RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 21/26

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Al 28-lea regim – o alternativă pentru mai puțină legiferare la nivel comunitar” (aviz din proprie inițiativă)

2011/C 21/05

Raportor: dl Jorge PEGADO LIZ

La 16 iulie 2009, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic și Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie inițiativă pe tema

„Al 28-lea regim – o alternativă pentru mai puțină legiferare la nivel comunitar”.

Secțiunea pentru piața unică, producție și consum, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 30 martie 2010.

În cea de-a 463-a sesiune plenară, care a avut loc la 26 și 27 mai 2010 (ședința din 27 mai), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 124 voturi pentru, 8 voturi împotrivă și 20 de abțineri.

1. Observații și recomandări

1.1 Recent, în multe ocazii și la numeroase evenimente, mai multe voci din societatea civilă au ridicat problema adoptării unui regim opțional ca alternativă la modul tradițional de armonizare a legislației în domenii specifice, reglementând astfel în totalitate anumite raporturi juridice, în speță contractele civile.

1.2 De asemenea, trimiteri la posibila utilizare a așa-numitului „al 28-lea regim” au început să apară în diferite documente ale Comisiei și ale PE, de cele mai multe ori în legătură cu domenii importante, în care era de așteptat ca armonizarea totală dorită să nu fie nici ușoară, nici realizabilă.

1.3 În mai multe avize, CESE și-a exprimat sprijinul pentru studierea în profunzime a acestui mecanism și a aplicării posibile a acestuia în domenii specifice.

1.4 În afară de demersul inițiat odată cu Avizul din proprie inițiativă al CESE privind contractul de asigurare european (1) și continuat de Grupul pentru reformularea dreptului european al asigurărilor (Project Group „Restatement of European Insurance Contract Law”) prin publicarea recentă a documentului intitulat „Principiile dreptului european al asigurărilor” (PDEA), [Principles of European Insurance Contract Law (PEICL)] în contextul cadrului comun de referință (CCR), legiuitorul european a urmat o abordare similară doar în câteva ocazii, în domeniul dreptului societăților comerciale, al dreptului proprietății intelectuale și al dreptului internațional.

1.5 Cu toate acestea, până în prezent nu a avut loc nicio discuție detaliată cu privire la natura, obiectul, cadrul juridic, domeniile de aplicare, avantajele și dificultățile pe care le-ar prezenta un astfel de instrument sau cu privire la posibila sa contribuție la realizarea pieței unice.

1.6 În acest scop precis, în concordanță cu Avizul privind abordarea proactivă a dreptului (2), CESE a decis să pregătească prezentul aviz din proprie inițiativă, proces însoțit de o audiere publică în care reprezentanții părților interesate, cadre universitare, funcționari publici din diferite state membre și din cadrul Comisiei au avut posibilitatea de a-și exprima punctele de vedere.

1.7 Luând în considerare majoritatea materialelor scrise și a punctelor de vedere exprimate în ultimii câțiva ani, în special cele exprimate cu ocazia audierii, CESE recunoaște că ar trebui avuți în vedere o serie de parametri fundamentali la definirea și conceperea unui regim opțional care să ofere avantaje în ceea ce privește procesul „O mai bună legiferare” și un mediu de reglementare simplificat, clar și ușor de folosit.

1.8 De aceea, regimul opțional ar trebui:

a) să fie conceput ca un „al doilea regim” în fiecare stat membru, asigurând astfel părților posibilitatea de a alege între două regimuri de drept național al contractelor;

b) să fie definit la nivelul UE și adoptat sub formă de regulamente ale UE;

c) să faciliteze interacțiunea dintre părți în cursul procesului de elaborare;

d) să conțină norme imperative de ordine publică care să asigure un nivel înalt de protecție pentru partea defavorizată, cel puțin similar celui asigurat de dispozițiile imperative de ordine publică europene sau naționale, după caz;

e) să limiteze posibilitatea de a opta a părților la alegerea unuia dintre instrumente luat în ansamblu, evitându-se astfel posibilitatea de a fi selectate doar normele cele mai convenabile;

1.9 CESE a propus o serie de direcții noi de discuție cu privire la temeiul juridic posibil pentru punerea în practică a acestui mecanism de legiferare, ținând seama de faptul că alegerea temeiului juridic poate depinde de domeniul în care ar urma să se aplice.

1.10 CESE s-a aplecat asupra multitudinii de avantaje pe care le presupune utilizarea acestui instrument. Printre acestea se numără următoarele:

a) instrumentul permite părților la un contract să facă tranzacții în întreaga Uniune Europeană pe baza unui regim unic de drept al contractelor. Obstacolele întâmpinate în realizarea pieței unice, cum ar fi riscurile și costurile juridice generate de diferențele dintre sistemele naționale de drept ar fi depășite în mod automat;

b) acesta ar lăsa decizia cu privire la aplicarea sa la discreția pieței și, în consecință, ar fi ales doar în situațiile în care părțile ar considera că prezintă avantaje;

c) cultura juridică a fiecărui stat membru nu ar fi afectată, ceea ce face ca instrumentul să fie mai ușor de acceptat pe plan politic;

d) bine conceput și consacrat în regulamente ale UE, acesta ar permite părților să îl utilizeze chiar și în situații pur interne;

e) instanțele nu l-ar putea considera ca fiind „drept străin”. În consecință, s-ar aplica principii cum ar fi iura novit curia, iar accesul la instanțele supreme naționale precum și la CJUE ar fi nerestricționat, lucru care, adesea, nu se întâmplă atunci când se aplică o lege străină sau principii generale; de asemenea, instituțiile care pun la dispoziție mecanisme extrajudiciare de acțiune și de recurs nu ar putea refuza să examineze o astfel de cauză pe motiv că acesteia i s-ar aplica legea străină.

1.11 CESE este conștient de unele dificultăți în aplicarea acestuia:

a) raportul dintre instrumentul opțional și dreptul internațional privat european și, nu în ultimul rând, normele care formulează politica publică națională [norme de ordine publică – articolul 21 din Regulamentul 593/2008 (Regulamentul Roma I)];

b) chiar și un instrument sectorial opțional are nevoie de un set de principii generale de drept privat;

c) un instrument opțional care reglementează numai chestiuni de drept privat nu poate reglementa chestiuni de drept fiscal;

d) consumatorii trebuie informați corespunzător cu privire la natura, avantajele și dezavantajele unui instrument opțional;

e) acest „al 28-lea regim” nu va trebui să se aplice dreptului muncii sau dispozițiilor privind contractele de muncă actualmente în vigoare în statele membre.

1.12 Astfel, CESE este convins că, pentru a contribui la realizarea pieței unice, această discuție ar trebui să aibă loc mai în profunzime și la niveluri diferite – în mediul universitar, la nivelul părților interesate (specialiști, consumatori etc.), al institutelor de cercetare și al instituțiilor UE, în principal în contextul exercițiului „O mai bună legiferare”.

1.13 De aceea, CESE solicită Comisiei să studieze acest subiect atât la nivel teoretic, cât și practic, pentru a defini condițiile necesare asigurării fezabilității și a utilității acestuia.

1.14 De asemenea, CESE recomandă ca, în evaluările de impact ex ante, Comisia sau PE să ia în considerare „opțiunea” adoptării unui al 28-lea regim pentru fiecare nouă inițiativă legislativă; aceeași evaluare ar trebui să se aplice și propunerilor care sunt deja în faza de pregătire, începând cu revizuirea în curs a Directivei privind pachetele de servicii pentru călătorii. Evaluarea ar trebui să examineze atent impactul potențial pe care acea legislație opțională l-ar putea avea asupra normelor imperative de ordine publică existente, în vigoare în sistemele de drept naționale. Ea ar trebui să evalueze riscul utilizării unei astfel de legislații în scopul ocolirii normelor imperative de ordine publică naționale, în detrimentul părții defavorizate.

2. Introducere: scopul avizului

2.1 O mai bună legiferare și, de câte ori este posibil, mai puțină reglementare reprezintă unul dintre obiectivele pieței unice. Toate inițiativele din cadrul exercițiului „O mai bună legiferare”, inițiat de Comisie și Parlamentul European și susținut fără rezerve de CESE în mai multe avize ale sale, au avut scopul de a găsi cele mai bune căi pentru transformarea cadrului legislativ într-un cadru mai clar și mai ușor de folosit de către întreprinderi, salariați și consumatori.

2.2 Ideea relativ nouă a unei modalități mai bune și mai coerente de reglementare a chestiunilor importante la nivelul UE a apărut pentru prima dată în avizul CESE privind contractul de asigurare european (3). În acest aviz s-a propus ca legislația privind contractul de asigurare european să se bazeze pe un sistem opțional, care să constituie o alternativă la armonizarea diferitelor reglementări naționale.

2.3 În contextul cadrului comun de referință (CCR), Grupul pentru reformularea dreptului european al asigurărilor a elaborat și a prezentat Comisiei singura propunere structurată privind un model de instrument opțional din UE de până la această dată.

2.4 Cu ocazia mai multor evenimente care au avut loc în ultimii ani, diverși juriști, profesori universitari și actori ai societății civile au sugerat că, în domenii specifice precum sistemul de pensii și serviciile financiare, această metodă ar putea fi o alternativă utilă la modul clasic de armonizare.

2.5 Treptat, Comisia a început să menționeze posibilitatea utilizării metodei „celui de-al 28-lea regim” în diferite domenii, iar CESE și-a exprimat sprijinul față de această idee în mai multe avize ale sale (4).

2.6 Cu toate acestea, conceptul, natura și cadrul aplicării acesteia nu au fost încă definite în mod corespunzător; este deosebit de important să se demonstreze nu doar că această metodă este fezabilă, ci și că oferă avantaje sub aspectul exercițiului „O mai bună legiferare” și a unui cadru de reglementare mai simplu, mai clar și mai ușor de folosit. Acesta este scopul prezentului aviz din proprie inițiativă.

3. Conceptul de „al 28-lea regim”

3.1 Natură și caracteristici

3.1.1 Termenii „al 28-lea regim” și „instrument opțional”, care sunt utilizați adesea ca sinonimi, urmăresc să ofere o imagine ilustrativă a unui drept european al contractelor sau a unui drept privat european care nu ar constitui o derogare de la dreptul național, ci o alternativă, aplicarea acestuia fiind lăsată la alegerea părților contractante.

3.1.2 Deși folosit în mod curent în mai multe documente ale instituțiilor UE și în majoritatea articolelor publicate pe acest subiect, termenul de „al 28-lea regim” poate fi totuși derutant, deoarece ar putea fi considerat un regim de drept „străin”, în raport cu cele 27 de regimuri naționale de drept al contractelor din statele membre, care pot fi considerate regimuri de drept „intern”.

3.1.3 De aceea, pare mai potrivit să vorbim despre un „al doilea regim” (5) de drept privat în toate statele membre. Această noțiune clarifică faptul că instrumentul opțional european ar pătrunde în sistemele naționale de drept ale statelor membre asemeni oricărei alte surse de drept european. Pe scurt, un „al doilea regim” ar oferi părților posibilitatea de a alege între două regimuri de drept intern al contractelor, unul instituit de legiuitorul național, iar celălalt de legiuitorul european.

3.1.4 Acest tip de „al doilea regim” ar putea fi utilizat de părți pentru a încheia afaceri în întreaga Uniune Europeană. Astfel, părțile contractante nu ar trebui să aibă de-a face cu 27 de regimuri juridice naționale în statele membre, putând efectua tranzacții pe baza unui regim comun de drept privat european. Acest lucru ar fi util deoarece niciuna dintre părțile contractante nu ar trebui să accepte aplicarea unui drept considerat drept străin.

3.1.5 Un „al doilea regim” ar fi deosebit de util în domenii în care dreptul internațional privat (Roma I) interzice sau restricționează libera alegere de către părți a legii aplicabile, așa cum este cazul contractelor de transport (articolul 5, Roma I), al contractelor încheiate cu consumatorii (articolul 6, Roma I), al contractelor de asigurare (articolul 7, Roma I) și al contractelor individuale de muncă (articolul 8, Roma I). Instrumentul opțional s-ar putea aplica chiar și în cazul normelor internaționale de aplicare imediată (articolul 9, Roma I), cu condiția să țină suficient seama de interesul general protejat prin aceste norme (6). Cu toate acestea, acest al doilea regim nu va trebui să se aplice dreptului muncii sau dispozițiilor privind contractele de muncă în vigoare în statele membre ale Uniunii Europene.

3.1.6 În consecință, un „al doilea regim” ar permite întreprinderilor din întreaga Comunitate să își bazeze activitatea pe unul și același regim de drept al contractelor, chiar și în domenii în care dreptul internațional privat dispune aplicarea obligatorie a normelor care protejează partea defavorizată.

3.1.7 Un instrument opțional de acest gen a fost menționat în considerentul 14 din Regulamentul Roma I, după cum urmează: „În cazul în care Comunitatea adoptă, în cadrul unui instrument juridic adecvat, norme de fond în materia contractelor, (…) respectivul act poate prevedea libertatea părților de a aplica normele respective.”

3.1.8 Întrucât un instrument opțional ar reprezenta un „al doilea regim” de drept al contractelor în sistemul de drept al fiecărui stat membru, ar trebui să existe posibilitatea de a alege instrumentul opțional chiar și pentru situații „pur interne”. Astfel, antreprenorii și-ar putea baza toate tranzacțiile – atât cele interne, cât și cele internaționale – pe cel de-al doilea regim, ceea ce ar contribui la reducerea costurilor juridice ale tranzacției.

3.1.9 O altă trăsătură a „celui de-al doilea regim” ar fi aceea că instanțele nu ar putea considera instrumentul opțional ca fiind „drept străin”. În consecință, s-ar aplica principii cum ar fi iura novit curia, iar accesul la instanțele supreme naționale ar fi nerestricționat, lucru care, adesea, nu se întâmplă atunci când se aplică o lege străină sau principii generale. De asemenea, instituțiile care oferă mecanisme extrajudiciare de acțiune și de recurs nu ar putea refuza să examineze o astfel de cauză pe motiv că acesteia i s-ar aplica legea străină. De exemplu, conform Codului de procedură pentru Ombudsmanul german în materie de asigurări, acesta din urmă poate refuza examinarea unei plângeri, dacă aceasta urmează să primească o sentință definitivă pe baza legii străine (7). Însă un instrument opțional european ar fi un „al doilea regim” de drept al contractelor în fiecare stat membru și, în consecință, nu ar putea fi considerat „drept străin” de către Ombudsmanul german în materie de asigurări.

3.1.10 Nu în ultimul rând, un instrument opțional adoptat de legiuitorul european ar fi supus procedurii întrebărilor preliminare la CJUE, ceea ce ar asigura o aplicare uniformă a instrumentului opțional de către instanțele naționale din UE (8).

3.2 Un drept al contractelor opțional și protecția părții defavorizate

3.2.1 „Cel de-al doilea regim”, astfel cum este descris mai sus, ar oferi posibilitatea unei alegeri care nu ar fi restricționată de normele imperative de ordine publică din dreptul național, cu condiția să țină seama suficient de interesul general protejat prin intermediul acestor norme. Apare astfel necesitatea de a veghea la menținerea nivelului de protecție a părții defavorizate, mai ales a consumatorilor (9), și la evitarea utilizării acestui regim ca mijloc de a ocoli normele imperative de ordine publică din dreptul național.

3.2.2 Există trei modalități prin care se poate realiza acest lucru:

a) în primul rând, „al doilea regim” ar trebui să conțină el însuși norme imperative de ordine publică și să prevadă un nivel înalt de protecție a părții defavorizate (10);

b) în al doilea rând, trebuie împiedicată orice excludere, pe bază de acord, a anumitor dispoziții aparținând „celui de-al doilea regim”, în scopul interzicerii unui „mix” între dreptul național și „cel de-al doilea regim” prin alegerea standardelor celor mai permisive din fiecare sursă de drept;

c) consumatorii trebuie informați cu privire la instrumentele opționale prin intermediul informărilor generale oferite de organizațiile acestora; de asemenea, ar trebui să existe o obligație precontractuală în sarcina antreprenorului de a-l informa pe consumator cu privire la faptul că respectivul contract face obiectul unui instrument opțional.

3.2.3 Astfel, alegerea „celui de-al doilea regim” nu ar reprezenta un stimulent pentru ca partea aflată într-o poziție de superioritate să propună partenerului său contractual o lege care să îl protejeze mai puțin. Dimpotrivă, stimulentul pentru alegerea „celui de-al doilea regim” ar consta în posibilitatea de a utiliza, în întreaga Comunitate și fără vreo adaptare la legislația națională, clauze contractuale bazate pe „cel de-al doilea regim”, care ar asigura prin el însuși un nivel mai ridicat de protecție a părții defavorizate decât nivelul mediu din statele membre.

3.2.4 Un instrument opțional care introduce un nivel ridicat de protecție a consumatorilor le va conferi un avantaj acestora în măsura în care produsele introduse pe piața europeană pe baza instrumentului opțional pot fi comparate mult mai ușor. Astfel, instrumentul opțional ar putea chiar să sporească transparența.

3.3 Temeiul juridic și forma unui instrument opțional

3.3.1 Competența UE în ceea ce privește adoptarea acestui instrument rămâne o chestiune esențială în dezbaterea privind natura și caracteristicile acestuia. Unii autori consideră că temeiul juridic ar putea fi articolul 81 TFUE [ex-articolul 61 litera c) TCE și ex-articolul 65 TCE)], deoarece, în opinia acestora, ceea ce contează este nivelul conflictului de legi, și nu dreptul material. De aceea, UE are nevoie doar de un temei juridic solid, care să permită părților să aleagă acest instrument ca drept aplicabil și, din acest motiv, trebuie să se concentreze numai pe compatibilitatea normelor de drept internațional privat ale statelor membre. Cu toate acestea, un instrument bazat pe articolul 81 TFUE ar putea acoperi numai „chestiuni civile cu implicații transfrontaliere” și nu s-ar aplica Marii Britanii, Irlandei și Danemarcei.

3.3.2 Alți autori consideră că articolul 352 TFUE (ex-articolul 308 TCE) este temeiul juridic cel mai potrivit pentru a autoriza CE să adopte un astfel de instrument opțional în scopul realizării unuia dintre obiectivele stabilite în tratate, pe baza faptului că tratatele nu ar fi „conferit competențele necesare” (11).

3.3.3 Cu toate acestea, nu ar trebui să excludem posibilitatea utilizării articolului 114 TFUE (ex-articolul 95 TCE), întrucât este vorba de „apropierea actelor cu putere de lege” care „au ca obiect instituirea sau funcționarea pieței interne” și vizează „realizarea obiectivelor enunțate la articolul 26” (ex-articolul 14 TCE). Mai mult, ori de câte ori legiuitorul european ar avea competența de armonizare a dispozițiile naționale de drept al contractelor în temeiul articolului 114 TFUE, acesta ar trebui să aibă posibilitatea de a institui un instrument opțional care, în final, ar afecta mai puțin regimurile naționale și ar fi, în consecință, opțiunea preferată din perspectiva principiului subsidiarității.

3.3.4 Noul articol 118 din TFUE constituie un temei juridic special, însă este limitat la drepturile de proprietate intelectuală.

3.3.5 Pentru a asigura un maxim de uniformitate, un astfel de instrument ar trebui să fie consacrat într-un regulament [articolul 288 alineatul (2) TFUE]. Astfel, ar face parte din dreptul material al fiecărui stat membru și, în consecință, ar fi de aplicabilitate numai atunci când legea unui stat membru ar fi aplicabilă contractului respectiv în conformitate cu dispozițiile privind conflictul de legi din Regulamentul Roma I. Acesta ar trebui să constituie o reglementare totală, și nu numai să stabilească standarde minime.

3.3.6 În orice caz, compatibilitatea fiecărui nou instrument opțional cu principiul subsidiarității ar trebui evaluată cu seriozitate.

3.4 Cuprins

3.4.1 Un viitor instrument opțional ar trebui să conțină o parte generală, care să reglementeze aplicarea opțională a acestuia, și o parte specifică, care să cuprindă dispoziții materiale în domeniile de drept pe care le-ar acoperi.

3.4.2 Un instrument opțional ar putea fi structurat după cum urmează:

Capitolul I: Dispoziții generale

Capitolul I, care ar urma să conțină doar 4 sau 5 articole (12), va determina domeniul de aplicare al instrumentului opțional și va stabili opțiunile părților. Acesta va preciza normele care sunt obligatorii (în special normele care protejează partea defavorizată). În sfârșit, ar trebui să interzică recurgerea la legea națională, asigurând, în schimb, completarea lacunelor prin recurgerea la principiile generale comune sistemelor de drept ale statelor membre (13).

Capitolul al II-lea: Dispoziții specifice

Capitolul al II-lea ar urma să conțină dispozițiile de drept material din domeniile de drept care intră în domeniul de aplicare al instrumentului opțional.

3.5 Avantaje și dificultăți

3.5.1 În primul rând, un instrument opțional ar permite părților contractante să facă tranzacții în întreaga Uniune Europeană, pe baza unui regim unic de drept al contractelor. Obstacolele întâmpinate de piața internă, cum ar fi riscurile și costurile juridice generate de diferențele dintre sistemele naționale de drept, atât pentru consumatori, cât și pentru întreprinderi, ar fi depășite în mod automat (14);

3.5.2 De asemenea, un instrument opțional ar prezenta avantaje în raport cu unificarea sau armonizarea legislațiilor naționale.

3.5.2.1 În primul rând, un instrument opțional lasă la discreția pieței decizia cu privire la aplicarea sa și garantează faptul că va fi utilizat numai în cazurile în care părțile contractante consideră că acest lucru prezintă avantaje. Este de așteptat ca instrumentele opționale să fie utilizate de actorii internaționali de pe piață, în timp ce actorii locali vor economisi costurile legate de transpunere, mai ales cele pe care ar fi trebuit să le suporte pentru reformularea clauzelor contractuale în vederea adaptării la un nou regim european.

3.5.2.2 În al doilea rând, cultura juridică a fiecărui stat membru nu ar fi afectată, ceea ce face ca instrumentul opțional să fie mai ușor de acceptat pe plan politic. Același argument este valabil și pentru juriștii din fiecare stat membru, care se vor exprima probabil împotriva înlocuirii normelor tradiționale de drept cu un drept european al contractelor. Aceștia nu ar avea însă niciun motiv să se opună unui instrument opțional care nu ar afecta dreptul național.

3.5.3 Mai mult, în acest moment există deja regimuri cu statut de „al doilea regim” (a se vedea punctul 3.6.3). Aceasta arată în mod clar că legile constituționale naționale nu reprezintă o problemă pentru instrumentele opționale.

3.5.4 Crearea unui instrument opțional în domeniul dreptului contractelor sau în alte domenii de drept privat poate cauza totuși probleme tehnice. Cu siguranță, nu este ușor să se creeze posibilitatea de alegere și să se reglementeze relația dintre două seturi de norme în domeniul contractelor, care există în paralel. Cu toate acestea, după cum a arătat-o proiectul pentru un posibil viitor instrument opțional, problemele tehnice pot fi depășite.

3.6 Instrumente similare

3.6.1 Atât la nivel mondial, cât și la nivel european există deja instrumente opționale.

3.6.2 La nivel mondial, exemplele includ Convenția ONU asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri (1980) (15) sau convențiile UNIDROIT privind contractul internațional de factoring (16) și privind leasingul financiar internațional (17). Aceste convenții urmează un model opt-out (18).

3.6.3 Instrumentele opționale de la nivel european includ:

— regulamentele privind înființarea întreprinderilor europene, cum ar fi Regulamentul privind societas europaea (19) , Regulamentul privind Grupul European de Interes Economic (20) sau cel privind societatea cooperativă europeană (21);

— regulamentele privind drepturile de proprietate intelectuală la nivel european, cum ar fi marca comunitară (22) și brevetul comunitar (23);

— regulamentele de stabilire a unor proceduri europene în materie civilă, cum ar fi Regulamentul privind procedura europeană de somație de plată (24) și Regulamentul privind procedura europeană cu privire la cererile cu valoare redusă (25).

Au fost propuse și alte instrumente opționale, printre care se numără certificatul european de moștenitor (26). Aceste regulamente și propuneri adaugă instrumente europene la cele existente deja în sistemele naționale de drept.

4. Al 28-lea regim în contextul exercițiului „O mai bună legiferare”

4.1 Realizarea pieței unice

4.1.1 Un instrument opțional ar contribui foarte mult la funcționarea pieței unice și reprezintă cea mai bună formă de armonizare voluntară, conformă principiului subsidiarității.

4.1.2 Mai mult, un instrument opțional va facilita libera circulație a consumatorilor și va consolida mobilitatea transfrontalieră și concurența între întreprinderi.

4.1.3 Intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona nu schimbă situația în ceea ce privește crearea unui regim opțional.

4.2 Dreptul european al contractelor

4.2.1 Rețeaua dedicată „Principiilor comune ale dreptului european al contractelor” (Rețeaua CoPECL – Common Principles of European Contract Law) a finalizat recent proiectul cadrului comun de referință (27), pe care l-a prezentat Comisiei Europene. Cu siguranță, aceste norme oferă legiuitorului european un model pe care l-ar putea utiliza la adoptarea unui instrument opțional, după cum a precizat comisarul Reding (28). Mai este nevoie de o normă privind aplicarea opțională a CCR/ Principiilor comune, în acord cu propunerea deja existentă cuprinsă în articolul 1:102 PDEA (29).

4.3 Domenii de aplicare viitoare

4.3.1 În domenii ale dreptului contractelor dominate de norme imperative de ordine publică, care constituie un obstacol legislativ pentru funcționarea pieței unice, necesitatea unui instrument opțional este și mai puternică (30). Acest lucru a fost evidențiat deja de Comisie în legătură cu serviciile financiare, inclusiv asigurările (31). De aceea, serviciile financiare (dreptul bancar și dreptul asigurărilor – în condițiile în care propunerea privind ultimul domeniu este finalizată în concordanță cu cadrul comun de referință) ar putea fi un domeniu major pentru viitoarea aplicare a unui instrument opțional, cu luarea corespunzătoare în considerație, de fiecare dată, a legislației din domeniul protecției consumatorilor.

4.3.2 De asemenea, „cel de-al 28-lea regim” ar putea fi avut în vedere pentru vânzările către consumatori (mai ales vânzările pe internet). Cu toate acestea, în ceea ce privește vânzările către consumatori, trebuie analizată cu atenție relația dintre un instrument opțional și propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind drepturile consumatorilor (32).

4.3.3 Instrumentele opționale pot fi adoptate și în alte domenii de drept privat decât dreptul contractelor: dreptul garanțiilor reale mobiliare sau asupra activelor necorporale este un candidat evident pentru aplicarea unui „al 28-lea regim”; propunerea Comisiei privind un certificat european de moștenitor (33) ilustrează posibila aplicare a instrumentelor opționale în dreptul succesoral; regimul matrimonial ar putea fi un alt subiect pentru un instrument opțional în viitor.

4.3.4 În domeniul dreptului general al contractelor, necesitatea unui instrument opțional se face mai puțin simțită. În realitate, proiectul de CCR, care acoperă dreptul general al contractelor, nu este redactat sub forma unui instrument opțional. Cu toate acestea, autorii proiectului de CCR subliniază în introducere că acesta poate fi utilizat ca „bază pentru unul sau mai multe instrumente opționale” (34). Propunerea ar putea fi pusă în aplicare și într-o manieră restrictivă, prin introducerea dispozițiilor generale din cadrul proiectului de CCR într-un instrument opțional care să se aplice numai în domenii specifice ale dreptului contractelor. Acest lucru ar contribui la evitarea lacunelor legislative, care ar apărea cu siguranță dacă s-ar adopta doar dispoziții specifice anumitor tipuri de contracte.

5. Concluziile audierii publice organizate de Observatorul Pieței Unice la 6 ianuarie 2010

5.1 În dreptul european al societăților comerciale, în dreptul proprietății intelectuale și în dreptul succesoral există deja mai multe variații pe tema „celui de-al 28-lea regim”. Toate acestea depășesc limitările naționale, sunt mai puțin intruzive în dreptul național și creează noi oportunități pentru actorii de pe piața schimburilor comerciale transfrontaliere. Însă „cel de-al 28-lea regim” trebuie să respecte norme stricte de protecție a consumatorilor și trebuie să fie, în același timp, mai riguros decât armonizarea. Pensiile reprezintă o chestiune esențială pentru „cel de-al 28-lea regim”, existând în jur de 18 milioane de pensionari europeni care trăiesc în alt stat membru decât statul de origine. În cele din urmă, „cel de-al 28-lea regim” ar trebui să se concentreze pe o bună informare și pe consolidarea încrederii (de exemplu, în cazul contractelor) și să conducă la servicii și produse mai simple (mai ales în domeniul serviciilor financiare). În domeniul serviciilor financiare cu amănuntul, trebuie să se acorde prioritate unei legislații mai bune în domeniul protecției consumatorilor: criza a demonstrat nevoia de a reglementa toate serviciile financiare oferite consumatorilor și de a oferi servicii financiare simplificate tuturor consumatorilor care doresc acest lucru. Obținerea consensului politic necesar pentru a face posibilă o opțiune cum este „cel de-al 28-lea regim”, precum și temeiul juridic al acestuia rămân totuși pe agenda de lucru. Evaluările de impact realizate de Comisie ar trebui să exploreze în mod sistematic posibilitatea unei „abordări opționale”, cum ar fi, de exemplu, adoptarea unui „al 28-lea regim”, dar acesta poate fi doar un răspuns la probleme specifice și nu o alternativă generală la dreptul contractelor.

Bruxelles, 27 mai 2010 Președintele Comitetului Economic și Social European Mario SEPI

(1) JO C 157, 28.6.2005, p. 1.

(2) JO C 175, 28.7.2009, p. 26.

(3) JO C 157, 28.6.2005, p. 1.

(4) JO C 157, 28.6.2005, p. 1, raportor: dl PEGADO LIZ; JO C 318, 23.12.2006, p. 200, raportor: dl VON FÜRSTENWERTH; JO C 65, 17.3.2006, p. 134, raportor: dl RAVOET; JO C 309, 16.12.2006, p. 26, raportor: dl IOZIA; JO C 65, 17.3.2006, p. 13, raportor: dl BURANI; JO C 27, 3.2.2009, p. 18, raportor: dl GRASSO; JO C 151, 17.6.2008, p. 1, raportor: dl IOZIA; JO C 175, 28.7.2009, p. 26, raportor: dl PEGADO LIZ.

(5) Cu privire la percepția unui instrument opțional ca un „al doilea regim”, a se vedea Heiss, Introduction (Introducere) în Basedow, Birds, Clarke, Cousy, Heiss (ed.), Principles of European Insurance Contract Law (Principiile dreptului european al asigurărilor) (2009) I 45.

(6) Adunarea Națională a Franței a adoptat recent un raport de informare privind drepturile consumatorilor (raportor: dna M. KARAMANLI) care propune testarea celui de-al 28-lea regim juridic european în contextul Regulamentului Roma I.

(7) A se vedea Heiss, Introduction (Introducere), în Basedow, Birds, Clarke, Cousy, Heiss (ed.), Principles of European Insurance Contract Law (Principiile dreptului european al asigurărilor) (2009) I 47.

(8) Ibidem.

(9) Potrivit prof. M. Hesselink de la Universitatea din Amsterdam, sub aspectul justiției sociale „(…) al 28-lea regim poate fi ales apăsând pe un buton albastru (…). Dacă proiectul de CCR ar deveni un instrument opțional pentru contractele B2C, aceasta nu a duce la dumping social. (…) Dacă ar fi permisă de legiuitorul european, alegerea legii aplicabile în favoarea proiectului CCR, în cadrul contractelor B2C, ar fi benefică pentru ambele părți.”

(10) A se vedea Heiss și Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law: Reflections from a Private International Law Perspective Elemente neopționale într-un drept al contractelor opțional dintr-o perspectivă de drept internațional privat), ERPL 13 (2005) 693 (699).

(11) A se vedea Hesselink, Rutgers, de Booys, The Legal Basis for an Optional Instrument on European Contract Law (Temeiul juridic pentru un instrument opțional în domeniul dreptului european al contractelor), Centre for the Study of European Contract Law (Centrul pentru Studiul Dreptului European al Contractelor), Working Paper No. 2007/04 (Document de lucru nr. 2007/04).

(12) Pe baza modelului „Principiilor dreptului european al asigurărilor (PDEA)”, sub rezerva discuțiilor ulteriore.

(13) Pentru a se evita orice confuzie, ar trebui să se definească aceste principii generale sau ar trebui să se recurgă la normele generale aplicabile tuturor tipurilor de contracte cuprinse în Principles, definitions and model rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR, Book I-III, outline edition 2009) [Principii, definiții și norme standard ale dreptului privat european – Proiectul cadrului comun de referință (CCR) – ediție preliminară 2009], dacă și când vor fi recunoscute sau adoptate printr-un instrument juridic al UE.

(14) A se vedea, de exemplu, Basedow, Ein optionales Europäisches Vertragsgesetz: Opt-in, opt-out, wozu überhaupt?, ZEuP 2004, 1.

(15) Textul este disponibil la www.uncitral.org.

(16) Ibidem.

(17) Ibidem.

(18) A se vedea articolul 6 din Convenția asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri, articolul 3 din Convenția privind contractul internațional de factoring și articolul 5 din Convenția privind leasingul financiar internațional.

(19) Regulamentul (CE) nr. 2157/2001 al Consiliului din 8 octombrie 2001 privind statutul societății europene (SE), JO L 294, 10.11.2001, p. 1.

(20) Regulamentul (CEE) nr. 2137/85 al Consiliului din 25 iulie 1985 privind Grupul European de Interes Economic (GEIE), JO L 199, 31.7.1985, p. 1.

(21) Regulamentul (CE) nr. 1435/2003 al Consiliului din 22 iulie 2003 privind statutul societății cooperative europene (SCE), JO L 207, 18.8.2003, p. 1.

(22) Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din februarie 2009 privind marca comunitară, JO L 78, 24.3.2009, p. 1.

(23) Regulamentul a fost adoptat la 4 decembrie 2009, însă nu a fost încă publicat în JO.

(24) A se vedea considerentul 10 din Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată, JO L 399, 30.12.2006, p. 1.

(25) A se vedea considerentul 8 din Regulamentul (CE) nr. 861/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 de stabilire a unei proceduri europene cu privire la cererile cu valoare redusă, JO L 199, 31.7.2007, p. 1.

(26) A se vedea capitolul VI din propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și a actelor autentice în materie de succesiuni, precum și crearea unui certificat european de moștenitor, COM(2009) 154 final.

(27) A se vedea von Bar, Clive, Schulte-Nölke și alții (ed.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Outline Edition (2009) [Principii, definiții și norme standard ale dreptului privat european – Proiectul cadrului comun de referință (CCR) – ediție preliminară]; CCR pentru asigurări este cuprins în Basedow, Birds, Clarke, Cousy, Heiss (ed.), Principles of European Insurance Contract Law (Principiile dreptului european al asigurărilor) (2009).

(28) Audierea dnei Viviane Reding, comisarul desemnat pentru justiție, drepturi fundamentale și cetățenie, Parlamentul European, 7.1.2010.

(29) Articolul 1:102 din Principiile dreptului european al asigurărilor (PDEA), care se referă la aplicarea opțională a acestora, este formulat, în părțile sale relevante, după cum urmează: „Principiile se aplică în situația în care, în ciuda oricăror limitări în ceea ce privește alegerea legii aplicabile decurgând din dreptul internațional privat, părțile au convenit aplicarea acestora contractului dintre ele.” [Basedow, The Optional Application of the Principles of European Insurance Contract Law (Aplicarea opțională a principiilor dreptului european al asigurărilor), în Fuchs (ed.), European Contract Law (Dreptul european al contractelor), ERA Forum Special Issue 2008 vol 9, 111].

(30) A se vedea Heiss și Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law (Elemente neopționale într-un drept european opțional al contactelor), ERPL (2005) 693, 697 și urm.

(31) A se vedea, de exemplu, Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu „Un drept european al contractelor mai coerent – un plan de acțiune” din 12 februarie 2003, COM(2003) 68 final, par. 47 și 48.

(32) COM(2008) 614 final.

(33) A se vedea COM(2009) 154 final, care este tratat supra, la punctul 3.6.3.

(34) A se vedea von Bar, Clive, Schulte-Nölke și alții (ed.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Outline Edition (2009) (Principii, definiții și norme standard ale dreptului privat european – Proiectul cadrului comun de referință – ediție preliminară), Introducere, 79.