COMUNICAREA COMISIEI – ORIENTĂRI PRIVIND UTILIZAREA OPȚIUNILOR SIMPLIFICATE ÎN MATERIE DE COSTURI ÎN CADRUL FONDURILOR STRUCTURALE ȘI DE INVESTIȚII EUROPENE (ESI) – VERSIUNE REVIZUITĂ

(2021/C 200/01)

Orientări privind opțiunile simplificate în materie de costuri (SCO): finanțarea forfetară, bareme standard de costuri unitare, sume forfetare

(în temeiul articolelor 67 și 68, 68a și 68b din Regulamentul (UE) nr. 1303/2013, al articolului 14 din Regulamentul (UE) nr. 1304/2013 și al articolului 19 din Regulamentul (UE) nr. 1299/2013)

Ediție revizuită în urma intrării în vigoare a Regulamentului (UE, Euratom) 2018/1046

DECLARAȚIE DE DECLINARE A RESPONSABILITĂȚII: „Prezentul document de lucru este elaborat de serviciile Comisiei. În limitele dreptului UE aplicabil, acesta oferă orientări tehnice colegilor și organismelor implicate în monitorizarea, controlul sau punerea în aplicare a fondurilor structurale și de investiții europene. Prezentele orientări nu aduc atingere interpretării Curții de Justiție și a Tribunalului.”

CUPRINS

Capitolul 1 – Introducere 6

1.1. Scop 6

1.2. De ce se utilizează opțiunile simplificate în materie de costuri? 6

Capitolul 2 – Principii orizontale și domeniu de aplicare 7

2.1. Când se utilizează costurile simplificate? 7

2.2. Utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri 7

2.2.1. Principiul 7

2.2.2. Excepție: cazuri în care utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri este obligatorie [secțiune revizuită în urma Regulamentului Omnibus] 7

2.2.3. Aplicarea în timp și dispoziții tranzitorii 10

2.3. Combinarea opțiunilor 11

2.3.1. Principii generale 11

2.3.2. Exemple de combinări ale opțiunilor 11

2.4. Achizițiile publice și utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri 12

2.4.1. Utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri în cazul achizițiilor publice 12

2.4.2. Utilizarea ratei forfetare pentru calcularea costurilor directe cu personalul în operațiunile puse în aplicare prin achiziții publice 14

2.5. Compatibilitatea opțiunilor simplificate în materie de costuri cu normele privind ajutoarele de stat 15

2.5.1. Compatibilitatea opțiunilor simplificate în materie de costuri cu Regulamentul general de exceptare pe categorii de ajutoare și cu Regulamentul de exceptare pe categorii de ajutoare în sectorul agricol 15

2.6. Utilizarea de costuri simplificate în operațiunile generatoare de venituri nete 16

2.6.1. Operațiuni generatoare de venituri nete ulterior finalizării lor (articolul 61 din RDC) 16

2.6.2. Operațiuni generatoare de venituri nete în timpul punerii în aplicare și care nu intră sub incidența alineatelor (1)-(6) de la articolul 61 din RDC 17

2.7. Norme specifice FEDR și FSE: finanțarea încrucișată 18

2.7.1. Declararea acțiunilor care intră sub incidența articolului 98 alineatul (2) din RDC cu privire la opțiunile simplificate în materie de costuri 18

2.7.2. Exemple 18

2.8. Norme specifice FEADR și CTE 19

Capitolul 3 – Tipuri de opțiuni simplificate în materie de costuri 19

3.1. Finanțarea forfetară 19

3.1.1. Definirea categoriilor de costuri 19

3.1.2. Sisteme specifice de finanțare forfetară pentru calcularea categoriilor de costuri detaliate în RDC și în regulamentele specifice fondurilor 20

3.1.2.1. Metode de calcul pentru costurile indirecte 21

3.1.2.2. Rată forfetară pentru determinarea costurilor directe cu personalul 21

3.1.2.3. Rata forfetară pentru determinarea tuturor celorlalte costuri ale operațiunii, altele decât costurile directe cu personalul 22

3.1.2.4. Justificarea ratelor forfetare stabilite în RDC 23

3.1.2.5. Aplicarea în timp 23

3.2. Bareme standard de costuri unitare 25

3.2.1. Principii generale 25

3.2.2. Costuri cu personalul calculate la remunerație pe oră [articolul 68a alineatele (2)-(4) din RDC] 26

3.2.3. Determinarea costurilor eligibile cu personalul utilizând remunerația pe oră calculată 27

3.2.4. Personalul care lucrează cu fracțiune de normă în cadrul operațiunii, o perioadă determinată pe lună 28

3.2.5. Aplicarea în timp 28

3.3. Sume forfetare 29

3.3.1. Principii generale 29

3.3.2. Modificări introduse de Regulamentul Omnibus și aplicarea în timp 29

3.3.3. Exemple de sume forfetare 29

3.4. Cazul specific al ratelor forfetare pentru asistența tehnică 30

3.4.1. Domeniu de aplicare 30

3.4.2. Cereri de plată și rambursări 31

3.4.3. Impactul ratei forfetare asupra alocării de asistență tehnică în cadrul PO/programului de dezvoltare rurală 32

3.4.4. Pista de audit și impactul corecțiilor 32

Capitolul 4 – Stabilirea opțiunilor simplificate în materie de costuri 32

4.1. Opțiunile simplificate în materie de costuri trebuie stabilite în prealabil 33

4.2. O metodă de calcul justă, echitabilă și verificabilă 33

4.2.1. Principii generale 33

4.2.1.1. Trebuie să fie justă 33

4.2.1.2. Trebuie să fie echitabilă 33

4.2.1.3. Trebuie să fie verificabilă 33

4.2.2. Metodologii în practică 34

4.2.2.1. Utilizarea datelor „statistice”, a avizelor experților sau a altor informații obiective [articolul 67 alineatul (5) litera (a) punctul (i)]. 34

4.2.2.2. Utilizarea datelor individuale specifice beneficiarului [articolul 67 alineatul (5) litera (a) punctele (ii) și (iii) din RDC] 34

4.3. Proiectul de buget 35

4.3.1. Utilizarea unui proiect de buget de către alte fonduri ca metodă de stabilire a costurilor unitare, a sumelor forfetare și a ratelor forfetare înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus 37

4.4. Utilizarea baremelor standard de costuri unitare, a sumelor forfetare și a ratelor forfetare din alte domenii 37

Din cadrul altor politici ale Uniunii 37

Articolul 67 alineatul (5) litera (b) din RDC 37

Articolul 68 primul paragraf litera (c) din RDC 38

Din cadrul sistemelor de granturi finanțate integral de statele membre 38

Rate forfetare pentru perioada 2007-2013 39

Cum se poate evalua dacă tipurile de operațiuni și de beneficiari sunt similare? 39

4.5. Utilizarea ratelor stabilite de RDC sau de normele specifice fondurilor 39

4.6. Adaptarea ratelor forfetare, a sumelor forfetare și a baremelor standard de costuri unitare în timp 39

4.7. Metode specifice de determinare a sumelor stabilite în conformitate cu normele specifice fondurilor 39

Capitolul 5 – Consecințele pentru audit și control 40

5.1. Necesitatea unei abordări comune în ceea ce privește auditul și controlul 40

5.2. Rolul autorității de audit în elaborarea opțiunilor simplificate în materie de costuri 40

5.3. Verificări generale de gestiune și abordarea auditului 40

5.3.1 Verificarea stabilirii corecte a metodei de calcul pentru opțiunea simplificată în materie de costuri 41

5.3.2. Verificarea aplicării corecte a metodei 41

5.3.2.1. Verificarea aplicării corecte a ratelor forfetare 42

5.3.2.2. Verificarea aplicării corecte a baremelor standard pentru costuri unitare 42

5.3.2.3. Verificarea aplicării corecte a sumelor forfetare 43

5.3.2.4. Verificarea în cazul unei combinații de opțiuni în cadrul aceleiași operațiuni 43

5.3.3. Erori sau nereguli potențiale legate de utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri 43

Anexa 1 – Exemple de opțiuni simplificate în materie de costuri 45

Anexa 2 – Exemplu de compatibilitate a opțiunilor simplificate în materie de costuri cu normele privind ajutoarele de stat 51

Anexa 3 – Măsuri specifice opțiunilor simplificate în materie de costuri și FEADR 54

Anexa 4 – Măsuri specifice opțiunilor simplificate în materie de costuri și FEPAM 60

CAPITOLUL 1

Introducere

1.1. Scop

Prezentul document oferă orientări tehnice privind costurile declarate pe baza unei rate forfetare, a sumelor forfetare și a baremelor standard de costuri unitare (denumite în continuare „opțiuni simplificate în materie de costuri”) aplicabile fondurilor ESI și vizează schimbul de bune practici în vederea încurajării statelor membre să le utilizeze. Documentul acoperă posibilitățile oferite de cadrul juridic al fondurilor ESI pentru perioada de programare 2014-2020.

Ca urmare a intrării în vigoare a Regulamentului (UE, Euratom) 2018/1046 (1) („Regulamentul Omnibus”) la 2 august 2018, această ediție revizuită a orientărilor ține seama de modificările aduse Regulamentului (UE) nr. 1303/2013 (2) (Regulamentul privind dispozițiile comune – „RDC”) și Regulamentului (UE) nr. 1304/2013 (3) (Regulamentul privind Fondul social european – „Regulamentul FSE”) introduse prin Regulamentul Omnibus. Aceste modificări valorifică și extind posibilitățile introduse în 2014, ținând seama de recomandările Grupului la nivel înalt privind simplificarea (4). De asemenea, acestea extind la toate fondurile ESI o serie de opțiuni care fuseseră prevăzute anterior numai în regulamentele specifice fondurilor.

Această revizuire a orientărilor include, de asemenea, clarificări suplimentare pe baza întrebărilor adresate de statele membre și de părțile interesate în cursul actualei perioade de programare.

Prezentele orientări nu acoperă planurile de acțiune comune, opțiunile simplificate în materie de costuri utilizate în cadrul articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul FSE (5) sau finanțarea care nu este legată de costuri, astfel cum se menționează la articolul 67 alineatul (1) litera (e) din RDC.

1.2. De ce se utilizează opțiunile simplificate în materie de costuri?

În cazul în care se utilizează opțiuni simplificate în materie de costuri (simplified cost options – SCO), costurile eligibile ale unei operațiuni se calculează în conformitate cu o metodă predefinită bazată pe realizări, rezultate sau alte costuri clar identificate în prealabil, fie prin trimitere la un cuantum pe unitate, fie prin aplicarea unui procent. Opțiunile simplificate în materie de costuri sunt, prin urmare, o metodă alternativă de calculare a costurilor eligibile ale unei operațiuni, spre deosebire de metoda tradițională: calculul pe baza costurilor suportate și plătite efectiv [articolul 67 alineatul (1) litera (a) din RDC, denumite în continuare „costuri reale”]. Cu opțiunile simplificate în materie de costuri, urmărirea fiecărui euro din cheltuielile cofinanțate în documentele justificative individuale nu mai este necesară: acesta este punctul-cheie al opțiunilor simplificate în materie de costuri, deoarece reduce în mod semnificativ sarcina administrativă.

Utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri înseamnă, de asemenea, că resursele umane și efortul administrativ implicate în gestionarea fondurilor ESI pot fi concentrate pe realizarea obiectivelor de politică, deoarece sunt necesare mai puține resurse pentru colectarea și verificarea documentelor (financiare).

De asemenea, aceasta va facilita accesul micilor beneficiarilor la fondurile ESI (6) (FSE, FEDR, FEADR, FEPAM, FC) datorită simplificării procesului de gestionare.

În cele din urmă, opțiunile simplificate în materie de costuri contribuie la o utilizare mai eficientă și mai corectă a fondurilor ESI (rată de eroare mai mică). Timp de mai mulți ani, Curtea de Conturi Europeană a recomandat în mod repetat Comisiei să încurajeze și să extindă utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri, dat fiind în special faptul că sunt mai puțin predispuse la erori. În Raportul său anual pe 2017 (7), Curtea a constatat că, în ultimii cinci ani, 135 dintre cele 1 437 de operațiuni auditate au utilizat opțiuni simplificate în materie de costuri. În cadrul acestora nu au fost identificate erori cuantificabile, ceea ce a determinat Curtea să concluzioneze că proiectele care utilizează opțiunile simplificate în materie de costuri sunt mai puțin predispuse la erori decât proiectele care utilizează costurile reale (8). În plus, în urma Raportului special din 2018 privind „Noile opțiuni pentru finanțarea proiectelor de dezvoltare rurală”, Curtea a concluzionat că opțiunile simplificate în materie de costuri determină o simplificare semnificativă și reduc sarcina administrativă atât pentru beneficiari, cât și pentru autoritățile statelor membre (9).

CAPITOLUL 2

Principii orizontale și domeniu de aplicare

2.1. Când se utilizează costurile simplificate?

Costurile simplificate pot fi utilizate numai în cazul operațiunilor finanțate prin granturi și asistență rambursabilă [articolul 67 alineatul (1) din RDC].

Pe lângă cazurile în care utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri este obligatorie, se recomandă utilizarea costurilor simplificate atunci când există una sau mai multe dintre următoarele situații:

— în cazul în care statele membre doresc ca gestionarea fondurilor ESI să se axeze într-o măsură mai mare pe realizări și să se orienteze către atingerea rezultatelor, și nu către intrări;

— costurile reale sunt dificil de verificat (multe documente justificative pentru sume mici cu un impact singular redus sau inexistent asupra realizărilor estimate ale operațiunilor, chei de repartizare complexe etc.);

— sunt disponibile date fiabile privind execuția financiară și cantitativă a operațiunilor (10);

— simplificarea gestionării documentelor;

— operațiunile aparțin unui cadru standard;

— există deja metode privind opțiunile simplificate în materie de costuri pentru tipuri similare de operațiuni și de beneficiari în cadrul unei scheme finanțate la nivel național sau în cadrul unui alt instrument al UE.

N.B. Nu pot fi utilizate opțiuni simplificate în materie de costuri în cazul în care sprijinul acordat unei operațiuni este furnizat sub forma unui instrument financiar sau a unui premiu. Cu toate acestea, în cazul în care forma de sprijin pentru o operațiune este o combinație între un grant sau asistență rambursabilă și un instrument financiar sau un premiu , opțiunile simplificate în materie de costuri pot fi utilizate pentru partea din sprijin care este furnizată sub forma unui grant sau a asistenței rambursabile. Sub rezerva anumitor excepții, opțiunile simplificate în materie de costuri nu sunt relevante pentru operațiunile pe care beneficiarii le implementează prin intermediul achizițiilor publice.

2.2. Utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri

2.2.1. Principiul

Cu excepția operațiunilor care intră sub incidența articolului 67 alineatul (2a) din RDC (11), utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri nu este obligatorie pentru statele membre. Autoritatea de management sau Comitetul de monitorizare pentru programele CTE poate decide cu privire la caracterul opțional sau obligatoriu al acestei utilizări pentru toate sau pentru anumite categorii de proiecte și activități și pentru întreaga operațiune sau o parte din aceasta. Pentru a asigura respectarea principiilor transparenței și egalității de tratament al beneficiarilor, domeniul de aplicare al opțiunilor simplificate în materie de costuri care urmează să fie aplicate, și anume categoria de proiecte și activități pentru care acestea vor fi disponibile, ar trebui să fie specificat și publicat în cererea de propuneri.

2.2.2. Excepție: cazuri în care utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri este obligatorie [secțiune revizuită în urma Regulamentului Omnibus]

Articolul 67 alineatul (2a) din RDC stabilește că, pentru operațiunile FSE și FEDR în cazul cărora sprijinul public nu depășește 100 000 EUR acestea iau forma finanțării pe baza costurilor unitare, a sumelor forfetare sau a ratelor forfetare. Prin urmare, utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri este obligatorie.

Scopul acestei dispoziții este de a limita controalele asupra costurilor reale care, având în vedere valoarea scăzută a acestor operațiuni, nu ar fi eficiente din punctul de vedere al costurilor.

Suma de 100 000 EUR trebuie să fie considerată ca fiind sprijinul public maxim care poate fi plătit beneficiarului, astfel cum este specificat în documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului pentru beneficiar (finanțarea publică națională corespunzătoare din fondurile FEDR și FSE+ care urmează să fie plătită beneficiarului ca sumă maximă prevăzută în acordul sau în decizia de finanțare, dacă este cazul). Suma nu include nici contribuția publică furnizată de beneficiar, dacă este cazul, nici indemnizațiile sau salariile plătite de un terț în beneficiul participanților la o operațiune. Doar sprijinul public programat determină dacă articolul 67 alineatul (2a) se aplică sau nu.

În cazul în care o operațiune beneficiază de sprijin atât din partea FEDR, cât și a FSE, cuantumul sprijinului furnizat din ambele fonduri este luat în considerare la calcularea „sprijinului public” acordat operațiunii. În plus, în cazul în care valoarea totală a sprijinului public nu depășește 100 000 EUR, obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri se aplică sprijinului acordat de fiecare fond (mai exact, atât FEDR, cât și FSE).

Exemplu: Proiectul de buget al unui organism public pentru o operațiune cu un cost total eligibil de 105 000 EUR se prezintă în următoarea formă: (EUR) Finanțare publică națională 20 000 FSE 22 500 FEDR 22 500 Autofinanțare 25 000 Indemnizații pentru participanți plătite de Serviciul public de ocupare a forței de muncă 15 000 Total plan de finanțare 105 000 În pofida unor costuri eligibile totale în valoare de 105 000 EUR, operațiunea se încadrează încă în categoria de operațiuni pentru care costurile simplificate sunt obligatorii. Sprijinul oferit de ambele fonduri și finanțarea publică națională sunt luate în considerare pentru calcularea sprijinului public acordat operațiunii. Autofinanțarea (25 000 EUR) din partea unui organism public nu este luată în considerare pentru a determina sprijinul public plătit beneficiarului. Indemnizațiile cursanților plătite de Serviciul public de ocupare a forței de muncă (15 000 EUR) nu sunt luate în considerare, întrucât acestea sunt plătite participanților de către un terț. Prin urmare, sprijinul public este egal cu 45 000 EUR (FEDR+FSE) + 20 000 EUR = 65 000 EUR, cuantum care se situează sub pragul de 100 000 EUR.

Există două excepții de la această obligație:

— Operațiuni sau proiecte care fac parte dintr-o operațiune pusă în aplicare exclusiv prin achiziții publice de lucrări, bunuri sau servicii. [a se vedea articolul 67 alineatul (4) prima teză din RDC].

— Operațiunile care beneficiază de sprijin în cadrul ajutoarelor de stat, care nu constituie ajutor de minimis (12) [a se vedea articolul 67 alineatul (2a) primul paragraf].

Atunci când se aplică obligația de a utiliza opțiunile simplificate în materie de costuri, aceasta se referă la totalitatea cheltuielilor eligibile ale operațiunii, cu două excepții în temeiul articolului 67 alineatul (2a) al doilea și al treilea paragraf din RDC:

1. Categoriile de costuri cărora li se aplică o rată forfetară. Aceste categorii de costuri cărora li se aplică o rată forfetară pot fi calculate pe baza costurilor reale [de exemplu, în cazul în care se utilizează rata forfetară de până la 15 % pentru costurile indirecte prevăzută la articolul 68 primul paragraf litera (b) din RDC, costurile directe eligibile cu personalul pot fi declarate pe baza costurilor reale].

2. Indemnizațiile și salariile plătite participanților în cazul în care se utilizează rata forfetară de până la 40 % prevăzută la articolul 68b alineatul (1) din RDC (13).

În cazul în care se utilizează rata forfetară de până la 40 %, prevăzută la articolul 68b alineatul (1) din RDC, indemnizațiile și salariile plătite participanților (care sunt costuri eligibile suplimentare care nu sunt incluse în rata forfetară) pot fi, de asemenea, rambursate pe baza costurilor reale.

N.B. Pentru FSE: Înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus, utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri era deja obligatorie pentru operațiunile mici sprijinite din FSE. Articolul 14 alineatul (4) anterior din Regulamentul FSE a stabilit că granturile sau asistența rambursabilă pentru operațiuni pentru care finanțarea publică nu depășește 50 000 EUR sunt obligate să utilizeze opțiuni simplificate în materie de costuri, cu excepția operațiunilor care beneficiază de sprijin în cadrul unei scheme de ajutor de stat.

Deși a fost eliminată prin Regulamentul Omnibus, această dispoziție continuă să se aplice operațiunilor sprijinite în cadrul cererilor de propuneri lansate înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus (14).

Obligația prevăzută la articolul 14 alineatul (4) diferă de cea de la articolul 67 alineatul (2a) din RDC în următoarele domenii:

1. operațiunile pentru care sprijinul constituie ajutor de minimis sunt scutite de obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri (15);

2. salariile și indemnizațiile plătite participanților nu pot fi declarate pe baza costurilor reale atunci când se utilizează rata forfetară de 40 % prevăzută la articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE (deoarece acestea nu pot fi declarate în plus față de costurile respective);

3. numai sprijinul din partea FSE și finanțarea națională corespunzătoare care urmează să fie plătită beneficiarului, astfel cum se specifică în acord, sunt luate în considerare pentru calcularea pragului de 50 000 EUR [întrucât articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE se aplică numai FSE].

Imagine de ansamblu: principalele modificări privind utilizarea obligatorie a opțiunilor simplificate în materie de costuri introduse prin Regulamentul Omnibus:

1. Obligația de a utiliza opțiunile simplificate în materie de costuri se extinde la sprijinul acordat prin FEDR. Odată cu introducerea unui nou alineat (2a) la articolul 67 din RDC care se aplică atât FEDR, cât și FSE, articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE nu a mai fost necesar și, prin urmare, a fost eliminat.

2. Pragul este majorat de la 50 000 EUR la 100 000 EUR.

3. Operațiunile pentru care sprijinul constituie ajutor de minimis intră în prezent sub incidența obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri.

2.2.3. Aplicarea în timp și dispoziții tranzitorii

Articolul 67 alineatul (2a) din RDC se aplică numai operațiunilor sprijinite în cadrul cererilor de propuneri publicate începând cu data intrării în vigoare a Regulamentului Omnibus (mai exact, de la 2 august 2018). Regulamentul nu se aplică operațiunilor sprijinite în cadrul cererilor de propuneri publicate înainte de această dată, chiar dacă documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului (de exemplu, decizia de finanțare/acordul de grant) este emis după intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus. Operațiunile care sunt sprijinite în afara domeniului de aplicare al unei cereri de propuneri (de exemplu, atribuirea directă) trebuie să respecte cerințele articolului 67 alineatul (2a) din RDC dacă acordul de grant sau documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului a fost semnat începând cu 2 august 2018.

În conformitate cu articolul 152 alineatul (7) din RDC, autoritatea de management sau comitetul de monitorizare pentru programele CTE poate decide să nu aplice opțiunile simplificate în materie de costuri obligatorii pentru o perioadă maximă de 12 luni începând cu 2 august 2018. Această perioadă poate fi prelungită cu o perioadă pe care autoritatea de management (comitetul de monitorizare pentru programele CTE) o consideră adecvată, în cazul în care se consideră că aplicarea obligatorie a opțiunilor simplificate în materie de costuri creează o sarcină administrativă disproporționată.

Aceste dispoziții tranzitorii prevăzute la articolul 152 alineatul (7) din RDC nu se aplică granturilor (și asistenței rambursabile) sprijinite prin FSE pentru care sprijinul public nu depășește 50 000 EUR. Acest lucru se datorează faptului că operațiunile sprijinite de FSE cu un sprijin public de maximum 50 000 EUR erau deja supuse obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus [articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE].

Prin urmare, pentru operațiunile sprijinite prin FSE în cazul cărora sprijinul public nu depășește 50 000 EUR, articolul 67 alineatul (2a) din RDC se aplică de la intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus (mai exact, cererilor de propuneri lansate de la intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus).

Acest lucru are implicații esențiale în cazul în care sprijinul acordat prin FSE constituie ajutor de minimis.

În conformitate cu articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE, operațiunile pentru care sprijinul a constituit ajutor de minimis nu erau acoperite de obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri. Totuși, articolul 67 alineatul (2a) din RDC conține doar o excepție pentru operațiunile care beneficiază de sprijin în cadrul ajutoarelor de stat care nu constituie ajutor de minimis . Aceasta înseamnă că operațiunile sprijinite prin FSE pentru care sprijinul public nu a depășit 50 000 EUR înainte de 2 august 2018 și începând cu 2 august 2018 nu depășește 100 000 EUR și constituie ajutor de minimis nu mai sunt excluse de la obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri. În cele din urmă, posibilitatea de a amâna aplicarea articolului 67 alineatul (2a) din RDC nu poate fi utilizată pentru operațiunile FSE cu un sprijin public care nu depășește 50 000 EUR, în conformitate cu articolul 152 alineatul (7) ultimul paragraf din RDC.

Pentru operațiunile și proiectele selectate în cadrul cererilor de propuneri lansate înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus se aplică articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE. Operațiunile sprijinite prin FSE care beneficiază de sprijin public (care nu depășește 50 000 EUR) sunt supuse obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri, dar operațiunile care beneficiază de sprijin care constituie ajutor de stat, inclusiv ajutor de minimis, sunt excluse de la această obligație.

Alte implicații ale Regulamentului Omnibus Sprijin comun din partea FSE și FEDR În cazul în care o operațiune este sprijinită atât de FSE, cât și de FEDR, iar această operațiune este selectată în cadrul unei cereri de propuneri lansate înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus: sprijinul din partea FEDR nu este luat în considerare la stabilirea atingerii pragului pentru obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri, ci numai sprijinul din partea FSE, precum și sprijinul public național corespunzător. Numai partea operațiunii sprijinite de FSE (și sprijinul public național corespunzător) este supusă obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri, întrucât articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE se aplica numai FSE și nu exista nicio dispoziție care să impună ca sprijinul acordat de FEDR unei astfel de operațiuni să ia forma unor opțiuni simplificate în materie de costuri. Pentru operațiunile și proiectele din cadrul cererilor de propuneri lansate după intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus, sprijinul acordat atât prin FSE, cât și prin FEDR este luat în considerare la calcularea sprijinului public, cu excepția cazului în care autoritatea de management (sau comitetul de monitorizare pentru programele CTE) utilizează dispozițiile tranzitorii. Finanțarea încrucișată În cazurile de finanțare încrucișată în conformitate cu articolul 98 alineatul (2) din RDC, de exemplu pentru operațiunile sprijinite prin FSE – mai exact, FSE este utilizat pentru a oferi sprijin și pentru cheltuielile eligibile în cadrul FEDR – se ia în considerare întreaga valoare a sprijinului din partea FSE, precum și sprijinul național public corespunzător, pentru a se stabili dacă valoarea sprijinului public este acoperită de obligația de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri (întrucât este vorba de sprijin public pentru o operațiune care nu este sprijinită prin FEDR, ci numai prin FSE). Operațiunile și proiectele din cadrul cererilor de propuneri lansate înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus trebuie evaluate din perspectiva articolului 14 alineatul (4) din Regulamentul FSE (16). Deși întreaga sumă furnizată din FSE, precum și finanțarea națională publică corespunzătoare sunt luate în considerare pentru a stabili dacă operațiunea este supusă obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri în temeiul acestei dispoziții, obligația se aplică numai părții din sprijin care face obiectul normelor privind FSE, și anume partea din sprijin vizată de normele aplicabile FEDR nu este supusă obligației de a utiliza opțiuni simplificate în materie de costuri. În cazul operațiunilor și al proiectelor sprijinite în cadrul unei cereri de propuneri lansate după intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus, partea din sprijin care face obiectul normelor aplicabile FEDR face, de asemenea, obiectul utilizării obligatorii a opțiunilor simplificate în materie de costuri, în cazul în care autoritatea de management (sau comitetul de monitorizare pentru programele CTE) nu a utilizat dispozițiile tranzitorii de la articolul 152 alineatul (7) din RDC.

2.3. Combinarea opțiunilor

2.3.1. Principii generale

Articolul 67 alineatul (1) din RDC prevede posibilitatea ca autoritatea de management să aleagă între cinci opțiuni pentru a gestiona granturile și asistența rambursabilă cofinanțate din fondurile ESI.

În conformitate cu articolul 67 alineatul (3) din RDC, opțiunile pot fi combinate numai în următoarele cazuri, pentru a preveni orice dublă finanțare a acelorași cheltuieli:

1. fiecare opțiune trebuie să acopere o categorie diferită de costuri eligibile; sau

2. opțiunile trebuie să fie utilizate pentru proiecte diferite în cadrul aceleiași operațiuni; sau

3. opțiunile trebuie să fie utilizate pentru etape succesive ale unei operațiuni.

2.3.2. Exemple de combinări ale opțiunilor

Exemplul 1: Finanțarea unor proiecte diferite care fac parte din aceeași operațiune (FSE) Exemplu de operațiune care implică un proiect de formare pentru tinerii șomeri, urmat de un seminar pentru potențialii angajatori din regiune: Costurile aferente formării ar putea fi plătite pe baza baremelor standard de costuri unitare (de exemplu, 1 000 EUR/zi de formare). Seminarul ar fi plătit pe baza sumelor forfetare. Având în vedere că există două proiecte diferite care fac parte din aceeași operațiune, nu există niciun risc de dublă finanțare, întrucât costurile fiecărui proiect sunt clar separate.

Exemplul 2: Faze succesive ale unei operațiuni (FSE) – în conformitate cu articolul 67 alineatul (3) din RDC Exemplu de operațiune deja începută, gestionată pe baza costurilor reale, pe care autoritatea de management dorește să o gestioneze în continuare pe baza costurilor simplificate. Trebuie să fie definite foarte clar două etape. Prima etapă a putut fi calculată pe baza costurilor reale până la o anumită dată. A doua etapă, pentru cheltuieli viitoare, ar putea fi calculată pe baza unui barem standard de costuri unitare, cu condiția ca respectivul cost unitar să nu acopere niciuna dintre cheltuielile suportate anterior. Dacă se aplică o astfel de posibilitate, aceasta ar trebui să vizeze toți beneficiarii care se află în aceeași situație (transparență și egalitate de tratament). S-ar putea genera unele sarcini administrative, din cauza necesității de a modifica documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului, dacă nu a fost anticipat acest lucru. O descriere detaliată a operațiunii trebuie să fie elaborată în mod clar de către autoritățile statului membru pentru fiecare etapă. Operațiunea ar trebui să fie împărțită în cel puțin două etape financiare și, în mod ideal, fizice sau de dezvoltare distincte și identificabile care corespund etapelor respective. Acest lucru se va realiza cu scopul de a asigura o punere în aplicare și o monitorizare transparente și pentru a facilita controalele.

Exemplul 3: Diferite categorii de costuri eligibile (FSE) Exemplul unei sesiuni de formare, care combină: — un barem standard de costuri unitare pentru salariile formatorilor, de exemplu, 450 EUR/zi; — costuri reale: închirierea sălii = 800 EUR/lună conform contractului de închiriere pe o perioadă de 12 luni; — o rată forfetară pentru costurile indirecte, de exemplu 10 % din costurile directe. La finalul programului de formare, dacă au fost justificate 200 de zile de activitate a formatorilor, grantul va fi plătit pe baza următoarelor elemente: Costuri directe (de tip 1 (17)): — salariile formatorilor 200 zile × 450 EUR = 90 000 EUR — sala de curs: 12 luni × 800 EUR = 9 600 EUR — subtotal costuri directe: 99 600 EUR Costuri indirecte (de tip 2): 10 % din costurile directe = 10 % × 99 600 EUR = 9 960 EUR Cheltuieli eligibile: (90 000 EUR + 9 600 EUR) + 9 960 EUR = 109 560 EUR În acest caz sunt vizate categorii diferite de costuri: salariile formatorilor, costurile pentru închirierea sălii de curs, costurile indirecte. Totuși, pentru a verifica absența dublei finanțări, autoritățile trebuie să se asigure că baremul standard de costuri unitare nu se referă la niciun cost legat de închirierea sălii de curs sau la alte costuri indirecte (de exemplu, salariul personalului administrativ sau al contabilului). Invers, același lucru se aplică în cazul definirii costurilor indirecte, care nu ar trebui să fie legate de costurile care fac obiectul baremelor standard de costuri unitare sau de costurile reale pentru închirierea sălii de curs. În cazul în care există riscuri de suprapunere sau este imposibil de demonstrat că nu există suprapuneri, autoritatea de management va trebui să aleagă opțiunea cea mai adecvată pentru a elimina orice (risc de) dublă finanțare.

2.4. Achizițiile publice și utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri

2.4.1. Utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri în cazul achizițiilor publice

În conformitate cu articolul 67 alineatul (4) prima teză din RDC, în cazul în care o operațiune, astfel cum este definită la articolul 2 alineatul (9) din RDC, sau un proiect care face parte dintr-o operațiune (care, în sine, este sprijinită prin grant sau asistență rambursabilă) se implementează de către beneficiar, exclusiv prin achiziții publice de lucrări, de bunuri sau de servicii, nu se permite utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri. Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 67 alineatul (4) a doua teză, dacă achiziția publică în cadrul unei operațiuni sau al unui proiect care face parte dintr-o operațiune se limitează la anumite categorii de costuri, se pot aplica opțiuni simplificate în materie de costuri „întregii operațiuni sau întregului proiect care face parte dintr-o operațiune”. Această teză a fost introdusă prin Regulamentul Omnibus pentru a clarifica textul anterior al articolului 67 alineatul (4) din RDC. Acesta clarifică faptul că, pentru cazurile în care, în cadrul unui proiect sau al unei operațiuni, unele bunuri sau servicii au fost externalizate prin intermediul achizițiilor publice, opțiunile simplificate în materie de costuri pot fi utilizate pentru a calcula toate costurile operațiunii, inclusiv costurile care au făcut obiectul achizițiilor publice.

Comisia consideră că operațiunile care fac obiectul contractelor de achiziții publice sunt operațiuni puse în aplicare prin atribuirea de contracte de achiziții publice în conformitate cu Directiva 2004/18/CE (inclusiv anexele la aceasta), Directiva 2009/81/CE și Directiva 2014/24/UE de abrogare a Directivei 2004/18/CE, sau prin atribuirea de contracte de achiziții publice sub pragurile prevăzute de directivele menționate.

Dacă o operațiune sau un proiect este sau nu este pus(ă) în aplicare exclusiv prin achiziții publice depinde de domeniul de aplicare al unei operațiuni sau al unui proiect, astfel cum este definit de statele membre.

Pentru a evalua acest lucru, este necesar să se definească proiectele care constituie operațiunea la cel mai scăzut nivel posibil. În cazul în care achizițiile publice acoperă toate categoriile de costuri ale unui proiect, opțiunile simplificate în materie de costuri nu pot fi aplicate proiectului respectiv.

În unele cazuri, un beneficiar ar putea externaliza prin intermediul achizițiilor publice operațiunea sau proiectul aproape în integralitatea sa ori marea majoritate a unei operațiuni sau a unui proiect, beneficiarului rămânându-i probabil numai activitățile legate de „gestionarea proiectului” sau de „comunicări”. În astfel de cazuri, este clar că operațiunea sau proiectul nu este pus în aplicare „exclusiv” prin achiziții publice, iar costurile simplificate ar putea fi aplicate întregului proiect sau întregii operațiuni. Totuși, în practică, atunci când cea mai mare parte a proiectului este pusă în aplicare prin achiziții publice, elaborarea unei opțiuni simplificate în materie de costuri pentru categoriile de costuri acoperite de o achiziție publică poate să nu constituie o utilizare eficientă a resurselor, deoarece majoritatea costurilor sunt deja acoperite de achiziția publică. Cu toate acestea, deși nu se recomandă, autoritățile de management trebuie să analizeze dacă să utilizeze costurile simplificate pentru întregul proiect în cazul în care acesta nu este pus în aplicare exclusiv prin achiziții publice.

Exemplu (FSE): Un grant în valoare de 20 000 000 EUR este alocat unui serviciu public de ocupare a forței de muncă (denumit în continuare „beneficiarul”) pentru a organiza, pe parcursul unei perioade de doi ani, reintegrarea unui număr de 5 000 de șomeri de lungă durată (denumită în continuare „operațiunea”): această operațiune va fi pusă în aplicare prin intermediul mai multor proiecte: 7 000 000 EUR pentru proiecte de asistență personalizată puse în aplicare pe plan intern, proiecte de formare puse în aplicare pe plan intern de către beneficiar pentru 5 000 000 EUR și externalizate exclusiv prin contracte de achiziții publice pentru partea rămasă (8 000 000 EUR). Întrucât beneficiarul este o entitate publică, instituțiile de formare profesională pentru proiectele externalizate trebuie să fie alese exclusiv prin proceduri de achiziții publice, iar opțiunile simplificate în materie de costuri nu pot fi utilizate pentru aceste proiecte care fac parte din operațiune. Opțiunile simplificate în materie de costuri pot fi utilizate numai pentru o sumă de 12 000 000 EUR. Pentru programele de formare profesională pe care beneficiarul le pune în aplicare pe cont propriu, se acceptă ca o parte dintre elementele de cheltuieli să fie externalizate prin achiziții publice și incluse în opțiunile simplificate în materie de costuri (experți externi, servicii de curățenie etc.).

Exemplu (FEDR): O municipalitate primește o subvenție pentru o valoare maximă a costurilor eligibile de 1 000 000 EUR pentru construcția unui drum. În acest scop, municipalitatea trebuie să atribuie un contract de lucrări publice cu o valoare estimată de 700 000 EUR. De asemenea, municipalitatea suportă anumite costuri conexe în valoare de 300 000 EUR (exproprieri, cheltuieli de judecată (18), monitorizarea progreselor la fața locului, studii de mediu realizate de personalul propriu, campanii, teste pentru recepția drumului etc.). Pentru suma de 300 000 EUR reprezentând costuri directe, în măsura în care costurile respective sunt eligibile în conformitate cu dispozițiile legale naționale și ale Uniunii, pot fi aplicate costuri simplificate (de exemplu, costurile indirecte calculate la rată forfetară).

Exemplu (FEDR): Un beneficiar (o municipalitate) primește o subvenție pentru o valoare maximă a costurilor eligibile de 1 000 000 EUR pentru construcția unui drum.

Pentru această operațiune, care nu face obiectul unei achiziții publice în întregime, autoritatea de management dorește să calculeze costurile indirecte în temeiul articolului 68 alineatul (1) litera (b) din RDC. Cu toate acestea, autoritatea de management dorește să atenueze impactul utilizării personalului subcontractat asupra nivelului costurilor indirecte. Aceasta decide să excludă costurile directe cu personalul subcontractat din costurile directe cu personalul la care se aplică rata forfetară.

Proiectul de buget pentru operațiune ia următoarea formă:

Proiectul 1: lucrarea (procedură de achiziții publice) 700 000 EUR Proiectul 2: alte costuri: 298 500 EUR Costuri directe cu personalul 50 000 EUR Din care, costuri directe cu personalul subcontractat 10 000 EUR Alte costuri directe 242 500 EUR Costuri indirecte (Costuri directe cu personalul – costuri directe cu personalul subcontractat) × 15 % = 40 000 EUR × 15 % = 6 000 EUR Total costuri declarate 998 500 EUR

Atunci când operațiunile sunt puse în aplicare prin proceduri de achiziții publice, prețul din anunțul de participare este, prin definiție, un cost unitar sau o sumă forfetară care constituie baza plăților efectuate de beneficiar către contractant. Cu toate acestea, în sensul articolului 67 din RDC, costurile determinate și plătite de beneficiar pe baza sumelor stabilite prin proceduri de achiziții publice constituie costuri reale suportate și plătite efectiv în temeiul articolului 67 alineatul (1) litera (a) din RDC (19).

Exemplu (FSE): În cazul în care un beneficiar pune în aplicare un curs de formare printr-o procedură de achiziție publică, este posibil ca, în invitația de participare la procedura de ofertare, beneficiarul să solicite ofertanților să prezinte o ofertă de preț pentru fiecare cursant care obține certificare la sfârșitul cursului. Prin urmare, termenii contractului pot fi: un cursant certificat = 1 000 EUR. În cazul în care, la finalul cursului, sunt certificați 10 cursanți, beneficiarul poate declara cheltuieli eligibile în valoare de 10 000 EUR către autoritatea de management. Suma de 10 000 EUR va fi considerată ca fiind bazată pe costuri reale. În consecință, un control sau un audit al acestor cheltuieli va consta într-o verificare a procedurii de achiziție publică și a respectării clauzelor contractuale (în exemplul de față, se verifică dacă există dovezi privind certificarea unui cursant pentru fiecare cost unitar plătit). Costurile subiacente de formare (închirierea echipamentelor, costurile cu personalul etc.) nu vor fi verificate, deoarece contractul nu prevede rambursarea pe această bază.

2.4.2. Utilizarea ratei forfetare pentru calcularea costurilor directe cu personalul în operațiunile puse în aplicare prin achiziții publice

Astfel cum se prevede la articolul 68a din RDC, calcularea costurilor directe cu personalul ale unei operațiuni la o rată forfetară de până la 20 % din costurile directe, altele decât cele cu personalul, nu va necesita un calcul pentru a stabili metodologia, cu excepția cazului în care operațiunea include contracte de achiziții publice de lucrări care depășesc pragul prevăzut la articolul 4 litera (a) din Directiva 2014/24/UE. Aceasta înseamnă că, în cazul în care costurile directe ale operațiunii sunt acoperite chiar și parțial de un astfel de contract de achiziții publice de lucrări, care depășește pragul prevăzut la articolul 4 litera (a) din Directiva 2014/24/UE, este posibilă utilizarea ratei forfetare de 20 % definite în regulament, dar va fi necesară stabilirea unei metodologii pentru a determina rata aplicabilă.

2.5. Compatibilitatea opțiunilor simplificate în materie de costuri cu normele privind ajutoarele de stat

Trebuie subliniat faptul că normele privind ajutoarele de stat prevăzute în tratat au un domeniu de aplicare general. În plus, în conformitate cu articolul 6 din RDC, operațiunile sunt conforme cu dreptul Uniunii și cu dreptul intern care vizează punerea sa în aplicare. Aceasta include respectarea normelor privind ajutoarele de stat. Prin urmare, ori de câte ori finanțarea constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 din TFUE, normele respective trebuie să fie respectate în calcularea și administrarea opțiunilor simplificate în materie de costuri, în conformitate cu articolul 67 din RDC. Așadar, autoritățile de management trebuie să se asigure că respectivele categorii de costuri pentru care sunt stabilite opțiuni simplificate în materie de costuri sunt eligibile atât în temeiul normelor privind fondurile ESI, cât și în cel al normelor privind ajutoarele de stat. De asemenea, acestea trebuie să se asigure că intensitățile maxime ale ajutorului prevăzute în normele privind ajutoarele de stat sunt respectate.

Regulamentele de exceptare pe categorii, și anume Regulamentul general (UE) nr. 651/2014 al Comisiei (20) de exceptare pe categorii de ajutoare (RGECA), Regulamentul (UE) nr. 702/2014 de exceptare pe categorii de ajutoare în sectorul agricol (ABER) și Regulamentul (UE) nr. 1388/2014 de exceptare pe categorii de ajutoare în sectorul pescuitului (FBER) prevăd derogări de la obligația statelor membre de a notifica schemele de ajutor și ajutoarele ad-hoc care îndeplinesc condițiile prevăzute în acestea.

Totuși, ar trebui remarcat faptul că nu toate ajutoarele acordate de autoritățile publice fac obiectul normelor privind ajutoarele de stat. În primul rând, ar trebui să se evalueze dacă sprijinul acordat unei operațiuni este considerat ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Mai multe informații privind noțiunea de ajutor de stat pot fi găsite în comunicarea Comisiei (21), care clarifică înțelegerea de către Comisie a articolului 107 alineatul (1) din tratat, astfel cum a fost interpretat de Curtea de Justiție și de Tribunal. Dispozițiile regulamentelor (22) privind ajutoarele de minimis ar trebui să fie luate, de asemenea, în considerare. Ajutorul care constituie ajutor de minimis nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 din tratat. Prin urmare, în cazul în care o operațiune finanțată din fondurile ESI intră în domeniul de aplicare al regulamentului de minimis relevant, aceasta înseamnă că respectiva contribuție din partea fondurilor ESI nu constituie ajutor de stat. Prin urmare, în cazul ajutoarelor de minimis, nu este necesar să se evalueze conformitatea cu normele privind ajutoarele de stat, ci numai cu cele referitoare la fondurile ESI și la condițiile pentru ca sprijinul să fie considerat ajutor de minimis.

Pentru ca o operațiune să beneficieze de regulamentul de minimis relevant, trebuie îndeplinite condițiile (stabilite în regulamentul respectiv).

1. ajutorul acordat intră în domeniul de aplicare al articolului 1 din regulamentul de minimis relevant;

2. ajutorul acordat respectă plafoanele stabilite la articolul 3 din regulamentul de minimis relevant;

3. ajutorul acordat respectă cerințele privind calcularea echivalentului subvenție brută, astfel cum sunt prevăzute la articolul 4 din regulamentul de minimis relevant;

4. ajutorul acordat respectă normele privind cumulul stabilite la articolul 5 din regulamentul de minimis relevant;

5. ajutorul acordat respectă cerința de monitorizare prevăzută la articolul 6 din regulamentul de minimis relevant.

2.5.1. Compatibilitatea opțiunilor simplificate în materie de costuri cu Regulamentul general de exceptare pe categorii de ajutoare și cu Regulamentul de exceptare pe categorii de ajutoare în sectorul agricol

Verificarea conformității operațiunilor fondurilor ESI cu RGECA sau ABER ar trebui să includă următoarele etape:

— Eligibilitatea costurilor în temeiul RGECA sau ABER și al normelor privind fondurile ESI În primul rând, atunci când autoritatea de management dorește să acorde sprijin care este considerat ajutor de stat, condițiile de acordare a ajutorului ar trebui să fie verificate în funcție de categoria relevantă de ajutor/dispoziția derogatorie în temeiul RGECA sau al ABER. Ulterior, autoritatea de management ar trebui să verifice dacă, în cadrul acestei categorii de ajutoare, costurile avute în vedere pentru o operațiune sunt eligibile, atât pe baza dispozițiilor derogatorii relevante din RGECA sau ABER, cât și pe baza normelor privind fondurile ESI. În această privință, articolul 7 alineatul (1) din RGECA și articolul 7 alineatul (1) din ABER, ambele modificate prin Regulamentul (UE) 2017/1084 din 14 iunie 2017, permit calcularea costurilor eligibile în temeiul RGECA și al ABER în conformitate cu opțiunile simplificate în materie de costuri prevăzute în RDC, cu condiția ca operațiunea să fie cel puțin parțial finanțată printr-un fond al Uniunii care permite utilizarea respectivelor opțiuni simplificate în materie de costuri, iar categoria de costuri să fie eligibilă în conformitate cu dispoziția derogatorie prevăzută în regulamentul RGECA sau ABER relevant. Aceasta înseamnă că, în cazul în care a fost stabilită o opțiune simplificată în materie de costuri în conformitate cu RDC sau cu regulamentele specifice fondurilor, această sumă va fi utilizată, de regulă, în scopul controlului conformității cu normele privind ajutoarele de stat, cu condiția ca respectiva categorie de costuri ca atare să fie eligibilă în temeiul normelor privind ajutoarele de stat, iar ajutorul să îndeplinească toate condițiile prevăzute în RGECA sau ABER. În cazul în care se utilizează opțiuni simplificate în materie de costuri, categoriile de costuri calculate pe baza opțiunilor simplificate în materie de costuri ar trebui identificate în metodologia utilizată pentru a se ajunge la valoarea simplificată a costurilor. În cazul în care se utilizează opțiuni simplificate în materie de costuri definite în RDC sau în alte norme specifice fondurilor, acest lucru ar trebui asigurat de autoritatea de management, atunci când lansează cereri de propuneri pentru operațiuni care pot face obiectul normelor privind ajutoarele de stat, prin stipularea categoriilor de costuri care vor fi finanțate din fondurile ESI pentru operațiunea respectivă și care sunt, de asemenea, conforme cu RGECA sau cu ABER. De asemenea, în documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului pentru operațiune ar trebui să se precizeze în continuare categoriile de costuri care sunt considerate eligibile pentru operațiunea respectivă. Pentru a verifica dacă respectivele costuri indirecte (în contextul fondurilor ESI) sunt eligibile în temeiul RGECA, ar trebui remarcat faptul că, adesea, costurile indirecte vor constitui costuri de exploatare, astfel cum sunt definite la articolul 2 alineatul (39) din RGECA („Costurile de exploatare includ costuri precum costurile cu personalul, materialele, serviciile contractate, comunicațiile, energia, întreținerea, chiria, administrarea”). Prin urmare, în cazul în care costurile de exploatare sunt eligibile în temeiul RGECA, aceasta înseamnă că și costurile indirecte în contextul fondurilor ESI pot fi considerate costuri eligibile în temeiul RGECA. În ceea ce privește rata forfetară de 40 % [articolul 68b alineatul (1) din RDC], documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului ar trebui să precizeze în mod clar categoriile de costuri acoperite de procentul de 40 %.

— Verificarea intensității maxime a ajutorului În cazul în care a fost stabilită o opțiune simplificată în materie de costuri în conformitate cu dispozițiile articolelor 67, 68, 68a și 68b din RDC sau cu dispozițiile relevante din regulamentele specifice fondurilor, această sumă poate fi utilizată în scopul verificării conformității cu RGECA sau ABER, inclusiv intensitatea ajutorului. Prin urmare, în mod similar cu acțiunile necesare atunci când se utilizează costurile reale în temeiul RGECA (sau al ABER), suma care rezultă din metodologia utilizată pentru calcularea opțiunilor simplificate în materie de costuri poate fi utilizată pentru verificarea respectării intensității maxime a ajutorului în cadrul categoriei relevante de ajutoare de stat. Având în vedere că metodologia utilizată trebuie să respecte principiul bunei gestiuni financiare, autoritățile de management trebuie să utilizeze o ipoteză rezonabilă și prudentă, pentru a oferi garanții conform cărora costurile simplificate reprezintă un indicator fiabil pentru costurile reale. Aceasta permite ca suma stabilită în costurile simplificate să fie utilizată pentru a facilita demonstrarea respectării intensității maxime a ajutorului, a cuantumurilor maxime ale ajutoarelor sau a pragurilor de notificare în temeiul RGECA sau ABER. Metodologia va face obiectul unui audit pentru a se asigura că aceasta este în conformitate cu normele privind fondurile ESI și ajutoarele de stat aplicabile. Pentru un exemplu în acest sens, vă rugăm să consultați anexa II.

2.6. Utilizarea de costuri simplificate în operațiunile generatoare de venituri nete

Opțiunile simplificate în materie de costuri reprezintă o modalitate de calculare a costurilor, „partea de cheltuieli” a unei operațiuni. Prin urmare, teoretic, utilizarea opțiunilor simplificate în materie de costuri nu trebuie să depindă de măsura în care o operațiune generează sau nu venituri. Cu toate acestea, pentru a păstra impactul simplificării, RDC introduce unele elemente specifice pentru o operațiune generatoare de venit care utilizează sume forfetare sau bareme standard de costuri unitare.

2.6.1. Operațiuni generatoare de venituri nete ulterior finalizării lor (articolul 61 din RDC)

Articolul 61 din RDC se aplică operațiunilor care generează venituri nete:

(a) numai ulterior finalizării lor sau

(b) pe durata implementării lor și în perioada ulterioară finalizării lor.

În conformitate cu articolul 61 alineatul (7) litera (f) din RDC, pentru operațiunile care generează venituri nete ulterior finalizării și care au utilizat sume forfetare sau baremuri standard de costuri unitare, articolul 61 alineatele (1)-(6) din RDC nu se aplică. În cazul în care operațiunile generează venituri nete în timpul implementării și ulterior finalizării, mai exact, în cazul în care se aplică articolul 61 din RDC, astfel cum se prevede la articolul 61 alineatul (7) litera (f) din RDC, veniturile nete nu trebuie să fie luate în considerare pentru operațiunile în cazul cărora finanțarea publică ia forma sumelor forfetare sau a costurilor unitare conform baremului standard. În cazul utilizării unor rate forfetare, veniturile nete generate de operațiune ar trebui stabilite în avans și deduse din cheltuielile eligibile ale proiectului.

2.6.2. Operațiuni generatoare de venituri nete în timpul punerii în aplicare și care nu intră sub incidența alineatelor (1)-(6) de la articolul 61 din RDC (23)

Pentru sumele forfetare sau baremele standard de costuri unitare utilizate în operațiunile care generează venituri nete în cursul implementării lor, veniturile nete nu trebuie deduse din cheltuielile eligibile atât timp cât au fost luate în considerare ex ante la calcularea sumei forfetare sau a baremului standard de costuri unitare [în conformitate cu articolul 65 alineatul (8) litera (f) din RDC].

În cazul în care venitul net nu a fost luat în considerare ex ante în calcularea sumelor forfetare sau a baremelor standard de costuri unitare, cheltuielile eligibile cofinanțate din fondurile ESI vor trebui reduse cu veniturile nete generate în cursul implementării, cel târziu în momentul prezentării de către beneficiar a cererii finale de plată, pro rata din părțile eligibile și neeligibile ale costurilor [articolul 65 alineatul (8) al doilea paragraf din RDC].

În cazul în care este aleasă finanțarea forfetară, eventualele venituri nete care nu sunt luate în calcul în momentul aprobării operațiunii și care sunt generate în mod direct în cursul implementării operațiunii trebuie să fie deduse din cheltuielile eligibile cofinanțate din fondurile ESI (la care s-a aplicat rata forfetară), cel târziu în momentul prezentării de către beneficiar a cererii finale de plată, pro rata din părțile eligibile și neeligibile ale costurilor [articolul 65 alineatul (8) al doilea paragraf din RDC].

Exemplu (FSE) Se organizează o conferință pentru a promova spiritul antreprenorial. Beneficiarul prezintă un proiect de buget care atestă că totalul costurilor eligibile ar trebui să se ridice la 70 000 EUR. Pentru conferință se va percepe o taxă de intrare de 3 EUR. Organizatorul se așteaptă să atragă 200 de vizitatori. Se estimează că vor fi generate venituri în valoare de 3 EUR × 200 = 600 EUR. Conferința se dovedește a fi un mare succes și numărul de vizitatori depășește așteptările (300 de persoane). Întrucât această operațiune este cofinanțată doar din FSE, iar veniturile nete nu sunt generate ulterior finalizării, articolul 61 din RDC nu se aplică, deoarece veniturile nete nu sunt generate ulterior finalizării. Cu toate acestea, se aplică articolul 65 alineatul (8) din RDC. — Opțiunea 1: venitul generat este luat în considerare ex ante Suma forfetară definită se bazează pe faptul că, în cazul în care conferința are loc, costul total eligibil al operațiunii va fi de 70 000 EUR – 600 EUR = 69 400 EUR. Sprijinul public pentru operațiune ia forma unei sume forfetare, iar venitul a fost luat în calcul în definirea sumei forfetare. Numărul real de vizitatori nu influențează suma eligibilă (sumă forfetară). Pista de audit va necesita o dovadă a organizării conferinței și a prețului biletului de intrare. — Opțiunea 2: venitul generat este luat în considerare ex ante, dar condițiile se modifică în cursul punerii în aplicare Suma forfetară definită se bazează pe faptul că, în cazul în care conferința are loc, costul total eligibil al operațiunii va fi de 70 000 EUR – 600 EUR = 69 400 EUR. Sprijinul public pentru operațiune ia forma unei sume forfetare, iar venitul a fost luat în calcul în definirea sumei forfetare. Cu toate acestea, organizatorul decide în cele din urmă să stabilească prețul biletului de intrare la 5 EUR în loc de 3 EUR. În acest caz, diferența de finanțare ar trebui să fie dedusă [(5 EUR x 300) – 600 EUR = 900 EUR]. Totalul costurilor eligibile va fi de 69 400 EUR – 900 EUR = 68 500 EUR — Opțiunea 3: venitul generat nu este luat în considerare ex ante Suma forfetară definită se bazează pe faptul că, în cazul în care conferința are loc, costul total eligibil al operațiunii va fi de 70 000 EUR. Sprijinul public al operațiunii ia forma unei sume forfetare, iar venitul nu a fost luat în calcul la definirea sumei forfetare. Atunci când beneficiarul solicită rambursarea (70 000 EUR), acesta va trebui să furnizeze dovezi cu privire la desfășurarea conferinței. De asemenea, va fi necesar să se deducă veniturile reale generate în timpul punerii în aplicare (3 EUR × 300 = 900 EUR). În acest caz, suma forfetară va fi de 70 000 EUR – 900 EUR = 69 100 EUR.

2.7. Norme specifice FEDR și FSE: finanțarea încrucișată

2.7.1. Declararea acțiunilor care intră sub incidența articolului 98 alineatul (2) din RDC cu privire la opțiunile simplificate în materie de costuri

În temeiul articolului 98 alineatul (2) din RDC, atunci când FEDR sau FSE oferă sprijin pentru o parte a unei operațiuni pentru care costurile sunt eligibile în cadrul celuilalt fond („finanțare încrucișată”), normele (24) celuilalt fond se aplică acelei părți a operațiunii. Finanțarea încrucișată poate fi utilizată până la o limită de 10 % din finanțarea din partea Uniunii pentru fiecare axă prioritară.

Cu excepția ratelor forfetare, o singură opțiune simplificată în materie de costuri poate fi utilizată în legătură cu cheltuielile eligibile în cadrul unuia sau al celuilalt fond.

Cu toate acestea, aplicarea opțiunilor simplificate în materie de costuri impune statelor membre să respecte în continuare plafonul de 10 % pentru fiecare axă prioritară (în funcție de fond și de categoria regiunii, dacă este cazul). Suma „finanțată încrucișat” ar trebui înregistrată și monitorizată, pentru fiecare operațiune, pe baza datelor utilizate pentru definirea opțiunilor simplificate în materie de costuri.

În mod specific pentru regula finanțării forfetare în cazul finanțării încrucișate, ar trebui să se aplice două rate forfetare pentru fiecare parte a operațiunii finanțată din FSE și FEDR. Ratele forfetare FSE și FEDR pentru operațiuni similare vor fi aplicate părților operațiunii finanțate din FSE și, respectiv, FEDR. Utilizarea unei medii a celor două rate nu este posibilă, deoarece cheltuielile trebuie să fie trasabile pentru a se asigura respectarea plafonului global de 10 % pentru finanțarea încrucișată. Atunci când pentru celălalt fond nu există o rată pentru un tip similar de operațiune (de exemplu, deoarece norma nu se aplică pentru celălalt fond (25) sau pentru că nu există operațiuni similare finanțate de celălalt fond), autoritatea de management trebuie să ia o decizie cu privire la rata aplicabilă în conformitate cu principiile generale de drept prevăzute la articolul 67 alineatul (5) și la articolul 68 primul paragraf din RDC.

2.7.2. Exemple

Exemplu de finanțare încrucișată din FSE-FEDR sub formă de costuri unitare sau sume forfetare În cazul în care, pentru o operațiune FSE, baremul standard de 6 EUR/oră × cursant include achiziționarea de echipamente în valoare de 0,50 EUR/oră, eligibile în cadrul FEDR, valoarea finanțată încrucișat va fi de 0,50 EUR × numărul de „ore × cursant” realizate. Același principiu se aplică în cazul sumelor forfetare: dacă proiectul detaliat de buget include anumite „cheltuieli finanțate încrucișat”, acestea vor fi contabilizate și monitorizate separat. De exemplu, pentru o sumă forfetară de 20 000 EUR, finanțată printr-un program al FSE, cheltuielile aferente câmpului de intervenție al FEDR reprezintă 5 000 EUR. La finalul operațiunii, suma finanțată încrucișat va fi suma stabilită ex ante (5 000 EUR din 20 000 EUR) sau „zero” în cazul în care grantul nu este plătit deoarece realizarea prestabilită nu a fost atinsă. Principiul binar al sumelor forfetare, dacă nu este atenuat prin stabilirea unor obiective de etapă, se va aplica, de asemenea, în cazul cheltuielilor finanțate încrucișat.

Exemplu de finanțare încrucișată din FSE-FEDR sub formă de finanțare forfetară În cazul unei rate forfetare pentru costurile indirecte, suma finanțată încrucișat va fi suma „costurilor directe finanțate încrucișat”, la care se adaugă costurile indirecte calculate pe baza ratei forfetare aplicabile acestor „costuri directe finanțate încrucișat”. De exemplu, pentru o operațiune în valoare de 15 000 EUR finanțată printr-un program al FEDR, costurile directe aferente câmpului de intervenție al FSE reprezintă 3 000 EUR, iar costurile indirecte sunt calculate ca fiind 10 % din costurile directe (300 EUR). Prin urmare, suma finanțată încrucișat ar fi de 3 300 EUR. Dacă la finalul operațiunii costurile directe scad, suma finanțată încrucișat (inclusiv pentru costurile indirecte) scade conform aceleiași formule.

2.8. Norme specifice FEADR și CTE

Norme specifice FEADR

Vă rugăm să consultați anexa III la prezentele orientări pentru o listă a măsurilor FEADR care intră în domeniul de aplicare a opțiunilor simplificate în materie de costuri.

Norme specifice cooperării teritoriale europene La nivelul UE, sunt stabilite norme specifice privind eligibilitatea costurilor pentru programele de cooperare în ceea ce privește costurile cu personalul, costurile cu birourile și administrative, costurile de transport și de cazare, costurile pentru expertiză și servicii externe, precum și costurile cu echipamentele. Fără a aduce atingere normelor privind eligibilitatea stabilite în RDC, în Regulamentul CTE și în normele specifice privind eligibilitatea pentru programul de cooperare, Comitetul de monitorizare stabilește norme suplimentare privind eligibilitatea cheltuielilor pentru programul de cooperare în ansamblu. Pentru chestiunile care nu intră sub incidența normelor menționate mai sus, se aplică normele naționale ale statului membru în care sunt suportate cheltuielile.

CAPITOLUL 3

Tipuri de opțiuni simplificate în materie de costuri

3.1. Finanțarea forfetară

În cazul finanțării forfetare, anumite categorii de costuri eligibile care sunt identificate în mod clar în avans sunt calculate prin aplicarea unui procent stabilit ex ante pentru una sau mai multe alte categorii de costuri eligibile.

3.1.1. Definirea categoriilor de costuri

Într-un sistem de finanțare forfetară există un maximum de trei tipuri de categorii de costuri:

— Tipul 1: categorii de costuri eligibile pe baza cărora va fi aplicată rata forfetară pentru calcularea sumelor eligibile;

— Tipul 2: categorii de costuri eligibile care vor fi calculate la rată forfetară;

— Tipul 3: după caz, alte categorii de costuri eligibile: pentru acestea nu se aplică rata și nu sunt calculate la rată forfetară.

Atunci când se utilizează un sistem de finanțare forfetară, autoritatea de management trebuie să definească categoriile de costuri care se încadrează la fiecare tip: orice categorie de cheltuieli se încadrează în mod clar la unul – și numai unul – dintre cele trei tipuri. De reținut că, în unele cazuri, un tip poate fi definit prin opoziție cu un alt tip sau cu celelalte tipuri [de exemplu, într-un sistem în care există numai costuri directe (de tip 1) și costuri indirecte (de tip 2), costurile indirecte ar putea fi considerate drept toate costurile eligibile care nu sunt costuri eligibile directe].

Regulamentul nu impune nicio restricție privind categoriile de costuri eligibile care ar putea fi utilizate pentru finanțarea forfetară. Cu toate acestea, utilizarea ratelor forfetare ar trebui să aibă drept obiectiv principal simplificarea și reducerea ratei de eroare. Prin urmare, ratele forfetare sunt cele mai potrivite pentru costurile care sunt relativ scăzute și pentru care verificarea este costisitoare.

În cazul în care o operațiune (26) acoperă mai multe proiecte, rata forfetară se poate aplica la nivelul unui proiect, cu condiția ca activitățile și costurile dintre proiecte să fie clar distincte.

3.1.2. Sisteme specifice de finanțare forfetară pentru calcularea categoriilor de costuri detaliate în RDC și în regulamentele specifice fondurilor

Anumite sisteme specifice de finanțare forfetară sunt definite la nivel legislativ. Majoritatea acestora pot fi utilizate fără a solicita autorității de management să stabilească o metodă de calcul pentru a determina rata aplicabilă. Aceste rate forfetare sunt stabilite la articolele 68 [cu excepția literei (a), în cazul în care nu este disponibilă nicio metodă națională pentru operațiuni similare], 68a și 68b. În temeiul acestor dispoziții, se aplică o rată forfetară pentru o anumită categorie de costuri (costuri directe, costuri directe altele decât costurile cu personalul sau costurile directe cu personalul), pentru a calcula alte categorii de costuri (costuri indirecte, costuri directe cu personalul și, respectiv, costuri eligibile rămase ale unei operațiuni).

Utilizarea oricăruia dintre aceste sisteme prezentate mai sus necesită ca autoritatea de management (sau comitetul de monitorizare pentru programul CTE) să definească categoriile de costuri acoperite de rata forfetară, mai exact costurile directe și indirecte și costurile directe cu personalul. Statele membre sunt exclusiv responsabile pentru definirea diferitelor categorii de costuri în mod consecvent, neechivoc și nediscriminatoriu. Acest lucru este deosebit de relevant pentru definirea costurilor directe cu personalul cărora li se aplică o rată forfetară pentru alte costuri.

Acest aspect ar trebui să fie stabilit în mod clar în normele naționale privind eligibilitatea sau în normele programelor de cooperare teritorială europeană.

Ca orientare generală, următoarele definiții sunt prezentate mai jos:

— Costuri directe sunt acele costuri care sunt direct legate de punerea în aplicare a operațiunii sau a proiectului și pentru care poate fi demonstrată legătura directă cu respectiva operațiune sau proiect individual.

— Costurile indirecte, pe de altă parte, sunt, de regulă, costuri care nu sunt sau nu pot fi legate direct de punerea în aplicare a operațiunii în cauză. Aceste costuri ar putea include cheltuielile administrative, pentru care este dificil să se determine cu exactitate suma care poate fi atribuită unei anumite operațiuni sau unui anumit proiect (cheltuieli administrative/cu personalul tipice, cum ar fi: costuri de gestiune, cheltuieli de recrutare, costuri pentru contabil sau pentru personalul de curățenie etc.; cheltuielile cu telefonia, apa sau electricitatea etc.).

— Costurile cu personalul (27) sunt definite în norme naționale și, de regulă, sunt costurile care decurg dintr-un acord între angajator și angajat sau din contracte de servicii pentru personalul extern (cu condiția ca aceste costuri să fie identificabile în mod clar). De exemplu, în cazul în care un beneficiar contractează serviciile unui formator extern pentru sesiuni de formare interne, factura trebuie să identifice diferitele tipuri de costuri. Salariul formatorului va fi considerat un cost cu personalul extern. În cazul în care costul cu personalul al formatorului nu este identificabil ca o categorie distinctă de alte categorii de costuri, de exemplu materialele didactice, atunci acesta nu poate fi utilizat ca bază pentru rate forfetare, de exemplu rata forfetară de 40 % prevăzută la articolul 68b alineatul (1) din RDC. Costurile cu personalul sunt definite de normele naționale și includ, de regulă, remunerația totală, inclusiv prestațiile în natură conform contractelor colective de muncă, plătite persoanelor în schimbul muncii prestate în cadrul operațiunii. Acestea includ, de asemenea, impozitele și contribuțiile de asigurări sociale pentru angajați (primul și al doilea pilon, al treilea pilon numai în cazul în care este prevăzut într-un contract colectiv de muncă sau un contract de muncă), precum și contribuțiile sociale obligatorii și voluntare din partea angajatorului. Costurile cu personalul pot fi costuri directe sau indirecte, în funcție de o analiză de la caz la caz.

Prin urmare, în scopul aplicării ratelor forfetare de la articolul 68 primul paragraf litera (b) din RDC și de la articolul 68b alineatul (1) din RDC [sau altă rată forfetară stabilită de autoritatea de management în temeiul articolului 67 alineatul (5) din RDC, care urmează să fie aplicată costurilor directe cu personalul], valoarea totală a remunerației, astfel cum este definită de normele naționale, poate fi considerată drept costuri cu personalul, deoarece acestea reprezintă remunerația efectivă pentru activitatea persoanei respective în cadrul operațiunii și, prin urmare, ar trebui să fie luată în considerare pentru determinarea altor tipuri de costuri ale operațiunii (care se calculează prin aplicarea unei rate forfetare la costurile directe cu personalul). Acest lucru este valabil și în cazurile în care salariul este (parțial) rambursat sau finanțat de terți (de exemplu, pentru recrutarea personalului direct s-a utilizat o subvenție pentru încadrarea în muncă; rata forfetară se aplică valorii totale a remunerației, chiar dacă o parte din aceasta este plătită de un terț).

Totuși, costurile de transport nu sunt considerate costuri cu personalul, cu excepția cheltuielilor de deplasare la locul de muncă, în cazul în care normele naționale stabilesc că acestea fac parte din costurile brute de angajare. De asemenea, indemnizațiile sau salariile plătite în beneficiul participanților la operațiunile FSE nu sunt considerate a fi costuri cu personalul.

3.1.2.1. Metode de calcul pentru costurile indirecte

Articolul 68 primul paragraf din RDC stabilește că, dacă implementarea unei operațiuni generează costuri indirecte, acestea pot fi calculate la o rată forfetară în unul dintre modurile prevăzute la literele (a), (b) și (c). Utilizarea acestor rate forfetare pentru calcularea costurilor indirecte este opțională, și anume este la latitudinea autorității de management să decidă dacă să utilizeze aceste rate forfetare sau costurile reale sau alte opțiuni simplificate în materie de costuri, stabilite în temeiul articolului 67 alineatul (5) din RDC [de exemplu, costurile indirecte pot fi incluse într-o sumă forfetară sau într-un cost unitar stabilit pe baza uneia dintre metodele prevăzute la articolul 67 alineatul (5) din RDC].

— Litera (a) stabilește sistemul general de finanțare forfetară a costurilor indirecte cu o rată de până la 25 % din costurile directe eligibile. Scopul acestei dispoziții este de a introduce o plafonare a cuantumului costurilor indirecte care poate fi calculat pe baza unei rate forfetare. Spre deosebire de cazul de la articolul 68 primul paragraf litera (b) din RDC, rata care trebuie utilizată trebuie să fie justificată în conformitate cu una dintre metodele de calcul prevăzute la articolul 67 alineatul (5) litera (a) sau (c) din RDC (și anume, o metodă de calcul justă, verificabilă și echitabilă sau o metodă aplicată în cadrul sistemelor de granturi finanțate integral de statul membru în cauză pentru un tip similar de operațiune). Sistemul este flexibil. Acesta ar putea să se bazeze: — doar pe două tipuri de costuri – tipul 1: costuri directe, tipul 2: costuri indirecte; sau — pe trei tipuri de costuri: tipul 1: costuri directe „limitate” (adică o subcategorie a costurilor directe), tipul 2: costuri indirecte calculate pe baza tipului 1 și tipul 3: costuri directe, altele decât cele „limitate” (tipul 1). De exemplu, este posibil să se stabilească o rată forfetară care să fie aplicată costurilor directe eligibile cu personalul (care reprezintă o subcategorie a costurilor directe eligibile). Rata forfetară aplicată costurilor directe eligibile cu personalul poate depăși nivelul de 15 % prevăzut la articolul 68 litera (b) din RDC, cu condiția ca această rată forfetară să nu depășească 25 % din costurile directe eligibile [pentru a respecta plafonul stabilit la articolul 68 litera (a) din RDC]. Prin urmare, indiferent de subcategoria (subcategoriile) de costuri directe pe care autoritatea de management o (le) utilizează pentru a stabili o rată forfetară pentru calcularea costurilor indirecte, aceasta va trebui să verifice întotdeauna dacă suma respectivă (mai exact, suma calculată pe baza ratei forfetare) nu depășește 25 % din costurile directe eligibile.

— Litera (b) introduce o rată forfetară de până la 15 % din costurile directe cu personalul pentru calcularea costurilor indirecte. Această rată forfetară poate fi utilizată direct de autoritatea de management, fără nicio justificare. Acesta este un exemplu de sistem în care vor exista trei categorii de costuri: (tipul 1) costuri directe cu personalul, (tipul 2) costuri indirecte, (tipul 3) costuri directe, altele decât costurile cu personalul (a se vedea anexa I pentru un exemplu în acest sens).

— Conform literei (c), este posibilă utilizarea unei rate forfetare pentru schemele de costuri indirecte existente în politicile Uniunii, cum ar fi cele utilizate în cadrul Orizont 2020, LIFE etc. Articolele 20 și 21 din Regulamentul delegat (UE) nr. 480/2014 al Comisiei din 3 martie 2014 (28) prevăd dispoziții suplimentare privind ratele forfetare aplicabile pentru metodele bazate pe costurile indirecte aplicate în cadrul altor politici ale Uniunii și domeniul de aplicare al acestora în cazul fondurilor ESI (a se vedea secțiunea 4.4).

3.1.2.2. Rată forfetară pentru determinarea costurilor directe cu personalul

În temeiul articolului 68a alineatul (1) din RDC, costurile directe cu personalul ale unei operațiuni pot fi calculate la o rată forfetară de până la 20 % din costurile directe, altele decât cele cu personalul. Aceasta înseamnă că numai costurile directe cu personalul pot fi calculate ca rată forfetară (aplicată costurilor directe, altele decât costurile cu personalul), fără a exista obligația ca statul membru să efectueze un calcul pentru a determina rata aplicabilă.

Cu toate acestea, în cazul în care costurile directe ale operațiunii respective includ contracte de achiziții publice de lucrări care depășesc pragul stabilit la articolul 4 litera (a) din Directiva 2014/24/UE, aplicarea ratei forfetare de mai sus necesită efectuarea unui calcul pentru a determina rata aplicabilă.

Costurile directe cu personalul determinate în acest mod pot constitui baza pentru aplicarea unei rate forfetare în temeiul articolului 68 primul paragraf litera (b) din RDC (o rată forfetară de până la 15 % din costurile directe cu personalul eligibile pentru calcularea costurilor indirecte). În schimb, costurile directe cu personalul calculate pe baza acestei rate forfetare nu pot servi drept bază pentru rata forfetară în temeiul articolului 68b alineatul (1) din RDC (o rată forfetară de până la 40 % din costurile directe eligibile cu personalul pentru calcularea costurilor eligibile rămase ale operațiunii), a se vedea articolul 68b alineatul (2) din RDC.

Utilizarea acestei rate forfetare pentru calcularea costurilor directe cu personalul este opțională, mai exact este la latitudinea autorității de management să decidă dacă să utilizeze această rată forfetară, să utilizeze costurile reale sau alte opțiuni simplificate în materie de costuri, stabilite în temeiul articolului 67 alineatul (5) din RDC.

3.1.2.3. Rata forfetară pentru determinarea tuturor celorlalte costuri ale operațiunii, altele decât costurile directe cu personalul

Articolul 68b alineatul (1) din RDC permite utilizarea costurilor directe cu personalul pentru a calcula toate celelalte costuri eligibile rămase ale operațiunii, pe baza unei rate forfetare de până la 40 % din costurile directe eligibile cu personalul. „Toate celelalte costuri eligibile rămase” ale operațiunii includ toate celelalte costuri directe eligibile (cu excepția costurilor directe cu personalul), costurile indirecte și, pentru FEDR, FSE și FEADR, costurile menționate la articolul 68b alineatul (1) al doilea paragraf din RDC.

— Costurile eligibile rămase, indemnizațiile și salariile plătite participanților Articolul 68b, introdus prin Regulamentul Omnibus, se inspiră de la articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE (înainte de a fi modificat prin Regulamentul Omnibus), care prevedea deja această rată forfetară pentru operațiunile sprijinite de FSE. Regulamentul Omnibus extinde utilizarea acestei rate forfetare la toate fondurile ESI. Cu toate acestea, există o diferență importantă între cele două dispoziții. Articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE nu conținea nicio excepție pentru salariile și indemnizațiile plătite participanților. Prin urmare, acestea erau considerate ca făcând parte din „costurile eligibile rămase ale operațiunilor”. Aceasta înseamnă că articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE nu a permis beneficiarilor să declare salariile și indemnizațiile plătite participanților în plus față de costurile calculate pe baza ratei forfetare și a costurilor directe cu personalul. Această situație a eliminat atractivitatea utilizării articolului 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE, deoarece aplicarea unei rate forfetare de 40 % la costurile directe eligibile cu personalul ar fi adesea insuficientă pentru a acoperi costurile indemnizațiilor și salariilor plătite participanților. Prin urmare, pe lângă extinderea aplicării acestei rate forfetare la toate fondurile ESI, Regulamentul Omnibus permite, de asemenea, în cazul operațiunilor puse în aplicare în cadrul FSE, FEDR sau FEADR, ca salariile și indemnizațiile plătite participanților să fie considerate costuri eligibile suplimentare care nu sunt incluse în rata forfetară [articolul 68b alineatul (1) al doilea paragraf din RDC]. Aceasta înseamnă că, în urma intrării în vigoare a Regulamentului Omnibus, astfel de salarii [salarii brute (lunare) ale angajaților)] și indemnizații (precum indemnizațiile de șomaj; fără diurne sau indemnizații de deplasare) pot fi solicitate în plus față de costurile directe cu personalul și de rata forfetară aplicată pentru operațiunile care fac uz de articolul 68b alineatul (1) din RDC. Ar trebui remarcat faptul că „salariile și indemnizațiile plătite participanților” includ nu numai cazul salariilor și indemnizațiilor plătite de beneficiar, ci și cazurile în care aceste salarii sau indemnizații sunt plătite de un terț, atunci când sunt considerate costuri eligibile. Acesta este cazul FSE, de exemplu, atunci când îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 13 alineatul (5) din Regulamentul FSE (29).

— Utilizarea ratei forfetare de 40 % Această dispoziție permite autorității de management să utilizeze o rată forfetară de până la 40 % fără a fi obligată să execute calcule pentru a determina rata aplicabilă. Aceasta înseamnă că autoritatea de management poate utiliza orice rată care nu depășește 40 %, fără obligația de a o justifica. Această situație nu aduce atingere necesității de a asigura egalitatea de tratament între beneficiari. Totuși, autoritatea de management poate stabili o rată mai mare de 40 % pe baza uneia dintre metodele prevăzute la articolul 67 alineatul (5) din RDC (mai exact, în afara domeniului de aplicare al articolului 68b). În cele din urmă, astfel cum se explică în secțiunea 3.1.2.2, în conformitate cu articolul 68b alineatul (2), această rată forfetară de până la 40 % nu poate fi utilizată într-o operațiune atunci când costurile directe totale cu personalul afe ente operațiunii respective sunt calculate pe baza unei rate forfetare [de exemplu, rata forfetară prevăzută la articolul 68a alineatul (1) din RDC].

Exemplu Costurile estimate ale unui curs de formare sunt: Total costuri directe 55 000 Costuri directe cu personalul 30 000 Costuri de închiriere a sălii 4 000 Costuri de transport 5 000 Masă 1 000 Informare/publicitate 5 000 Indemnizații plătite cursanților de serviciul public pentru ocuparea forței de muncă 10 000 Total costuri indirecte 5 000 Costuri indirecte cu personalul 4 000 Electricitate, servicii de telefonie. 1 000 Autoritatea de management poate decide să aplice articolul 68b alineatul (1) din RDC pentru acest proiect. În acest caz, acordul de grant ar trebui să aloce maximum: Costuri directe cu personalul: 30 000 EUR Alte costuri: 30 000 × 40 % = 12 000 EUR Întrucât indemnizațiile plătite cursantului de către serviciile publice de ocupare a forței de muncă pot fi declarate în plus față de costurile directe cu personalul și de rata forfetară, costurile eligibile totale ar fi: Costuri totale: 30 000 + 12 000 + 10 000 = 52 000 EUR

3.1.2.4. Justificarea ratelor forfetare stabilite în RDC

Ratele forfetare menționate la articolul 68 primul paragraf litera (b), la articolul 68b alineatul (1) și la articolul 68a alineatul (1) din RDC permit ca o rată de „până la” rata stabilită la articolul relevant să poată fi utilizată fără a fi necesar ca statul membru să efectueze un calcul pentru a determina rata respectivă. Aceasta înseamnă că autoritatea de management poate utiliza orice rată până la rata menționată la articolul relevant și nu va trebui să justifice de ce a fost aleasă această rată, chiar dacă aceasta este mai mică decât rata specificată în regulament. În cazul în care se alege o rată mai mică, nu este necesară efectuarea niciunui calcul.

Atunci când se decide cu privire la rata forfetară care urmează să fie aplicată, trebuie respectat principiul tratamentului egal al beneficiarilor.

3.1.2.5. Aplicarea în timp

Modificările introduse prin Regulamentul Omnibus la articolul 68 din RDC și noile articole 68a și 68b din RDC se aplică de la intrarea în vigoare a regulamentului, și anume de la 2 august 2018 (30).

Aceste dispoziții pot fi utilizate pentru operațiuni în care beneficiarii potențiali nu au fost încă selectați (mai exact, cererea de propuneri este încă deschisă sau este lansată o nouă cerere de propuneri). Întrucât aduc mai multe beneficii beneficiarilor, aceste dispoziții pot fi utilizate și pentru operațiuni care sunt deja puse în aplicare, sub rezerva următoarelor condiții cumulative:

— Condițiile de acordare a sprijinului (pe baza noilor dispoziții) sunt introduse pentru viitor, și anume pentru punerea în aplicare viitoare a operațiunii.

— Este respectat principiul egalității de tratament între beneficiari.

— Pentru operațiunile care sunt deja în curs de punere în aplicare, beneficiarul este de acord că respectivele condiții sunt modificate și că rambursarea se va efectua pe baza unei opțiuni simplificate în materie de costuri.

— Există o separare clară între perioada de rambursare bazată pe costurile reale (sau dispozițiile anterioare legate de opțiunile simplificate în materie de costuri) și perioada bazată pe opțiunile simplificate în materie de costuri introduse prin Regulamentul Omnibus. De exemplu, în cazul în care se introduce o rată forfetară de 15 % pentru costurile indirecte pe baza costurilor directe eligibile cu personalul [articolul 68 primul paragraf litera (b) din RDC], atunci ar trebui să se stabilească faptul că, începând cu o anumită dată („data x”, nu înainte de 2 august 2018), costurile indirecte vor fi calculate și rambursate pe baza ratei forfetare respective, mai exact această rată forfetară pentru costurile indirecte se va aplica tuturor costurilor cu personalul suportate începând de la aceeași dată („data x”). Același principiu se aplică ratei forfetare de 40 % prevăzute la articolul 68b alineatul (1) din RDC, inclusiv posibilității de a declara indemnizațiile și salariile plătite participanților. De exemplu, pentru operațiunile FSE, care au primit sprijin în temeiul articolului 14 alineatul (2) din Regulamentul FSE înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus, numai indemnizațiile și salariile plătite participanților începând cu „data x” ar putea fi declarate drept costuri eligibile suplimentare).

Exemplu O autoritate de management dorește să calculeze toate costurile eligibile rămase ale unei operațiuni prin aplicarea unei rate forfetare la costurile directe eligibile cu personalul ale operațiunii, în valoare de 150 000 EUR. În conformitate cu articolul 68b alineatul (1) din RDC, autoritatea de management decide să aplice o rată de 35 %. Aceasta înseamnă că totalul costurilor eligibile ale operațiunii va fi de 150 000 EUR + (150 000 EUR × 0,35) = 202 500 EUR.

Exemplu (fonduri ESI): Dezvoltarea locală plasată sub responsabilitatea comunității (DLRC) Autoritatea de management a evaluat, pe baza experienței din trecut, ponderea tipică a costurilor de funcționare și animare a unui anumit grup de acțiune locală (GAL) în comparație cu cheltuielile efectuate pentru punerea în aplicare a operațiunilor locale în cadrul strategiei DLRC, precum și pregătirea și punerea în aplicare a activităților de cooperare a grupului de acțiune locală. Chiar dacă sprijinul din partea fondurilor ESI pentru costurile de funcționare și de animare nu poate depăși plafonul de 25 % din cheltuielile publice totale efectuate în cadrul strategiei DLRC, conform articolului 35 alineatul (2) din RDC, experiența arată că procentul este, de fapt, mai mic în cele mai multe cazuri. Autoritatea de management stabilește o rată forfetară de 17 % din costurile de punere în aplicare [pe baza unei metodologii juste, echitabile și verificabile, în conformitate cu articolul 67 alineatul (1) litera (d) și cu articolul 67 alineatul (5) litera (a) din RDC, dar nu și cu articolul 68 litera (a) din RDC, întrucât rata forfetară în temeiul articolului 35 alineatul (2) din RDC nu acoperă doar costurile indirecte] din cadrul cheltuielilor suportate pentru implementarea operațiunilor în cadrul strategiei DLRC și pregătirea și punerea în aplicare a activităților de cooperare ale grupului de acțiune locală, pentru a acoperi următoarele costuri: — costurile de funcționare [costuri de exploatare, costuri cu personalul, costuri de formare, costuri legate de relații publice, costuri financiare, costuri legate de monitorizarea și evaluarea strategiei, a se vedea articolul 35 alineatul (1) litera (d) din RDC]; — costuri de animare în cadrul strategiei DLRC [pentru a facilita comunicarea între părțile interesate, în vederea furnizării de informații și a promovării strategiei, precum și pentru a sprijini potențialii beneficiari în vederea dezvoltării operațiunilor și a pregătirii cererilor, a se vedea articolul 35 alineatul (1) litera (e) din RDC]. Prin urmare, în cazul în care bugetul alocat grupului de acțiune locală pentru punerea în aplicare a operațiunilor în cadrul strategiei DLRC și pentru pregătirea și punerea în aplicare a activităților de cooperare ale grupului de acțiune locală pentru perioada 2014-2020 este de 1,5 milioane EUR (de tip 1), bugetul maxim corespunzător costurilor de funcționare și de animare ar fi de 1,5 milioane EUR × 17 % = 255 000 EUR (de tip 2). Prin urmare, alocarea bugetară totală pentru grupul de acțiune locală este de 1,755 milioane EUR. În etapa de punere în aplicare, aceasta înseamnă că ori de câte ori un beneficiar solicită rambursarea cheltuielilor suportate pentru un proiect, grupul de acțiune locală va avea, de asemenea, posibilitatea de a solicita 17 % din suma menționată pentru acoperirea cheltuielilor de funcționare și de animare. De exemplu, în cazul în care cheltuielile suportate în cadrul unui proiect se ridică la 1 000 EUR (de tip 1), grupul de acțiune locală poate declara autorității de management costuri de funcționare și de animare în valoare de 1 000 EUR × 17 % = 170 EUR (de tip 2). Grupul de acțiune locală nu va trebui să furnizeze documente justificative pentru costurile de funcționare și de animare declarate pe baza ratei forfetare, dar metodologia de determinare a procentului de 17 % trebuie să fie verificabilă. Trebuie subliniat faptul că rata forfetară poate fi stabilită separat doar pentru costurile de funcționare sau de animare. N.B. Vă rugăm să țineți cont de faptul că, la fel ca în exemplul de mai sus, metoda de stabilire a ratei forfetare nu trebuie neapărat să urmeze metoda aplicată pentru stabilirea plafonului maxim de 25 %. Cu toate acestea, indiferent de metoda utilizată pentru a stabili rata forfetară, trebuie să fie respectate dispozițiile referitoare la plafonul maxim al costurilor de funcționare și de animare prevăzut la articolul 35 alineatul (2) din RDC.

3.2. Bareme standard de costuri unitare

3.2.1. Principii generale

În cazul baremelor standard de costuri unitare, toate sau o parte din costurile eligibile ale unei operațiuni vor fi calculate pe baza unor activități cuantificate, a intrărilor, a realizărilor și a rezultatelor, înmulțite cu baremele standard de costuri unitare stabilite în prealabil. Această posibilitate poate fi utilizată pentru orice tip de operațiune, proiect sau parte a unui proiect, atunci când este posibilă definirea cantităților aferente unei activități și a baremelor standard de costuri unitare. Baremele standard pentru costuri unitare se aplică în mod obișnuit unor cantități ușor de identificat.

Costurile unitare pot fi bazate pe proces, cu scopul de a acoperi, printr-o mai bună aproximare, costurile reale pentru punerea în aplicare a unei operațiuni. Acestea pot fi, de asemenea, bazate pe rezultat (realizări sau rezultat/livrabil) sau pot fi definite atât în ceea ce privește procesul, cât și rezultatul. În plus, pot fi definite costuri unitare diferite pentru activități diferite din cadrul unei operațiuni.

Autoritățile de management ar trebui să ia în considerare pista de audit atunci când aleg între costurile unitare bazate pe proces și cele bazate pe realizări.

Exemplu (FSE) (a) Costuri unitare bazate pe proces: Pentru un curs avansat de formare IT care totalizează 1 000 de ore și se adresează unui număr de 20 de cursanți, costurile eligibile pot fi calculate pe baza costului pe oră de formare × numărul de ore al cursanților. Costul pe oră a fost stabilit în prealabil de către autoritatea de management și este prezentat în documentul care stabilește condițiile de acordare a sprijinului. Presupunând, de exemplu, că autoritatea de management stabilește costul de formare la 7 EUR pe ora de curs pe cursant, valoarea maximă a grantului alocat proiectului ar fi limitată la 1 000 de ore × 20 de cursanți × 7 EUR/oră/cursant = 140 000 EUR. La sfârșitul operațiunii, costurile eligibile finale vor fi stabilite în funcție de numărul real de ore pentru fiecare cursant (care ar putea include un număr de absențe motivate), pe baza participării reale a cursanților și în urma încheierii cursurilor. Vor fi necesare în continuare fișe de prezență exacte pentru cursanți, care să descrie în detaliu activitățile de formare și să certifice prezența efectivă a cursanților. Dacă, în cele din urmă, doar 18 persoane au participat la cursul de formare, 6 dintre acestea timp de 900 de ore, 5 timp de 950 de ore, 5 timp de 980 de ore și restul de 2 timp de 1 000 de ore, numărul total de ore × cursanți va fi egal cu: 900 × 6 + 950 × 5 + 980 × 5 + 1 000 × 2 = 17 050 de ore de formare în total × cursanți. Costurile eligibile vor fi: 17 050 de ore de formare × 7 EUR = 119 350 EUR. (b) Costuri unitare bazate pe rezultate: Formarea avansată în domeniul informatic de 1 000 de ore constă în 5 module a câte 200 de ore fiecare. O metodologie justă, echitabilă și verificabilă, în conformitate cu articolul 67 alineatul (5) litera (a) din RDC, a fost utilizată pentru a stabili costurile totale ale furnizării acestei formări în domeniul informatic pentru 25 de participanți. Costurile totale, de 140 000 EUR, sunt ulterior atribuite participanților câștigători. Luând în considerare o rată de eșec istorică de 20 % (mai exact, 5 participanți), costurile unitare per participant și modul finalizat cu succes ar fi de 140 000 EUR/20 de participanți/5 module = 1 400 EUR (cost unitar per participant per modul finalizat cu succes). Pista de audit ar presupune un document care să ateste eligibilitatea participantului și un certificat pentru fiecare modul sau curs finalizat cu succes. Nu ar fi necesare fișe de prezență.

Exemplu (costuri unitare bazate pe realizări – FEDR): Beneficiarul, o adunare reprezentativă regională, organizează un serviciu de consultanță pentru IMM-urile din regiune. Serviciul este asigurat de către consultanții adunării reprezentative regionale. Pe baza evidențelor contabile anterioare ale departamentului „consultativ” al adunării, prețul estimat pentru o zi de consultanță este de 350 EUR/zi. Asistența va fi calculată pe baza următoarei formule: număr de zile × 350 EUR. Vor fi necesare în continuare fișe de prezență exacte, care să descrie în detaliu activitatea de consiliere și prezența consultanților.

Exemplu (costuri unitare bazate pe rezultate – FSE): un program de asistență pentru căutarea unui loc de muncă cu o durată de 6 luni (denumit în continuare „operațiunea”) ar putea fi finanțat pe baza unor bareme standard de costuri unitare (de exemplu, 2 000 EUR/persoană) pentru fiecare dintre cei 20 de participanți la operațiunea în cauză care își găsește un loc de muncă și îl păstrează pentru o perioadă prestabilită, de exemplu, șase luni. Costul unitar de 2 000 EUR per participant care găsește și păstrează un loc de muncă a fost stabilit luând în considerare costurile pentru toți participanții. Prin urmare, suma acoperă, de asemenea, cheltuielile pentru participanții care nu găsesc sau nu păstrează un loc de muncă.

Calcularea grantului maxim alocat pentru operațiune: 20 de persoane × 2 000 EUR/loc de muncă ocupat = 40 000 EUR.

Costurile eligibile finale sunt calculate pe baza rezultatului real al operațiunii: dacă numai 17 persoane au fost plasate pe piața muncii și și-au păstrat locurile de muncă pe perioada solicitată, costurile eligibile finale pe baza cărora va fi plătit grantul beneficiarului sunt 17 × 2 000 EUR = 34 000 EUR.

Exemplu (costuri unitare bazate pe realizări – FEADR):„Investiții în dezvoltarea zonelor forestiere și ameliorarea viabilității pădurilor” [articolul 21 din Regulamentul (UE) nr. 1305/2013]

Un deținător de pădure va primi sprijin pentru împădurirea și întreținerea unei suprafețe de 3 hectare de pădure timp de 7 ani. Costurile (de împădurire și de întreținere) au fost stabilite în prealabil de către autoritatea de management în funcție de tipul de pădure. Metodologia va fi inclusă în programul de dezvoltare rurală. Costurile unitare sunt următoarele: 2 000 EUR/ha pentru împădurire și 600 EUR/ha pentru întreținere în primul an și 500 EUR/ha în anii următori.

Prin urmare, totalul costurilor eligibile este:

3 ha × 2 000 EUR/ha + 3 ha × 600 EUR/ha + (3 ha × 500 EUR/ha) × 6 ani = 16 800 EUR

Exemplu (costuri unitare bazate pe proces – FEPAM): Colectarea de date (costurile navelor)

Ratele zilnice pentru utilizarea navelor se calculează pe baza datelor istorice (medii din anii anteriori). Numărul de zile alocate proiectului este apoi evidențiat prin intermediul jurnalelor de bord.

3.2.2. Costuri cu personalul calculate la remunerație pe oră [articolul 68a alineatele (2)-(4) din RDC]

Calcularea remunerației pe oră

Articolul 68a alineatele (2)-(4) din RDC prevede o metodă specifică de calculare a costurilor cu personalul (31). În conformitate cu articolul menționat, costurile cu personalul pot fi determinate prin calcularea unei remunerații pe oră calculate după cum urmează:

Înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului Omnibus, această metodă de calculare a costurilor cu personalul era deja prevăzută la articolul 68 al doilea paragraf din RDC. Cu toate acestea, Regulamentul Omnibus a introdus modificări suplimentare ale acestei dispoziții [mutate acum la noul articolul 68a alineatele (2)-(4) din RDC] pentru a clarifica aplicarea sa și a permite utilizarea acesteia pentru persoanele care lucrează cu fracțiune de normă.

Costurile cu personalul calculate conform celor de mai sus se referă la punerea în aplicare a unei operațiuni. „Punerea în aplicare a unei operațiuni” trebuie să fie înțeleasă ca acoperind toate etapele care intră în alcătuirea acesteia. Nu există nicio intenție de a exclude unele costuri cu personalul aferente anumitor măsuri specifice ale unei operațiuni.

Numitorul, mai exact cele 1 720 de ore, reprezintă „timp de lucru” standard anual, care poate fi utilizat direct, fără a mai fi necesar ca statul membru să efectueze alte calcule. Această cifră se bazează pe media orelor de lucru săptămânale din statele membre, înmulțită cu 52 de săptămâni și din care au fost deduse concediul anual plătit și media numărului de zile de sărbători legale anuale.

Numărătorul trebuie totuși să fie justificat. RDC se referă la valoarea cea mai recentă „a costurilor brute anuale documentate cu forța de muncă”. Cu toate acestea, costurile brute cu forța de muncă nu sunt definite în RDC. În conformitate cu articolul 65 alineatul (1) din RDC, normele naționale de eligibilitate vor trebui să stabilească costurile brute anuale cu forța de muncă eligibile, ținând seama de practicile contabile obișnuite (a se vedea secțiunea 4.2.2) (32) și de normele naționale (de exemplu, normele naționale pot stabili că cheltuielile pentru naveta la locul de muncă fac parte din costurile brute cu forța de muncă).

Regulamentul se referă la calcularea remunerației pe oră utilizând valoarea cea mai recentă a costurilor brute anuale documentate cu forța de muncă. Aceasta înseamnă că datele utilizate trebuie să fie cele mai recente disponibile. Prin urmare, o metodă de calcul bazată pe datele istorice ale beneficiarului nu este, în mod normal, relevantă. Intenția care stă la baza termenului „cea mai recentă” de la articolul 68a alineatul (2) din RDC este de a se asigura că datele utilizate sunt suficient de recente și indică astfel costurile reale cu personalul.

Costul brut anual cu forța de muncă nu trebuie să se refere la un exercițiu calendaristic sau financiar (de exemplu, ar putea fi date referitoare la perioada octombrie 2015-septembrie 2016). Ceea ce este important este ca respectivul cost brut cu forța de muncă să acopere o perioadă completă de 12 luni. Aceasta poate fi perioada de 12 luni care precedă sfârșitul unei perioade de raportare (a operațiunii sau a programului), perioada de 12 luni anterioară acordului de grant sau perioada de 12 luni din anul calendaristic precedent. În conformitate cu articolul 68a din RDC, în cazul în care nu sunt disponibile date pentru o perioadă completă de 12 luni, acestea

— pot fi derivate din costurile brute documentate cu forța de muncă disponibile (de exemplu, o autoritate de management ar putea lua datele referitoare la un angajat pentru care există date pentru 4 luni și ar putea să le extrapoleze la un cost brut anual cu forța de muncă, ținând seama, dacă este cazul, de aspecte precum plățile legale pentru co