pe suport de hârtie informații prealabile, precum și contractul-cadru, gratuit și în orice moment pe durata relației contractuale, pentru a avea posibilitatea de a compara serviciile prestatorilor de servicii de plată și condițiile aferente și pentru a putea, în caz de litigiu, să își verifice drepturile și obligațiile contractuale. Dispozițiile menționate ar trebui să fie compatibile cu Directiva 2002/65/CE. Dispozițiile explicite privind informațiile gratuite prevăzute de prezenta directivă nu ar trebui să aibă efectul de a permite impunerea unor comisioane pentru informațiile furnizate consumatorilor în temeiul altor directive aplicabile. (47) Modul în care informațiile necesare urmează să fie furnizate utilizatorului serviciilor de plată de către prestatorul serviciilor de plată ar trebui să țină seama de nevoile utilizatorului, precum și de aspectele tehnice practice și de raportul cost-eficiență, în funcție de situație, ținând seama de acordul din contractul de servicii de plată respectiv. Astfel, prezenta directivă ar trebui să distingă între două moduri în care informația urmează să fie transmisă de către prestatorul de servicii de plată: fie informația ar trebui să fie furnizată, cu alte cuvinte să fie comunicată activ, la momentul potrivit, de către prestatorul de servicii de plată, în conformitate cu cerințele prezentei directive, fără vreo solicitare din partea utilizatorului serviciilor de plată, fie informațiile ar trebui să fie puse la dispoziția utilizatorului serviciilor de plată, în funcție de orice cereri de informare pe care acesta ar putea să le formuleze. În acest din urmă caz, utilizatorul serviciilor de plată ar trebui să joace un rol activ pentru a obține informațiile respective, cum ar fi solicitarea expresă a acestora de la prestatorul de servicii de plată, consultarea contului său bancar online sau introducerea cardului său bancar într-o imprimantă pentru extrase de cont. În acest scop, prestatorul de servicii de plată ar trebui să garanteze că accesul la informațiile respective este posibil și că informațiile se află la dispoziția utilizatorului serviciilor de plată. (48) Consumatorul ar trebui să primească, fără comisioane suplimentare, informații de bază privind operațiunile de plată executate. În cazul unei operațiuni de plată singulare, prestatorul de servicii de plată nu ar trebui să perceapă un comision separat pentru aceste informații. În mod similar, informațiile lunare ulterioare privind operațiunile de plată din cadrul unui contract-cadru ar trebui furnizate gratuit. Cu toate acestea, având în vedere importanța transparenței în materie de tarifare și de nevoile diferite ale clienților, părțile ar trebui să poată să convină cu privire la stabilirea unor comisioane pentru comunicarea mai frecventă a informațiilor sau pentru comunicarea de informații suplimentare. Pentru a ține seama de diversele practici naționale, ar trebui să se permită statelor membre să stabilească norme prin care se impune ca extrasele de cont lunare pe suport de hârtie pentru conturile de plăți să fie furnizate întotdeauna în mod gratuit. (49) Pentru a facilita mobilitatea clienților, consumatorii ar trebui să aibă posibilitatea de a rezilia un contract-cadru după o perioadă de un an, fără a suporta vreun cost. Pentru consumatori, perioada de preaviz convenită ar trebui să nu fie mai lungă de o lună, iar pentru prestatorii de servicii de plată aceasta ar trebui să nu fie mai scurtă de două luni. Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligației prestatorului de servicii de plată de a rezilia contractul de servicii de plată în circumstanțe excepționale, în temeiul altor norme relevante din dreptul Uniunii sau din cel național, cum ar fi legislația privind spălarea banilor și finanțarea terorismului, orice acțiune care urmărește înghețarea unor fonduri sau orice alte măsuri specifice legate de prevenirea și anchetarea infracțiunilor. (50) Instrumentele de plată cu valoare scăzută ar trebui să fie o alternativă ieftină și ușor de folosit în cazul bunurilor și serviciilor cu preț scăzut și nu ar trebui să fie supuse unor exigențe excesive. Prin urmare, cerințele relevante în materie de informații și normele de aplicare a acestora ar trebui să se limiteze la informațiile esențiale, ținând seama, de asemenea, de capacitățile tehnice pe care se poate pretinde în mod rezonabil să le aibă instrumentele destinate plăților cu valoare scăzută. În pofida regimului mai puțin sever, utilizatorii serviciilor de plată ar trebui să beneficieze de o protecție adecvată, având în vedere riscurile limitate prezentate de instrumentele de plată respective, în special în ceea ce privește instrumentele de plată preplătite. (51) Este necesar să se stabilească criteriile conform cărora prestatorii de servicii terți sunt autorizați să acceseze și să utilizeze informațiile privind disponibilitatea fondurilor în contul deținut de utilizatorul serviciilor de plată la un alt prestator de servicii de plată. În special, cerințele privind asigurarea protecției și a securității necesare a datelor stabilite sau menționate în prezenta directivă ori incluse în cadrul orientărilor ABE ar trebui să fie respectate atât de prestatorii terți, cât și de prestatorul serviciilor de plată care administrează contul utilizatorului serviciilor de plată. Plătitorii ar trebui să își dea acordul în mod explicit ca prestatorii terți să aibă acces la contul lor de plăți și să fie informați în mod corespunzător cu privire la amploarea acestui acces. Pentru a permite dezvoltarea altor prestatori de servicii de plată care nu pot primi depozite, este necesar ca instituțiile de credit să le furnizeze acestora informații privind disponibilitatea fondurilor în cazul în care plătitorul și-a exprimat consimțământul ca aceste informații să fie comunicate prestatorului de servicii de plată care este emitentul instrumentului de plată respectiv. (52) Drepturile și obligațiile utilizatorilor și ale prestatorilor de servicii de plată ar trebui să fie ajustate în mod corespunzător pentru a ține seama de implicarea prestatorilor terți în operațiunea de plată ori de câte ori se utilizează serviciul de inițiere a plății. În special, o repartizare echilibrată a răspunderii între prestatorul serviciilor de plată care administrează contul și prestatorii terți implicați în operațiune ar trebui să îi oblige pe aceștia să își asume responsabilitatea pentru părțile din operațiune care sunt sub controlul fiecăruia dintre aceștia și să indice în mod clar partea responsabilă în cazul în care se produc incidente. În caz de fraudă sau de litigiu, prestatorii terți ar trebui să aibă obligația specifică de a furniza plătitorului și prestatorului de servicii de plată care administrează contul referința operațiunilor și informațiile privind autorizarea pe care se bazează operațiunea respectivă. (53) Pentru a reduce riscurile și consecințele operațiunilor de plată executate în mod neautorizat sau incorect, utilizatorul serviciilor de plată ar trebui să informeze în cel mai scurt timp prestatorul de servicii de plată asupra oricărei contestații cu privire la operațiuni de plată presupuse a fi neautorizate sau a fi fost executate incorect, cu condiția ca prestatorul de servicii de plată să-și fi îndeplinit obligațiile în materie de informare care îi revin în temeiul prezentei directive. Dacă termenul‑limită de notificare este respectat de utilizatorul serviciilor de plată, acesta ar trebui să fie în măsură să își exercite revendicările în termenele de prescripție stabilite în temeiul legislației naționale. Prezenta directivă nu ar trebui să afecteze alte litigii dintre utilizatorii și prestatorii serviciilor de plată. (54) În cazul operațiunilor de plată neautorizate, suma aferentă operațiunii respective ar trebui să fie rambursată imediat plătitorului. Pentru a evita orice dezavantaj pentru plătitor, data valutei creditării aferente restituirii ar trebui să nu fie o dată ulterioară celei la care a fost debitată suma respectivă. Pentru a oferi utilizatorului serviciilor de plată un stimulent pentru a notifica, fără întârzieri nejustificate, prestatorului orice furt sau pierdere a unui instrument de plată, reducând astfel riscul unor operațiuni de plată neautorizate, utilizatorul ar trebui să fie răspunzător numai pentru o sumă foarte limitată, cu excepția cazului în care utilizatorul serviciilor de plată a acționat fraudulos sau a dat dovadă de neglijență gravă. În acest context, suma de 50 EUR pare să fie adecvată pentru a garanta un nivel armonizat și ridicat de protecție în cadrul Uniunii. În plus, odată ce utilizatorii au notificat unui prestator de servicii de plată că există posibilitatea ca instrumentul lor de plată să fi fost utilizat în mod fraudulos, utilizatorii nu ar trebui să fie obligați să acopere nicio altă pierdere care rezultă din utilizarea neautorizată a instrumentului respectiv. Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere răspunderii prestatorilor de servicii de plată pentru siguranța tehnică a propriilor produse. (55) Pentru a evalua posibila neglijență a utilizatorului serviciilor de plată ar trebui să se țină seama de toate circumstanțele. Dovezile și gradul de presupusă neglijență ar trebui evaluate, în general, în conformitate cu legislația națională. Termenii și condițiile contractuale privind furnizarea și utilizarea unui instrument de plată care ar avea ca efect creșterea sarcinii probei pentru consumator sau reducerea sarcinii probei pentru emitent ar trebui considerate nule și neavenite. În plus, în anumite situații și în special atunci când instrumentul de plată nu este prezent în punctul de vânzare, cum ar fi în cazul plăților online prin internet, prestatorul de servicii de plată ar trebui să fie obligat să prezinte dovezi în sprijinul presupusei neglijențe, întrucât, în astfel de cazuri, plătitorul dispune de mijloace foarte limitate pentru a face acest lucru. (56) Ar trebui să se prevadă repartizarea pierderilor în cazul operațiunilor de plată neautorizate. Cu excepția cazurilor de fraudă și de neglijență gravă, un consumator nu ar trebui niciodată să fie obligat să plătească mai mult de 50 EUR în cazul unei operațiuni neautorizate din contul său. Este posibil să se aplice dispoziții diferite utilizatorilor serviciilor de plată care nu sunt consumatori, deoarece astfel de utilizatori se află în mod normal într-o poziție mai bună pentru a evalua riscul de fraudă și pentru a lua măsuri de combatere a acestuia. (57) Prezenta directivă ar trebui să stabilească norme privind acordarea unei rambursări pentru protecția consumatorului dacă operațiunea de plată executată depășește suma aferentă unor așteptări rezonabile. Pentru a evita orice dezavantaj financiar pentru plătitor, data valutei creditării aferente oricărei restituiri ar trebui să nu fie o dată ulterioară celei la care a fost debitată suma respectivă. În cazul debitării directe, prestatorii de servicii de plată ar trebui să poată oferi clienților lor condiții și mai favorabile; aceștia ar trebui să aibă dreptul necondiționat la rambursarea oricărei operațiuni de plată contestată. Totuși, acest drept necondiționat la rambursare, care asigură cel mai înalt nivel de protecție a consumatorilor, nu este justificat în cazurile în care comerciantul a executat deja contractul, iar bunurile și serviciile corespunzătoare contractului au fost deja consumate. În cazurile în care utilizatorul solicită rambursarea unei operațiuni de plată, dreptul la rambursare nu ar trebui să afecteze nici răspunderea plătitorului față de beneficiarul plății din relația subiacentă, de exemplu pentru bunurile și serviciile comandate, consumate sau ale căror costuri au fost trecute în mod legitim în contul său, nici drepturile utilizatorilor cu privire la revocarea unui ordin de plată. (58) Pentru planificarea financiară și pentru îndeplinirea la timp a obligațiilor în materie de plată, consumatorii și întreprinderile trebuie să aibă siguranță cu privire la durata de executare a unui ordin de plată. Prin urmare, prezenta directivă ar trebui să introducă momentul din care drepturile și obligațiile produc efecte, și anume momentul în care prestatorul de servicii de plată primește ordinul de plată, inclusiv când a avut posibilitatea de a-l primi prin mijlocul de comunicare convenit în contractul de servicii de plată, fără a aduce atingere oricărei implicări anterioare în procesul care a condus la crearea și la transmiterea ordinului de plată, cum ar fi de exemplu verificările privind securitatea și disponibilitatea fondurilor, informațiile privind utilizarea numărului personal de identificare sau emiterea unei promisiuni de plată. Mai mult, primirea unui ordin de plată ar trebui să survină în momentul în care prestatorul de servicii de plată al plătitorului primește ordinul de plată spre debitare din contul plătitorului. Ziua sau momentul în care un beneficiar al plății transmite prestatorului de servicii ordine de plată pentru colectarea, de exemplu, a unor plăți efectuate prin card sau a unor debitări directe, sau când prestatorul de servicii de plată al beneficiarului plății îi acordă o prefinanțare a sumelor corespunzătoare (prin creditarea condiționată a unei sume în cont) nu ar trebui să fie luate în considerare în acest sens. Utilizatorii ar trebui să se poată baza pe buna executare a unui ordin de plată complet și valid, dacă prestatorul de servicii de plată nu are un motiv statutar sau contractual de a refuza ordinul respectiv. Dacă prestatorul de servicii de plată refuză un ordin de plată, refuzul și motivarea acestuia ar trebui comunicate în cel mai scurt timp utilizatorului serviciilor de plată, sub rezerva cerințelor prevăzute în dreptului Uniunii și în dreptul național. (59) Având în vedere celeritatea cu care sistemele de plăți moderne, complet automatizate, procesează operațiunile de plată, ceea ce înseamnă că de la un anumit moment ordinele de plată nu pot fi revocate fără costuri mari de intervenție manuală, este necesar să se specifice un termen-limită clar pentru revocarea plății. Cu toate acestea, în funcție de tipul de serviciu de plată și de tipul de ordin de plată, momentul poate fi modificat prin acordul părților. În acest context, revocarea ar trebui să se aplice numai relației dintre un utilizator al serviciilor de plată și un prestator de servicii de plată, neaducând astfel atingere caracterului irevocabil și definitiv al operațiunilor de plată efectuate prin intermediul sistemelor de plăți. (60) Acest caracter irevocabil nu ar trebui să aducă atingere dreptului sau obligației prestatorului de servicii de plată, prevăzute în legislația unor state membre, pe baza contractului-cadru al plătitorului sau a actelor cu putere de lege, a actelor administrative sau a orientărilor naționale, de a rambursa plătitorului, în cazul unui litigiu între plătitor și beneficiarul plății, suma operațiunii de plată executate. O astfel de rambursare ar trebui considerată drept un nou ordin de plată. În afara acestor cazuri, litigiile care apar în cadrul relației subiacente ordinului de plată ar trebui soluționate doar între plătitor și beneficiarul plății. (61) În vederea procesării complet integrate și automatizate a plăților și a asigurării securității juridice în ceea ce privește îndeplinirea eventualelor obligații existente între utilizatorii serviciilor de plată, este esențial ca întreaga sumă transferată de plătitor să fie creditată în contul beneficiarului plății. În consecință, ar trebui ca niciunul dintre intermediarii implicați în executarea operațiunii de plată să nu fie autorizat să facă deduceri din suma transferată. Cu toate acestea, beneficiarii plăților ar trebui să aibă posibilitatea să încheie un acord cu prestatorii lor de servicii de plată, în temeiul căruia aceștia din urmă să își poată deduce propriile comisioane. Totuși, pentru a permite beneficiarului plății să verifice dacă suma datorată este plătită în mod corect, informațiile furnizate ulterior cu privire la operațiunea de plată ar trebui să indice nu doar valoarea totală a fondurilor transferate, ci și valoarea eventualelor comisioane. (62) În ceea ce privește comisioanele, experiența a demonstrat că împărțirea acestora între plătitor și beneficiarul plății constituie sistemul cel mai eficient, deoarece ușurează procesarea complet automatizată a plăților. Prin urmare, ar trebui să se prevadă ca, în cadrul procedurii obișnuite, prestatorul de servicii de plată al plătitorului și cel al beneficiarului plății să perceapă comisioanele direct de la aceștia. Totuși, acest lucru ar trebui să se aplice numai în cazul în care operațiunea de plată nu implică un schimb valutar. Valoarea comisioanelor percepute poate fi și zero, deoarece dispozițiile prezentei directive nu ar trebui să aducă atingere practicii prin care prestatorul de servicii de plată nu percepe consumatorilor comisioane la creditarea conturilor acestora. În mod similar, în funcție de temenii contractului, un prestator de servicii de plată are posibilitatea de a percepe comisioane pentru utilizarea serviciului de plată numai de la beneficiarul plății (comerciantul), ceea ce implică faptul că plătitorul nu trebuie să plătească comisioane. Comisioanele percepute în cadrul sistemelor de plăți pot lua forma unui abonament. Dispozițiile privind suma transferată sau comisioanele percepute nu au niciun efect direct asupra tarifelor aplicate de prestatorii de servicii de plată sau de alți intermediari. (63) Practicile naționale diferite în ceea ce privește comisioanele aplicate pentru utilizarea unui instrument de plată (denumite în continuare „suprataxare”) au generat o situație foarte eterogenă pe piața plăților din Uniune și au devenit o sursă de confuzie pentru consumatori, în special în contextul comerțului electronic și transfrontalier. Comercianții stabiliți în statele membre în care suprataxarea este autorizată oferă produse și servicii în statele membre în care această practică este interzisă, dar aplică, și în acest caz, suprataxarea consumatorului. În plus, un argument solid pentru revizuirea practicilor de suprataxare este susținut de faptul că Regulamentul (UE) nr. xxx/aaaa stabilește norme pentru comisioanele interbancare multilaterale aplicabile plăților pe bază de card. Dat fiind că principalul element care face ca majoritatea plăților cu cardul să fie costisitoare este reprezentat de comisioanele interbancare și că suprataxarea este în practică limitată la plățile pe bază de card, normele privind comisioanele interbancare ar trebui să fie însoțite de o revizuire a normelor privind suprataxarea. Pentru a promova transparența costurilor și utilizarea celor mai eficiente instrumente de plată, statele membre și prestatorii de servicii de plată nu ar trebui să îi împiedice pe beneficiarii plății să perceapă plătitorului comisioane pentru utilizarea unui anumit instrument de plată, ținând seama în mod corespunzător de dispozițiile prevăzute în Directiva 2011/83/ue. Cu toate acestea, dreptul beneficiarului plății de a solicita o suprataxă ar trebui să se aplice numai în cazul instrumentelor de plată pentru care comisioanele interbancare nu sunt reglementate. Acest lucru ar trebui să funcționeze ca un mecanism de orientare către cel mai ieftin mijloc de plată. (64) Pentru a îmbunătăți eficiența plăților în întreaga Uniune, toate ordinele de plată inițiate de plătitor și exprimate în euro sau în moneda oficială a unui stat membru care nu aparține zonei euro, inclusiv transferurile-credit și remiterile de bani, ar trebui să respecte un termen de executare de maximum o zi. În cazul tuturor celorlalte tipuri de plăți, cum ar fi plățile inițiate de un beneficiar al plății sau prin intermediul acestuia, inclusiv plățile cu cardul și debitarea directă, dacă nu există un acord explicit între prestatorul de servicii de plată și plătitor care să stabilească un termen de executare mai îndelungat, ar trebui să se aplice același termen de executare de o zi. Ar trebui să existe posibilitatea prelungirii termenelor de mai sus cu încă o zi lucrătoare în cazul în care ordinul de plată este emis pe suport de hârtie. Aceasta permite prestarea în continuare a serviciilor de plată pentru consumatorii care sunt obișnuiți să folosească doar documente pe suport de hârtie. În cazul în care se folosește un sistem de debitare directă, prestatorul de servicii de plată al beneficiarului plății ar trebui să transmită ordinul de colectare în termenele convenite între beneficiarul plății și prestatorul de servicii de plată, care să permită decontarea la data-limită fixată. Având în vedere faptul că infrastructurile de plată sunt adesea foarte eficiente, statelor membre ar trebui să li se permită să mențină sau să stabilească norme care specifică, dacă este cazul, un termen de executare mai scurt de o zi lucrătoare, în scopul prevenirii deteriorării nivelului actual al serviciilor. (65) Dispozițiile privind plata integrală și cele privind termenul de executare a plății ar trebui să constituie bunele practici în cazul în care unul dintre prestatorii de servicii nu are sediul în Uniune. (66) Pentru a putea face o alegere, este esențial ca utilizatorii serviciilor de plată să cunoască costurile și comisioanele reale ale serviciilor de plată. În consecință, nu ar trebui să se permită folosirea unor metode de tarifare netransparente, deoarece este general acceptat faptul că acest tip de metode îngreunează deosebit de mult stabilirea de către utilizator a costului real al serviciului de plată. În special, folosirea datelor valutei în dezavantajul utilizatorului ar trebui să nu fie permisă. (67) Funcționarea armonioasă și eficientă a sistemului de plăți depinde de condiția ca utilizatorul să poată avea încredere în faptul că prestatorul de servicii execută operațiunea de plată în mod corect și în termenul convenit. De obicei, prestatorul este în măsură să aprecieze riscurile asociate operațiunii de plată. Prestatorul este cel care furnizează sistemul de plăți, ia măsurile necesare pentru a recupera fondurile plasate sau alocate în mod greșit și decide în majoritatea cazurilor cu privire la intermediarii implicați în executarea operațiunii de plată. Pe baza acestor considerente, este perfect justificabil ca, exceptând cazurile anormale și imprevizibile, prestatorul de servicii de plată să aibă răspunderea pentru executarea tuturor operațiunilor