2007/0229 (COD)

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN în conformitate cu articolul 294 alineatul (6) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene privind

poziția Consiliului în ceea ce privește adoptarea unei directive a Parlamentului European și a Consiliului privind o procedură unică de solicitare a unui permis unic pentru resortisanții din țările terțe în vederea șederii și ocupării unui loc de muncă pe teritoriul statelor membre și un set comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe cu ședere legală într-un stat membru

1. CONTEXT

Data transmiterii către Parlamentul European și către Consiliu [COM (2007) 638 final - 2007/0229 (COD)] | 26 octombrie 2007 |

Data avizului Comitetului Economic și Social European: | 9 iulie 2008 |

Data avizului Comitetului Regiunilor | 18 iunie 2008 |

Data poziției Parlamentului European în primă lectură: | 24 martie 2011 |

Data prevăzută pentru adoptarea poziției Consiliului: | 24 noiembrie 2011 |

2. OBIECTIVUL PROPUNERII COMISIEI

Obiectivul propunerii Comisiei este dublu, pe de o parte să se introducă o procedură unică de solicitare pentru resortisanții din țările terțe care ar dori să aibă drept de ședere într-un stat membru în vederea ocupării unui loc de muncă, împreună cu un permis unic (de ședere și de muncă) în scopul reducerii birocrației și, pe de altă parte, să se prevadă un set comun de drepturi pentru toți lucrătorii din țările terțe cu ședere legală pe teritoriul unui stat membru. Setul comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe este asigurat prin stabilirea unei liste a domeniilor[1] în care se acordă un tratament egal cu tratamentul acordat resortisanților statelor membre.

3. OBSERVAȚII PRIVIND POZIȚIA CONSILIULUI

Poziția Consiliului este rezultatul unui proces de negociere de durată. Ca urmare a poziției Parlamentului European în prima lectură la 24 martie 2011, s-a ajuns în cele din urmă la un acord între colegislatori privind problemele nesoluționate în cadrul dialogului tripartit din 22 iunie 2011. Singurul punct deschis a fost problema tabelele de corespondență, la care s-a identificat între timp o soluție orizontală[2].

Coreper a confirmat acordul asupra textului, la 29 iunie 2011. La 15 iulie 2011, președintele comisiei LIBE a trimis o scrisoare președinției Consiliului prin care a confirmat acordul raportorilor [LIBE, EMPL și raportori de monitorizare („shadow-rapporteurs”)] asupra textului aprobat de Coreper și asupra declarației interinstituționale anexată acestuia și în care se declară că, în cazul în care aceste texte au fost transmise în mod oficial Parlamentului European drept poziție a Consiliului, președintele comisiei LIBE recomandă ca membrii comisiei LIBE și apoi plenul să le accepte fără modificări. Pe această bază, Coreper a ajuns la un acord politic la 20 iulie 2011.

Principalele diferențe între poziția comună și propunerea inițială a Comisiei sunt prezentate mai jos.

- Precizare și unele limitări ale domeniului de aplicare (articolul 3)

Poziția comună precizează, pe de o parte, și, pe de alta, limitează și mai mult domeniul de aplicare a propunerii.

În primul rând, precizează domeniul de aplicare a dispozițiilor privind tratamentul egal [articolul 3 alineatul (1) litera (b) și noua literă (ba)], făcând referire la două categorii de posibili beneficiari; resortisanții țărilor terțe care au fost admiși să muncească și cei care au fost admiși în alt scop, dar li s-a permis să muncească. Această modificare confirmă intenția Comisiei de a avea un domeniu de aplicare larg, incluzând și persoanele care au dobândit dreptul de a lucra, dar scopul inițial pentru care au fost admiși să intre în statul membru respectiv a fost diferit. Totuși, modificările în cauză precizează că a doua categorie ar trebui să dețină un permis de ședere[3].

În al doilea rând, acest text exclude din domeniul de aplicare marinarii și acei resortisanți ai țărilor terțe care beneficiază de protecție internațională, de protecție temporară sau de protecție prevăzută de legislația națională, precizându-se că drepturile lor sunt reglementate de alte instrumente.

În al treilea rând, textul îi exclude din domeniul de aplicare pe lucrătorii independenți. Această excludere are totuși doar un caracter declarativ, întrucât definiția lucrătorilor din țările terțe prezentată în propunere [articolul 2 litera (b)] clarifică faptul că sunt vizați numai lucrătorii care se află într-o relație de muncă remunerată.

În cele din urmă, există o posibilă derogare - dar numai în ceea ce privește normele referitoare la procedura unică/permisul unic - pentru studenți și pentru persoanele care sunt autorizate să lucreze pe perioade mai mici de 6 luni. Aceste două categorii fac în continuare obiectul dispozițiilor de la articolul 12 privind tratamentul egal.

- Existența paralelă a unui sistem național de vize pe termen lung [articolul 2 litera (c) și articolul 3 alineatul (4)]

Prin înlocuirea trimiterii la „orice autorizație” cu „un permis de ședere” la articolul 2 litera (c), poziția comună permite statelor membre să își păstreze sistemul de vize pe termen lung. Obiectivul Comisiei a fost să creeze permisul unic drept autorizație exclusivă de muncă, însă având în vedere evoluțiile în acest domeniu [Regulamentul (CE) nr. 265/2010 articolul 1 alineatul (1) punctul (2) limitează durata de valabilitate a vizelor pe termen lung la un an și recunoaște astfel de documente în vederea călătoriei în spațiul Schengen în UE], Comisia poate conveni să permită statelor membre să emită vize pe termen lung în paralel cu permisele unice, cu condiția ca existența vizelor pe termen lung să nu dea naștere la o diferență de drepturi în cazul lucrătorilor migranți care dețin un astfel de document.

- Precizări la procedura de solicitare (articolele 4, 5, 8 și 10)

În poziția comună sunt specificate, de asemenea, normele de procedură. La cererea Parlamentului European se face trimitere la posibilii solicitanți (resortisantul unei țări terțe, viitorul angajator al acestuia sau oricare dintre aceștia). În ceea ce privește normele privind taxele, principiul proporționalității este menținut, dar se adaugă dispoziții privind posibilitatea calcului în funcție de serviciul prestat efectiv. În cele din urmă, ca parte a acordului final la solicitarea Consiliului, termenul procedural a fost extins la patru luni, spre deosebire de termenul inițial de trei luni propus de Comisie.

- Posibilitatea stocării informațiilor suplimentare în format electronic sau pe suport de hârtie (articolele 6 și 7)

Ca parte a acordului global, la cererea Consiliului, s-a prevăzut pentru statele membre posibilitatea de a stoca informații – care nu se încadrează într-un format armonizat[4] – în format electronic sau pe un document suplimentar pe suport de hârtie. O astfel de posibilitate poate servi scopului vizat, și anume îmbunătățirea controlului migrației, dar este și în interesul lucrătorului migrant de a deține toate informațiile referitoare la locul său de muncă, astfel încât să se prevină exploatarea sa (de exemplu, programul de lucru). Cu toate acestea, ar trebui să se asigure că posibilitatea utilizării unor astfel de documente nu va avea drept consecință reintroducerea permiselor de muncă.

- Dreptul la un tratament egal (articolul 12)

Poziția comună a adoptat o abordare mai restrictivă în ceea ce privește accesul la bunuri și servicii, permițând statelor membre să aplice dispozițiile privind tratamentul egal numai acelor persoane care ocupă efectiv un loc de muncă [articolul 12 alineatul (2) litera (d)]. În ceea ce privește accesul la educație, tratamentul egal este garantat, de asemenea, lucrătorilor migranți înregistrați ca șomeri, deși sunt posibile și alte restricții privind taxele și alte condiții preliminare dar, ca minimă garanție, trebuie să se asigure tratamentul egal în domeniul formării profesionale legate de activitățile concrete pentru care au fost angajați [articolul 12 alineatul (2) litera (a)].

În același timp, la solicitarea Parlamentului European, dispozițiile referitoare la tratamentul egal au devenit mai ambițioase decât propunerea Comisiei privind securitatea socială prin includerea nu numai a migranților care au un loc de muncă, ci și a migranților care au fost angajați pentru o perioadă minimă de 6 luni și au fost înregistrați ca șomeri. Mai mult, colegislatorii au convenit să extindă drepturile privind tratamentul egal în ceea ce privește condițiile de muncă și libertatea de asociere [articolul 12 alineatul (1) literele (a) și (b)] inclusiv pentru cei care nu au în prezent un loc de muncă. Dreptul de a transfera drepturile de pensie acumulate în aceleași condiții și la aceiași coeficienți a fost menținut de către colegislatori cu o anumită precizie tehnică legitimă [articolul 12 alineatul (4)].

Există o limitare specifică în domeniul securității sociale; indemnizațiile de familie nu trebuie acordate celor care lucrează în baza unei vize ori au fost autorizați să lucreze pe o perioadă de șase luni sau mai puțin ori au fost admiși ca studenți [articolul 12 alineatul (2) litera (e)]. Comisia subliniază că preferă să aplice principiul tratamentului egal, indiferent de formatul documentelor (viză sau permis unic) pe care le dețin lucrătorii migranți. Cu toate acestea, având în vedere faptul că lucrătorii care dețin o viză de ședere pe termen lung vor beneficia de tratamentul egal în ceea ce privește toate drepturile cu excepția acestei indemnizații specifice și vor beneficia de un tratament egal deplin în ceea ce privește indemnizațiile de familie într-un context transfrontalier[5], Comisia nu are obiecții cu privire la această nouă dispoziție.

- Transpunere (considerentul 32 și articolul 16)

Așa cum s-a precizat anterior, singurul punct rămas deschis la ultimul dialog tripartit între colegislatori a fost problema tabelelor de corespondență, pentru care a fost identificată între timp o soluție orizontală. Prin urmare, la cererea justificată a Comisiei - considerentul 32 din poziția comună precizează că statele membre se vor angaja să însoțească notificarea măsurilor de transpunere pe care le-au adoptat cu unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele acestei directive și părțile corespunzătoare din instrumente naționale de transpunere.

4. CONCLUZIE

Poziția comună este conformă cu obiectivul inițial al Comisiei de a simplifica procedurile, de a crea un permis unic de ședere și de a proteja lucrătorii migranți, oferindu-le acestora o serie de drepturi socio-economice legate de locul de muncă respectând – în măsura posibilului – principiul tratamentului egal cu lucrătorii UE, creând astfel condiții echitabile pe întreg teritoriul UE. Pe fond, poziția Consiliului concordă în ansamblu cu propunerea Comisiei și, astfel, poate fi susținută.

[1] Condiții de muncă; libertatea de asociere, educație și formare profesională, recunoașterea diplomelor; securitatea socială, transferarea drepturilor de pensie; avantaje fiscale, accesul la bunuri și servicii, inclusiv la procedura pentru procurarea unei locuințe și la serviciile de consiliere furnizate de oficiile de ocupare a forței de muncă.

[2] O soluție orizontală este identificată și evidențiată într-o declarație politică comună a Parlamentului, a Consiliului și a Comisiei.

[3] În conformitate cu Regulamentul nr. 1030/2002 al Consiliului din 13 iunie 2002 de instituire a unui model uniform de permis de ședere pentru resortisanții țărilor terțe.

[4] În conformitate cu Regulamentul nr. 1030/2002 din 13 iunie 2002 de instituire a unui model uniform de permis de ședere pentru resortisanții țărilor terțe.

[5] Regulamentul (UE) nr. 1231/10 din 24 noiembrie 2010 de prelungire a Regulamentului (CE) nr. 883/2004 și a Regulamentului (CE) nr. 987/2009 la resortisanții țărilor terțe care nu fac obiectul regulamentelor respective exclusiv pe motive de cetățenie.