[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 30.9.2008

COM(2008) 593 final

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Al doilea raport cu privire la implementarea Directivei 98/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 1998 privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii {SEC(2008)2506}

CUPRINS

1. Introducere 3

2. Implementarea directivei 3

2.1. Transpunerea 3

2.1.1. Conținutul 3

2.1.2. Transpunerea de către statele membre 4

2.2. Domeniul de aplicare a directivei: „piața gri” 4

2.3. Diferențele de implementare la nivel național 5

2.3.1. Nivelul sancțiunilor la nivel național 5

2.3.2. Problema sancțiunii pentru deținere privată 6

2.3.3. Eficacitatea acțiunii autorităților naționale 6

2.4. Dimensiunea internațională 6

3. Aplicabilitatea directivei în raport cu convergența 7

3.1. Noile moduri de distribuție 7

3.2. Noile forme de piraterie 7

3.3. Contribuția la protecția dreptului de autor 8

3.3.1. Extinderea protecției la deținătorii de drepturi de autor 9

3.3.2. Sistemele de gestionare digitală a drepturilor de autor 10

3.4. Protecția remunerației, singurul criteriu de protecție 10

4. Concluzie și acțiuni viitoare 11

4.1. Evaluarea Directivei 98/84/CE 11

4.2. Acțiuni viitoare pentru a ameliora aplicarea acesteia și a face față convergenței 12

4.2.1. Constituirea unui grup de experți 12

4.2.2. Grupul de lucru privind piața gri 12

4.2.3. Colectarea de informații 13

4.2.4. Ratificarea Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat STE 178 13

1. INTRODUCERE

În 1998, Parlamentul European și Consiliul au adoptat Directiva 98/84/CE[1] privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii, în scopul de a permite dezvoltarea pe piața internă a serviciilor de televiziune cu plată. În 2003, Comisia a prezentat primul raport de implementare a directivei[2].

Zece ani după adoptarea directivei, Comisia prezintă cel de-al doilea raport de implementare. Transformările radicale suferite de piața în cauză sunt descrise în studiul privind impactul directivei realizat în 2007 de KEA și Cerna la cererea Comisiei[3].

În prezent, trebuie să se pună problema utilității și a relevanței directivei, cu conținutul său actual. Contextul prezent este caracterizat de potențialul piețelor noilor platforme de distribuție a conținutului: televiziune prin internet, IPTV, televiziune mobilă, video la cerere. Se impune oare ca aceste piețe să fie protejate în același mod ca și televiziunea cu plată? Este protecția oferită de directivă utilă sau chiar necesară acestora? Firește, aceste întrebări nu se pun decât dacă întrebarea preliminară cu privire la eficacitatea directivei primește un răspuns pozitiv.

Cât despre piraterie, împotriva căreia luptă directiva, suntem obligați să constatăm că aceasta se adaptează foarte bine la progresele tehnologice și chiar prosperă prin noile posibilități oferite.

Pentru a obține informațiile necesare cu scopul de a analiza implementarea directivei până la această dată, pe lângă studiul menționat mai sus, Comisia a deschis o consultare publică în perioada 11 februarie - 4 aprilie 2008 și a primit 54 de contribuții[4]. Prezentul raport este însoțit de un document de lucru al serviciilor Comisiei care prezintă orientările acestor contribuții. De asemenea, serviciile Comisiei i-au întâlnit direct pe reprezentanții sectorului în cauză în cadrul a diferite reuniuni.

2. IMPLEMENTAREA DIRECTIVEI

2.1. Transpunerea

2.1.1. Conținutul

Pentru a permite dezvoltarea serviciilor cu acces condiționat pe piața internă, directiva definește serviciile protejate și stabilește o listă a activităților comerciale ilicite care trebuie sancționate de statele membre, care au sarcina de a institui sancțiunile pentru contravenienți, precum și căile legale aflate la dispoziția persoanelor lezate.

2.1.2. Transpunerea de către statele membre

Până în prezent, toate statele membre au transpus directiva[5]. În fapt, noile state membre au trebuit să transpună directiva înaintea aderării, ca parte integrantă a acquis-ului comunitar.

2.2. Domeniul de aplicare a directivei: „piața gri”

În pofida directivei și a armonizării comunitare asociate, cetățenii europeni care își exercită dreptul la libera circulație în cadrul Uniunii Europene constată că nu le este permis accesul legal la posturile de televiziune din țara lor de origine. Desigur, s-a dezvoltat o „piață gri”, constituită din abonamentele legale obținute prin intermediul unei adrese fictive. Această piață nu este „neagră”, pentru că abonamentul este plătit, nici „albă”, pentru că anumite drepturi de difuzare nu sunt obținute de postul de televiziune decât pentru teritoriul național și nu pentru teritoriul altor state membre.

Anumite oferte ale unor televiziuni cu plată sunt totuși disponibile la nivel transfrontalier, ceea ce atenuează un verdict prea negativ referitor la efectele directivei pe piața internă. Aceste exemple se încadrează în cadrul clasic al exploatării drepturilor de difuzare și a drepturilor exclusive: televiziunile cumpără drepturile pentru toate teritoriile naționale interesate, caracterizate prin unitate lingvistică, și nu vizează decât rareori o diasporă lingvistică prezentă în mai multe sau în toate statele membre.

În afara acestei structuri tradiționale, eventualitatea unei legalizări a pieței gri îi deranjează pe cei mai mulți dintre actorii de pe piață, deoarece aceasta repune, obligatoriu, în discuție organizarea vânzării de drepturi – drept de autor sau drept legat de difuzarea unor evenimente sportive – pentru fiecare teritoriu național. Deținătorii de drepturi doresc, bineînțeles, să își crească venitul printr-o vânzare efectuată pentru fiecare teritoriu în parte, iar furnizorii de servicii audiovizuale se tem de scăderea atractivității unei oferte care nu ar mai fi exclusivă în cazul apariției unor concurenți care propun, pe teritoriul lor, o ofertă comparabilă.

În acest sens, este important de subliniat că singura piață transfrontalieră pe care Comisia ar dori-o este o ofertă care să satisfacă mobilitatea și așteptările legitime ale cetățenilor europeni și, prin urmare, să fie disponibilă, legal, în limba maternă și din țara natală a acestora.

Dezvoltarea unei astfel de oferte ar necesita o abordare flexibilă a cumpărării de drepturi, de exemplu în ceea ce privește numărul de consumatori identificați în statul în cauză, evoluție posibilă doar prin colaborarea activă a tuturor reprezentanților sectorului și care pare, în prezent, dificil de realizat din cauza lipsei de motivație constatate. Acest lucru ar necesita și o examinare a diferitelor regimuri de reglementare naționale cu privire la ferestrele de difuzare a operelor cinematografice, diferențele putând să contribuie la blocarea difuzării multiteritoriale a operelor.

Soluția ar putea fi găsită în apariția noilor tipuri de servicii, cum ar fi televiziunea prin internet sau televiziunea mobilă, cărora le sunt asociate costuri de distribuție și pentru sisteme de acces condiționat relativ mai mici decât cele legate de utilizarea decodoarelor. Mai mult, este necesar ca aceste noi servicii să nu fie restrânse din punct de vedere teritorial la cererea deținătorilor de drepturi: imposibilitatea de a viziona pe internet programe ale unor posturi de televiziune, la calculatoare situate într-un alt stat membru decât cel al posturilor TV, a fost deja menționată în mai multe reclamații primite de Comisie.

Trebuie subliniat că mai mult de 8,7 milioane de cetățeni europeni[6] trăiesc astăzi într-un alt stat membru decât statul lor de origine, iar acest număr este în continuă creștere. Libera circulație a persoanelor și a serviciilor constituie unul dintre principiile de bază ale construcției europene și asigurarea accesului oricărui cetățean european la o ofertă audiovizuală în limba și cultura sa de origine ar facilita această circulație[7].

Pentru a continua analiza acestei probleme, este important să se colecteze un volum cât mai mare de informații referitoare la diferite subiecte, cum ar fi potențialul noilor tipuri de servicii în ceea ce privește ofertele audiovizuale transfrontaliere cu destinație precisă și piața potențială constituită prin mobilitatea cetățenilor europeni.

2.3. Diferențele de implementare la nivel național

Directiva impune statelor membre să adopte sancțiuni „efective, disuasive și proporționale” și să pună la dispoziția furnizorilor de servicii protejate căile legale corespunzătoare.

Deși studiul efectuat de KEA și Cerna nu a examinat în detaliu decât legislațiile a 11 state membre, iar răspunsurile obținute în urma consultării nu aduc elemente referitoare la toate cele 27 de state membre, aceste două surse de informații permit totuși conturarea unei idei cu privire la tendințele transpunerilor naționale. Dacă unii contribuabili își exprimă satisfacția cu privire la implementarea directivei la nivel național, alții, mai numeroși, subliniază limitele legislației lor naționale.

2.3.1. Nivelul sancțiunilor la nivel național

Cu condiția respectării celor trei criterii menționate anterior, statele membre aveau deplina libertate de a alege tipul și nivelul sancțiunilor pe care să le instituie. Paleta sancțiunilor este foarte largă și variază, în ceea ce privește amenzile, între un minim de la 25 EUR la 7 500 EUR și un maxim de la 1 158 EUR la 50 000 EUR, iar în ceea ce privește pedepsele cu închisoarea – atunci când acestea există – de la 8 zile la 5 ani.

Aceste diferențe notabile explică aprecierile divergente ale operatorilor din diferitele state membre asupra eficacității sancțiunilor. Desigur, trebuie să se țină cont de diferențele în ceea ce privește standardul de viață în cadrul Uniunii Europene, iar o armonizare comunitară a sancțiunilor nu pare de dorit. Dimpotrivă, o reexaminare, pentru fiecare stat membru în parte, a efectului disuasiv al sancțiunilor ar putea fi avută în vedere.

2.3.2. Problema sancțiunii pentru deținere privată

Doar activitățile comerciale care implică dispozitive ilicite fac obiectul armonizării comunitare, iar statele membre rămân libere a sancționa sau nu deținerea privată de dispozitive ilicite. Acest aspect foarte sensibil al combaterii pirateriei continuă să fie intens dezbătut, chiar din perioada precedentă adoptării directivei.

Sancțiunea pentru deținere privată se bucură de susținerea operatorilor, care văd în aceasta un instrument pedagogic pentru consumatorii tentați de serviciile ilegale. Mai mult, aceasta ar putea contribui la sancționarea unor noi tipuri de piraterie, bazate pe apariția unor tipuri diferite de acțiuni, dintre care unele cu caracter privat, cum ar fi publicarea pe internet a unor coduri de criptare, coduri utilizate ulterior de consumator însuși pentru a programa o cartelă cu cip, cumpărată neprogramată, și a cărei vânzare (act comercial) este, a priori, legală.

Sancțiunea pentru deținere privată pare să înregistreze o creștere a numărului de susținători în statele membre. Astfel, Italia a reintrodus-o în 2003, iar Suedia studiază, în prezent, posibilitatea de a o introduce pentru cumpărarea și utilizarea de dispozitive ilicite.

Prin urmare, ar fi interesant să se continue analiza subiectului, care ar putea chiar să facă obiectul unui schimb de experiențe între statele membre.

2.3.3. Eficacitatea acțiunii autorităților naționale

Studiul și contribuțiile menționează o problemă generală, cea a lipsei de cunoștințe tehnice din partea autorităților responsabile cu implementarea legislației.

De asemenea, acestea menționează și deosebita dificultate datorată nivelului tehnic ridicat al noilor moduri de piraterie, care necesită o cunoaștere perfectă a noilor tehnologii.

În această privință, constituirea unui grup de experți care să regrupeze autoritățile responsabile din statele membre reprezintă un mijloc deosebit de adecvat pentru a difuza atât informațiile tehnice cu privire la piraterie, cât și bunele practici.

2.4. Dimensiunea internațională

Extinderile Uniunii Europene au modificat geografia pirateriei, activă, în anii anteriori, în unele țări din Europa de Est. Aceste țări sunt acum membre ale Uniunii Europene, iar transpunerea directivei organizează combaterea pirateriei.

Mai mult, țările candidate la aderare – Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei –, țările care negociază aderarea – Croația și Turcia –, țările potențial candidate – Albania, Bosnia și Herțegovina, Muntenegru, Serbia și Kosovo –, își aliniază toate legislația în temeiul acquis-ului comunitar. În sfârșit, negocierile în vederea unui acord de liber schimb sunt în curs cu Ucraina, care trebuie să-și alinieze legislația privind domeniile în cauză.

Pe lângă extinderea Uniunii Europene, Decizia 17/2001 din 28 februarie 2001 a Comitetului mixt al Spațiului Economic European a integrat Directiva 98/84/CE în Acordul SEE, aceasta fiind aplicată, prin urmare, în Islanda, Liechtenstein și Norvegia.

Dincolo de aceasta, acțiunea Comisiei este limitată. Cu toate acestea, Convenția europeană pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat[8] a Consiliului Europei, adoptată la 24 ianuarie 2001, instituie o protecție similară celei a directivei și tinde să fie ratificată de cele 47 de state membre ale acestei instituții, precum și de Bielorusia și de Vatican.

În prezent, 11 state au semnat[9] și 8 au ratificat convenția. Ratificarea acesteia este deschisă pentru Comunitatea Europeană. Această acțiune ar putea reda un impuls ratificării sale de către alte state și extinde astfel protecția furnizorilor de servicii în cauză dincolo de teritoriul Uniunii Europene.

3. APLICABILITATEA DIRECTIVEI ÎN RAPORT CU CONVERGENțA

3.1. Noile moduri de distribuție

Noul peisaj tehnologic se poate rezuma într-un cuvânt: „convergență”, calificare dată capacității de a accede la conținuturi printr-o multitudine de platforme. Încă de la conceperea directivei, legislatorul european a dorit să elaboreze dispoziții neutre din punct de vedere tehnologic, care să evite perimarea acesteia ca urmare a inovațiilor deja perceptibile în acea perioadă. Această intenție inițială explică faptul că definiția „serviciilor protejate” cuprinde serviciile de radiodifuziune televizată și sonoră și serviciile societății informaționale. În plus, definiția adoptată nu ia în considerare modul de difuzare a serviciilor vizate.

Astfel, orice serviciu de radiodifuziune televizată și sonoră, oricare ar fi modul de difuzare – ADSL, internet, mobil –, este cuprins în definiția „serviciilor protejate”, precum și orice serviciu accesibil la distanță, la cererea consumatorului, și care corespunde așadar definiției de servicii ale societății informaționale[10], cum ar fi serviciile video la cerere. Singura limitare a protecției se datorează condiției de utilizare a unui sistem de acces condiționat, pentru a asigura plata serviciului.

3.2. Noile forme de piraterie

Utilizarea din ce în ce mai frecventă a cartelelor cu cip în scopul decriptării de semnale a condus la o diversificare a activităților de piraterie. Decodoarele și cartele cu cip neprogramate sunt comercializate liber, deoarece pot avea o utilizare legală. Independent, codurile de programare ale cartelelor sunt publicate pe internet, în special de către pirați care obțin astfel un profit economic, cumpărătorului decodorului și al cartelei cu cip neprogramate revenindu-i sarcina de a programa cartela pentru a avea acces la servicii în mod ilegal.

Această separare a activităților a condus la un nou mod de a dobândi acces ilegal la serviciile în cauză și poate fi cu greu condamnată de instanțele judecătorești. Acest lucru se explică prin faptul că activitățile comerciale au în vedere produse care pot fi utilizate legal, iar publicarea codurilor pe internet este greu de asociat cu această vânzare. În sfârșit, programarea cartelei cu cip neprogramate se face direct de către consumator și nu de către vânzător.

În acest context, dispozițiile directivei nu par să poată fi aplicabile direct, deoarece rămâne greu de făcut dovada unei activități comerciale ilegale. Desigur, operatorii pot argumenta că respectivele cartele cu cip folosite în acest trafic nu sunt adaptate pentru o folosire legală, complexitatea componentelor și, prin urmare, prețul lor făcându-le neconcurențiale pentru utilizări dintre cele mai curente (de exemplu sub formă de cartele de siguranță).

Instanțele judecătorești trebuie totuși, în aceste cazuri, să efectueze o evaluare tehnică, care depășește adesea cunoștințele funcționarilor competenți.

Operatorii subliniază necesitatea de a putea sancționa publicarea codurilor pe internet, cu titlu gratuit, de către un terț. Dispozițiile directivei nu par a fi aplicabile datorită caracterului necomercial al activității: dovada unei legături între vânzarea unei cartele neprogramate și publicarea codurilor pe internet este aproape imposibil de făcut. Sancționarea deținerii private a unui dispozitiv ilicit ar permite condamnarea consumatorului care ar utiliza astfel de procedee, fără a oferi totuși o soluție directă în ceea ce privește prezența codurilor pe internet.

În acest sens, doar acțiunile bazate pe concurența neloială par să poată rezolva această problemă, care întâmpină totuși piedici din cauza extrateritorialității infracțiunii. Prin urmare, ar fi utilă efectuarea unei analize pentru a studia posibilitățile legale de a împiedica astfel de practici.

De asemenea, au apărut și alte forme de piraterie, de exemplu utilizarea comună a cartelelor: o cartelă obținută legal permite redistribuirea serviciului către alți consumatori, printr-o rețea pe suport radio sau prin tehnologia de acces WIMAX. Cel mai frecvent, este vorba de o redistribuire contra cost, care cade sub incidența dispozițiilor directivei. Problema legată de această formă de piraterie constă în dificultatea de detectare a infracțiunii, pentru care personalul poliției trebuie să fie instruit.

Prin urmare, este necesar să se încurajeze un mai bun schimb de informații între administrațiile naționale.

3.3. Contribuția la protecția dreptului de autor

Directiva 98/84/CE nu permite deținătorilor de drepturi referitoare la conținut să facă apel la dispozițiile acesteia. Problema extinderii protecției a fost dezbătută pe larg în momentul adoptării directivei, pentru a fi respinsă în perspectiva adoptării unui text specific referitor la protecția dreptului de autor în societatea informațională. Directiva 2001/29/CE din 22 mai 2001[11], „Dreptul de autor în societatea informațională” a completat protecția oferită de Directiva 98/84/CE la trei ani de la adoptarea acesteia.

Nu este mai puțin adevărat că Directiva 98/84/CE contribuie indirect, dar semnificativ, la protecția dreptului de autor, protejând de piraterie conținutul ocrotit de dreptul de autor și, prin urmare, venitul celor care dețin dreptul de autor.

3.3.1. Extinderea protecției la deținătorii de drepturi de autor

Deținătorii de drepturi de autor, titularii drepturilor și deținătorii de drepturi asupra evenimentelor sportive și-au exprimat interesul de a fi incluși în domeniul de aplicare a directivei.

Cu toate acestea, conținutul protecției oferite de aceasta pare să facă obiectul unei neînțelegeri. Sancțiunile instituite prin directivă nu se pot răsfrânge decât asupra unor acțiuni legate de utilizarea de dispozitive ilicite. Astfel, acestea nu se pot aplica în cazul altor acțiuni, cum ar fi utilizarea de dispozitive legale nerespectând eventuale restricții teritoriale, precum piața gri descrisă anterior.

Această precizare este importantă deoarece contribuțiile deținătorilor de drepturi (drept de autor sau drept conex de difuzare a emisiunilor prezentând evenimente sportive) se concentrează asupra respectării teritorializării drepturilor și asupra riscurilor de depreciere a valorii drepturilor în cazul nerespectării limitărilor teritoriale.

În acest cadru, extinderea domeniului de aplicare a directivei la alți actori nu ar putea avea nicio utilitate. Într-adevăr, directiva definește pirateria ca fiind bazată pe utilizarea de dispozitive ilicite, și anume utilizarea de echipamente neautorizate de către furnizorul conținutului. De exemplu, decodoarele utilizate pe piața gri sunt autorizate de emițătorul de programe de televiziune, care își percepe regulat remunerația.

Una dintre soluțiile sugerate pentru a rezolva problema deținătorilor de drepturi ar fi o mai bună integrare și contabilizare a potențialelor venituri de pe piața gri. Această pistă necesită totuși o analiză globală, precum și o mai bună informare cu privire la potențialul piețelor transfrontaliere.

Nu este mai puțin adevărat că deținătorii de drepturi asupra evenimentelor sportive par să aibă dreptul de a solicita o mai bună protecție în lipsa unei dispoziții care să li se poată aplica direct, ținând cont, în același timp, de așteptările legitime ale consumatorilor de a avea un acces legal la servicii pe plan transfrontalier și de necesitatea de a garanta publicului un acces cât mai larg la evenimentele de importanță majoră pentru societate. Comisia își propune să înceapă lucrările de evaluare a necesității unor măsuri complementare care să umple acest gol. Posibila realizare a studiului cu privire la finanțarea sportului anunțată de Comisie în cartea albă privind sportul[12] ar trebui să permită reunirea primelor elemente necesare unei analize.

3.3.2. Sistemele de gestionare digitală a drepturilor de autor

Începutul distribuției de conținuturi pe internet a fost însoțit de utilizarea unui nou tip de protecție a conținutului: sistemele de gestionare digitală a drepturilor de autor, denumite în mod curent DRM ( Digital Rights Management systems în limba engleză).

Aceste măsuri de protecție tehnică vizează în special garantarea respectării dreptului de autor în cadrul distribuției conținutului pe internet. Cu acest obiectiv comun se regăsesc măsuri cu privire la configurări și utilizări extrem de variate, care stabilesc diferite tipuri de limitări: cantitativă privind citirea unei opere, geografică privind accesarea acesteia, de echipament sau software necesar citirii, de transferuri ale operei între dispozitive, de descărcare digitală (listă neexhaustivă).

Prin urmare, unele dintre aceste măsuri pot să corespundă definiției sistemelor de acces condiționat, „orice măsură și/sau orice dispozitiv tehnic care subordonează accesul la serviciul protejat sub o formă clară la o autorizație individuală prealabilă” [articolul 2 litera (b) din directivă]. Astfel, măsurile utilizate pentru a garanta remunerarea operei, în principal cele care permit diferențe de tarifare în funcție de modul de utilizare preferat de consumator (vizionare unică sau multiplă, variere a calității înregistrării), beneficiază, cu siguranță, de protecția oferită de Directiva 98/84/CE.

Desigur, Directiva 2001/29/CE privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională, menționată mai sus, prevede în mod expres, la articolul 6, protecția juridică a măsurilor tehnice. Dar această protecție este datorată în temeiul respectării dreptului de autor, iar transpunerile statelor membre pot limita acțiunile în justiție doar la titularii de drepturi și nu la distribuitorii de conținut. În acest sens, Directiva 98/84/CE rămâne utilă distribuitorilor digitali, care dispun astfel de un mijloc de acțiune împotriva piratării măsurilor de protecție pe care aceștia le utilizează pentru distribuția conținutului online.

3.4. Protecția remunerației, singurul criteriu de protecție

Directiva limitează protecția împotriva piratării serviciilor de acces condiționat la cele utilizate în scopul obținerii unei remunerații: plata serviciului (abonament sau prețul pentru o achiziționare individuală) trebuie să fie condiția accesului la conținut.

Cu toate acestea, sistemele de acces condiționat pot fi utilizate în alte scopuri decât protecția remunerației furnizorului de servicii, în special pentru a răspunde unor obligații contractuale sau legislative, cum ar fi reducerea audienței potențiale – fie la nivel teritorial, în legătură cu cesionarea drepturilor, fie din cauza limitărilor legate de vârstă în vederea protecției minorilor de conținuturile destinate adulților –, strategii comerciale și publicitare, probleme de securitate sau de percepere a unei remunerații indirecte[13]. Prin urmare, diferiți operatori și-au exprimat interesul față de o extindere a protecției.

Trebuie totuși clarificat faptul că termenul de remunerație este mai larg decât cel de plată directă. Într-adevăr, serviciile societății informaționale pot utiliza măsuri tehnice care vizează limitarea difuzării de conținuturi accesibile gratuit, dar finanțate indirect din publicitate sau sponsorizare. Astfel de servicii sunt, de asemenea, incluse în domeniul de aplicare a directivei.

În concluzie, există, fără îndoială, o cerere în ceea ce privește extinderea protecției. Persistă totuși întrebări cu privire la utilitatea unei astfel de extinderi, care ar implica o revizuire a directivei. Într-adevăr, domeniul actual de aplicare a acesteia se limitează la activitățile de piraterie în scopuri comerciale. Există oare o astfel de piraterie comercială în ceea ce privește accesele condiționate utilizate în aceste alte scopuri? Mai mult, utilizările sistemelor de acces condiționat motivate de dispoziții legislative ar trebui să fie protejate prin legislația a cărei respectare este urmărită; avem aici în vedere dispozițiile referitoare la protecția minorilor, la criminalitatea informatică și la protecția datelor și a vieții private. Aceste probleme trebuie să fie aprofundate, iar o primă etapă ar putea fi o dezbatere în cadrul unui grup de experți care trebuie constituit.

4. CONCLUZIE șI ACțIUNI VIITOARE

4.1. Evaluarea Directivei 98/84/CE

Diferitele aspecte ale aplicării directivei, care prezintă dificultăți sau semne de întrebare, au fost examinate în prezentul raport. Această analiză reprezenta o condiție indispensabilă pentru evaluarea impactului directivei în diferitele sale domenii de aplicare, pentru a permite Comisiei să tragă concluzii cu privire la eficiența acesteia, de la adoptare până în prezent.

Prima constatare se referă la transpunerea generală a directivei de către statele membre, care a permis reducerea pirateriei în Uniunea Europeană și modificarea geografiei acesteia, datorită intrării în UE a unor țări anterior afectate de aceasta, împingând centrele de piraterie în afara zonei de influență a directivei.

A doua constatare este că eficacitatea implementării directivei pare uneori discutabilă, ceea ce diminuează siguranța juridică a furnizorilor de servicii audiovizuale. În special implementarea la nivel național suferă, după caz, fie de un nivel scăzut al sancțiunilor, fie de o lipsă a competențelor de natură tehnică în domeniu a autorităților naționale. Cu privire la acest ultim aspect, este necesar să amintim că evoluția tehnologică permanentă sporește complexitatea domeniului, fie că este vorba de apariția unor noi tipuri de piraterie, a unor noi platforme de distribuție sau a unor noi sisteme de acces condiționat, cum ar fi unele sisteme de gestionare digitală a drepturilor.

În al treilea rând, în ceea ce privește libera circulație, serviciile transfrontaliere nu s-au dezvoltat decât foarte puțin într-un mod cu totul legal, și aceasta în pofida implementării unui cadru comunitar care se dorea propice dezvoltării pieței interne a serviciilor în cauză. Printre altele, „piața gri” reprezintă mecanismul transfrontalier care pare cel mai dezvoltat, dar acesta nu este decât tolerat de operatori, în timp ce disponibilitatea serviciilor audiovizuale din țara de origine este un factor important de bunăstare pentru cetățenii europeni care își exercită dreptul la libera circulație în cadrul Uniunii Europene.

În sfârșit, Comisia constată că anumite restricții în implementarea protecției oferite de directivă trebuie analizate de o manieră mai aprofundată. Acestea ar putea avea în vedere, pe de o parte, posibilitatea de a sancționa deținerea privată de sisteme ilicite, evocată de operatori, dar care nu este ușor de instituit, și, pe de altă parte, situația operatorilor care nu beneficiază de protecție adecvată, cum ar fi deținătorii de drepturi asupra evenimentelor sportive.

4.2. Acțiuni viitoare pentru a ameliora aplicarea și a face față convergenței

4.2.1. Constituirea unui grup de experți

Comisia își propune să constituie un grup de experți în domeniul accesului condiționat, compus din experți ai statelor membre. Grupul va funcționa după modelul și cu un mandat similar celui al grupului de experți în domeniul comerțului electronic.

Grupul de experți în domeniul accesului condiționat va trebui să acționeze în special pentru a consolida și a facilita cooperarea administrativă între statele membre și între statele membre și Comisie, să discute problemele legate de aplicarea Directivei 98/84/CE privind accesul condiționat și să analizeze problemele actuale referitoare la utilizarea sistemelor de acces condiționat.

Temele care trebuie abordate în mod prioritar sunt cele dezvoltate în prezentul raport, în principal: noile forme de piraterie, evaluarea caracterului disuasiv al sancțiunilor în vigoare, locul sancțiunii pentru deținere privată în protecția sistemelor de acces condiționat, legăturile cu dispozițiile referitoare la protecția dreptului de autor, includerea DRM în categoria sistemelor de acces condiționat și protecția utilizării unor sisteme de acces condiționat în alte scopuri decât protecția remunerației.

Prin urmare, grupul va trebui să ia în considerare avantajele potențiale ale utilizării sistemelor inovatoare de acces condiționat și a DRM, evaluând, în special, capacitatea acestora de a limita necesitatea unor sancțiuni mai disuasive. În acest context, grupul va lua în considerare, de asemenea, toate aspectele care pot contribui la protecția datelor cu caracter personal și a vieții private.

Adoptând prezentul raport, Comisia ia decizia de a constitui acest grup înainte de sfârșitul anului 2008.

4.2.2. Grupul de lucru privind piața gri

De asemenea, Comisia va propune grupului de experți să mandateze un grup de lucru specific pe tema pieței gri.

Grupul de lucru ar trebui, inițial, să ia măsuri pentru a colecta maximum de informații cu privire la mișcările intracomunitare ale cetățenilor europeni și la obiceiurile acestora în ceea ce privește consumul de servicii audiovizuale. Ulterior, acesta ar putea reflecta la căile posibile de soluționare a problemei accesului cetățenilor interesați la serviciile provenind din țara lor de origine.

4.2.3. Colectarea de informații

Raportul evidențiază o anumită carență de informații, mai ales în ceea ce privește exercitarea dreptului la libera circulație a cetățenilor europeni și cererile și ofertele de servicii audiovizuale dincolo de granițe. Aceste informații ar trebui să permită identificarea potențialului piețelor transfrontaliere și să contribuie la analiza în domeniul dreptului de autor și al drepturilor asupra evenimentelor sportive.

Comisia propune să lanseze un sondaj pe acest subiect la începutul anului 2009.

Într-un alt domeniu, informațiile cu privire la vânzarea drepturilor asupra evenimentelor sportive vor fi colectate în cadrul studiului cu privire la finanțarea sportului anunțat de Comisie în cartea albă privind sportul[14]. Aceste informații ar trebui să constituie prima etapă a colectării de informații cu privire la situația deținătorilor de drepturi asupra evenimentelor sportive în raport cu pirateria retransmiterii evenimentelor.

4.2.4. Ratificarea Convenției europene pentru protecția juridică a serviciilor bazate pe acces condiționat și a serviciilor de acces condiționat

Convenția europeană menționată oferă un important potențial de extindere internațională a protecției serviciilor de acces condiționat dincolo de teritoriul Uniunii Europene. Ratificarea convenției de către Comunitatea Europeană ar permite relansarea unei acțiuni internaționale în cadrul celor 47 de membri ai Consiliului Europei.

Prin urmare, Comisia va propune în curând Consiliului să ratifice convenția în numele Comunității Europene.[pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic]

[1] JO L320, 28.11.1998, p. 54–57, a se vedea:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:31998L0084:FR:NOT

[2] COM(2003) 198 final, 24.4.2003, a se vedea:http://ec.europa.eu/internal_market/media/docs/elecpay/com-2003-198_fr.pdf

[3] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/index_fr.htm

[4] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/index_fr.htm

[5] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/natimpl/index-map_fr.htm

[6] Eurostat – tabel paginile 18-19:http://www.interculturaldialogue2008.eu/fileadmin/downloads/documents/630-factsfigures/KS-EP-07-001-EN.PDF

[7] A se vedea și comunicarea privind antenele parabolice:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52001DC0351:FR:NOT

[8] http://conventions.coe.int/Treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=178&CM=1&DF=4/29/2008&CL=FRE

[9] Bulgaria, Cipru, Croația, Elveția, Franța, Luxemburg, Moldova, Norvegia, Olanda, România, Rusia, dintre care Luxemburg, Norvegia și Rusia nu au ratificat convenția.

[10] Definiția serviciului societății informaționale dată la articolul 1 din Directiva 98/34/CE, modificată prin Directiva 98/48/CE: serviciu prestat în mod normal, contra unei remunerații, la distanță, pe cale electronică și la cererea individuală a unui destinatar al serviciilor .

[11] JO L 167, 22.6.2001, p. 10

[12] http://ec.europa.eu/sport/whitepaper/wp_on_sport_fr.pdf

[13] A se vedea studiul din aprilie 2000 realizat de Institute for Information Law (IVR) de la Universitatea din Amsterdam la cererea Comisieihttp://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/background_fr.htm

[14] http://ec.europa.eu/sport/whitepaper/wp_on_sport_fr.pdf