Articolul 11 prevede conținutul protecției. Articolul 11 alineatul (1) litera (a) impune fiecărei părți contractante să pună la dispoziție mijloacele legale pentru a preveni utilizarea denumirii de origine sau a indicației geografice în raport cu bunuri de același fel, dar cu origine diferită și în raport cu bunuri care nu sunt de același fel sau cu servicii în cazul în care această utilizare ar indica sau ar sugera o legătură între bunurile sau serviciile respective și beneficiari și ar fi susceptibilă de a afecta interesele acestora sau de a submina ori a reduce reputația denumirii de origine/indicației geografice ori de a genera în mod neloial avantaje necuvenite de pe urma acesteia. În plus, articolul 11 alineatul (1) litera (b) acoperă orice altă practică răspunzătoare de inducerea în eroare a consumatorilor cu privire la originea, proveniența sau natura adevărată a bunurilor. Articolul 11 alineatul (2) extinde, în esență, aplicarea articolului 11 alineatul (1) litera (a) la cazurile prevăzute la articolul 23.1 din Acordul TRIPS („chiar dacă originea adevărată a bunurilor este indicată sau dacă denumirea de origine ori indicația geografică este utilizată sub formă de traducere sau este însoțită de termeni precum «stil», «mod», «tip», «fabricare», «imitație», «metodă», «așa cum se produce în», «la fel ca», «similar» sau alții asemănători”), fără a limita însă domeniul de aplicare al acestuia la vinuri și băuturi spirtoase.

Articolul 9 instituie obligația fiecărei părți contractante de a proteja denumirile de origine și indicațiile geografice înregistrate pe teritoriul său, în cadrul propriului sistem juridic și al propriei practici legale, dar în conformitate cu clauzele prezentului act, sub rezerva oricărui refuz și a oricărei renunțări, invalidări sau anulări care pot produce efecte în raport cu teritoriul său.

Acordul de la Lisabona din 1958 privind protecția și înregistrarea internațională a denumirilor de origine este un tratat gestionat de Organizația Mondială a Proprietății Intelectuale (OMPI), deschis părților la Convenția de la Paris pentru protecția proprietății industriale. Părțile sale contractante sunt obligate să protejeze pe teritoriile lor denumirile de origine ale produselor celorlalte părți contractante recunoscute și protejate ca atare în țara de origine și înregistrate la Biroul internațional al OMPI, cu excepția cazului în care acestea declară în termen de un an de la cererea de înregistrare că nu pot asigura protecția.

•Evaluări ex post/verificări ale adecvării legislației existente

3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

Studiul din octombrie 2012, realizat de AND International, privind „Valoarea producerii de produse agricole și alimentare, vinuri, produse spirtoase și vinuri aromatizate protejate prin intermediul unei indicații geografice (IG)” (http://ec.europa.eu/agriculture/external-studies/value-gi_en)

întrucât:

(1)Acordul de la Lisabona privind protecția și înregistrarea internațională a denumirilor de origine din 31 octombrie 1958 („Acordul de la Lisabona”) a creat o uniune specială („Uniunea specială”) în cadrul Uniunii pentru Protecția Proprietății Industriale care a fost instituită prin Convenția pentru protecția proprietății industriale semnată la Paris, la 20 martie 1883 („Convenția de la Paris”). Conform clauzelor Acordului de la Lisabona, părțile contractante se angajează să protejeze, pe teritoriile lor, denumirile de origine ale produselor celorlalte țări din cadrul Uniunii speciale, care sunt recunoscute și protejate ca atare în țara de origine și care sunt înregistrate la Biroul Internațional de Proprietate Intelectuală din cadrul Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale, cu excepția cazului în care părțile respective declară, în termen de un an de la cererea de înregistrare, că nu pot asigura protecția respectivă.

(2)Șapte state membre sunt părți ale Acordului de la Lisabona, și anume Bulgaria (din 1975), Republica Cehă (din 1993), Franța (din 1966), Italia (din 1968), Ungaria (din 1967), Portugalia (din 1966) și Slovacia (din 1993). Alte trei state membre au semnat, dar nu au ratificat Acordul de la Lisabona, și anume Grecia, Spania și România. Uniunea în sine nu este parte la Acordul de la Lisabona, întrucât acordul prevede faptul că numai statele pot adera la acesta.

(3)La 20 mai 2015 a fost adoptat Actul de la Geneva al Acordului de la Lisabona privind denumirile de origine și indicațiile geografice („Actul de la Geneva”), care a revizuit Acordul de la Lisabona. În special, Actul de la Geneva lărgește domeniul de aplicare al Uniunii speciale pentru a extinde protecția denumirilor de origine ale produselor la toate indicațiile geografice în sensul Acordului OMC privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală. Actul de la Geneva este compatibil cu acest acord și cu legislația relevantă a Uniunii privind protecția denumirilor de origine și a indicațiilor geografice pentru produse agricole și permite organizațiilor internaționale să devină părți contractante.

(4)Uniunea are competență exclusivă pentru domeniile acoperite de Actul de la Geneva. Acest fapt a fost confirmat în hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene din 25 octombrie 2017 în cauza C-389/15, care a clarificat că proiectul de Acord de la Lisabona revizuit, care a fost ulterior adoptat ca „Actul de la Geneva”, este destinat în mod esențial facilitării și reglementării schimburilor comerciale dintre Uniune și țări terțe și are efecte directe și imediate asupra unor acestor schimburi. Prin urmare, negocierile legate de Actul de la Geneva s-au desfășurat sub competența exclusivă a Uniunii, conferită prin articolul 3 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, întrucât acestea s-au situat în domeniul politicii comerciale comune prevăzute la articolul 207 alineatul (1) din tratatul respectiv, în special în ceea ce privește aspectele comerciale ale proprietății intelectuale.

(5)În ceea ce privește anumite produse agricole, Uniunea a stabilit sisteme uniforme și cuprinzătoare de protecție a indicațiilor geografice pentru vinuri (1970), băuturi spirtoase (1989), vinuri aromatizate (1991) și alte produse agricole și produse alimentare (1992). Pe baza competenței exclusive prevăzute la articolul 3 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, statele membre nu ar trebui să aibă sisteme naționale de protecție pentru a proteja denumirile de origine și indicațiile geografice agricole din țări terțe membre ale Uniunii speciale. Cu toate acestea, în cazul în care nu este parte contractantă la Actul de la Geneva, Uniunea nu poate prezenta denumiri de origine și indicații geografice agricole înregistrate la nivelul Uniunii în scopul protejării în cadrul Uniunii speciale și nici nu poate proteja denumirile de origine și indicațiile geografice ale țărilor terțe membre pe baza sistemelor de protecție instituite de Uniune.

(6)Pentru ca Uniunea să își poată exercita în mod adecvat competența exclusivă pentru domeniile acoperite de Actul de la Geneva și atribuțiile sale în contextul sistemelor cuprinzătoare de protecție a denumirilor de origine și a indicațiilor geografice agricole, Uniunea ar trebui să devină parte contractantă la Actul de la Geneva.

(7)Aderarea Uniunii la Actul de la Geneva se realizează în conformitate cu articolul 17 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care prevede protecția proprietății intelectuale.

(8)Prin urmare, Uniunea Europeană ar trebui să adere la Actul de la Geneva.

(9)În cadrul Uniunii speciale, Uniunea ar trebui să fie reprezentată de Comisie în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană,

ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

Articolul 1

Aderarea Uniunii Europene la Actul de la Geneva al Acordului de la Lisabona privind denumirile de origine și indicațiile geografice („Actul de la Geneva”) se aprobă în numele Uniunii.

Textul Actului de la Geneva se anexează la prezenta decizie.

Articolul 2

Președintele Consiliului desemnează persoana împuternicită să depună, în numele Uniunii Europene, instrumentul de aderare prevăzut la articolul 28 alineatul (2) punctul (ii) din Actul de la Geneva pentru a exprima consimțământul Uniunii Europene de a-și asuma obligații în temeiul Actului de la Geneva.

Articolul 3

În cadrul Uniunii speciale, Uniunea este reprezentată de Comisie în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană. Comisia transmite toate notificările necesare în temeiul Actului de la Geneva în numele Uniunii.

În special, Comisia acționează ca autoritate competentă, în sensul articolului 3 din Actul de la Geneva, fiind responsabilă de administrarea Actului de la Geneva pe teritoriul Uniunii și de comunicările cu Biroul Internațional de Proprietate Intelectuală al Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale în temeiul Actului de la Geneva și al Regulamentului comun asociat Acordului de la Lisabona și Actului de la Geneva al Acordului de la Lisabona („Regulamentul comun”).