RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 175/1

Avizul Comitetului Economic și Social European privind „investițiile viitoare în industria nucleară și rolul acestora în politica energetică a UE”

(2009/C 175/01)

La 27 mai 2008, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Comisia Europeană a solicitat Comitetului Economic și Social European elaborarea unui aviz exploratoriu cu privire la

Investițiile viitoare în industria nucleară și rolul acestora în politica energetică a UE

Secțiunea pentru transporturi, energie, infrastructură și societatea informațională, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 10 noiembrie 2008. Raportor: dl IOZIA.

În cea de a 449-a sesiune plenară, care a avut loc la 4 decembrie 2008 (ședința din 4 decembrie 2008), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 122 de voturi pentru, 15 voturi împotrivă și 16 abțineri.

1. Concluzii și recomandări

1.1 Dacă se iau în calcul procedurile administrative și timpul necesar construcției, este nevoie de aproximativ zece ani pentru a se produce electricitate într-o centrală nucleară, investițiile putând să varieze de la 2 la 4,5 miliarde de euro, pentru o putere instalată de 1 000-1 600 MWe. Asigurarea unui cadru juridic stabil este esențială, având în vedere perioada care separă momentul investiției de cel în care este comercializată energia. Atât opțiunea nucleară, cât și legislația în domeniu trebuie să se bucure de sprijinul unei largi majorități a cetățenilor și a spectrului politic.

1.2 În conformitate cu programele actuale, circa jumătate din centrale vor trebui dezafectate până în 2030. CESE consideră că este absolut necesară adoptarea de măsuri stricte, care să asigure resurse financiare corespunzătoare în vederea acestor dezafectări, conform principiului „poluatorul plătește”, precum și un grad ridicat de protecție a lucrătorilor și cetățenilor. Comitetul susține pe deplin propunerile Comisiei, de transformare grabnică a Recomandării 2006/851/Euratom într-o directivă care să prevadă crearea unor autorități independente de gestionare a fondurilor alocate dezactivării și dezafectării.

Comitetul Economic și Social European:

1.3 subliniază că principalele obstacole constau în incertitudinea la nivelul politicilor și în procedurile de dobândire a autorizației, în lipsa transparenței și a unor informații complete, clare și veridice privind riscurile efective, precum și în lipsa unor decizii referitoare la identificarea unor situri definitive și sigure de stocare a deșeurilor. Riscurile pentru investitorii privați sunt prea mari, iar criza financiară face și mai dificilă identificarea de capital pe termen mediu și lung, cum ar fi cel necesar pentru industria nucleară. Lăsând deoparte ajutoarele de stat în acest sector, finanțarea ar putea fi facilitată de existența unui cadru de reglementare stabil și sigur pentru investitori, precum și de posibilitatea încheierii unor contracte de furnizare pe termen lung, care să garanteze că investițiile vor fi profitabile. Dificultățile pe care le-a presupus sporirea, chiar și modestă, a resurselor Euratom destinate finanțării (împrumuturi Euratom) nu lasă să se întrevadă în curând o schimbare a politicii comunitare;

1.4 este convins de necesitatea unei implicări democratice a cetățenilor, cărora trebuie să li se asigure posibilitatea de a cunoaște în amănunt riscurile și beneficiile energiei nucleare, pentru a putea participa în mod conștient la alegerile care îi privesc direct. CESE se face purtătorul de cuvânt al acestei necesități și solicită Comisiei să încurajeze statele membre să lanseze o campanie destinată instaurării transparenței și certitudinilor în ce privește necesitățile energetice europene, eficiența energetică și diferitele opțiuni, inclusiv cea nucleară;

1.5 consideră că, în prezent, soluția de prelungire a perioadei de exploatare a centralelor este justificată din punct de vedere economic, cu condiția respectării stricte a normelor de securitate, chiar dacă astfel se renunță la o creștere considerabilă a eficienței termodinamice (15-20 %);

1.6 consideră că trebuie facilitate investițiile orientate către cercetarea privind siguranța și protecția lucrătorilor și cetățenilor, către susținerea programelor de formare, de stagii și de evoluție profesională care au în vedere menținerea în permanență a unei capacități tehnice și tehnologice de nivel înalt în industria din sector, precum și în cadrul autorităților naționale de reglementare și control. Aceste investiții ar trebui finanțate și prin programe publice naționale, pe lângă cel de-al șaptelea Program-cadru Euratom;

1.7 consideră că, în caz de accident, diversele sisteme de despăgubire și de stabilire a răspunderii sunt insuficiente și nejustificate, și ar dori, în primă instanță, unificarea condițiilor stabilite în Convențiile de la Paris și Viena, care nu prevăd același tip de cadru juridic aplicabil, și nici aceleași măsuri de despăgubire în cazul daunelor legate de sectorul nuclear. Ar fi bine-venită adoptarea unei directive, conform prevederilor articolului 98 din Tratatul Euratom, în materie de asigurare împotriva riscurilor, care să prevadă clar că, în cazul unui accident, responsabilitatea revine integral operatorilor nucleari. Dată fiind natura riscului, ar trebui încurajată repartizarea acestuia între operatorii europeni din sector, pe baza exemplelor existente;

1.8 consideră că, pentru a putea face față unei posibile creșteri semnificative a numărului de solicitări privind construirea de noi centrale, industria europeană trebuie să prevadă investiții considerabile în cunoaștere și formare, ca și în cercetare și dezvoltare (acestea fiind elemente indispensabile pentru viitorul acestui sector în Europa). Un procentaj de electricitate nucleară inferior celui de 10-15 % din producția anuală ar fi puțin semnificativ, deoarece costurile administrative și gestionarea deșeurilor au nevoie de o masă critică pentru a putea realiza economii de scară;

1.9 este conștient de faptul că soluția de identificare a unui singur sit sau a mai multor situri europene comune de stocare, așa cum s-a făcut în Statele Unite, nu este realizabilă, și solicită statelor membre să accelereze procedurile de stabilire a siturilor naționale definitive. Se impune definirea unor cerințe armonizate de siguranță, CESE considerând, ca și Asociația autorităților de reglementare nucleară (WENRA) și Parlamentul European, că ar fi necesară o directivă în acest sens;

1.10 încurajează Comisia să sprijine programele de cercetare și dezvoltare, în special cele privind energia nucleară de a patra generație.

1.11 Nici în ce privește tratarea deșeurilor și protecția împotriva radiațiilor ionizante, resursele disponibile pentru cercetare nu par a fi corespunzătoare. CESE invită Comisia, Consiliul și Parlamentul să aloce resurse suplimentare pentru cel de-al șaptelea Program-cadru Euratom, în vederea susținerii inițiativelor tehnologice comune specifice, după exemplele din domeniul pilelor de combustie sau din cel al medicamentelor. Mai mult, CESE invită statele membre să facă, și în domeniul lor de competență, considerabil mai mult pentru rezolvarea acestor probleme. În luna iulie 2008, Autoritatea pentru dezafectarea instalațiilor nucleare (NDA – Nuclear Decommissioning Authority) a mărit cu 30 % plafonul fondurilor publice necesare dezafectării, față de 2003. Estimările NDA se ridică la 73 de miliarde de lire sterline, echivalentul a 92 de miliarde de euro, cu o tendință de creștere (1). Compania EDF (Électricité de France) care are un nivel de standardizare ridicat, afirmă că aceste costuri se ridică la 15-20 % din costurile inițiale de construcție.

1.12 În opinia Comitetului, Uniunea Europeană și statele membre ar trebui să ia în considerare adoptarea anumitor măsuri menite să reducă aceste incertitudini:

— din punct de vedere politic, ele ar trebui să tindă către obținerea unui consens politic de durată în tot spectrul politic, cu privire la rolul pe care l-ar putea juca energia nucleară în lupta împotriva schimbărilor climatice;

— din punct de vedere economic, ele ar putea stabili cerințele în cazul dezafectării și eliminării deșeurilor, precum și provizioanele pe care operatorii vor trebui să le constituie pentru a acoperi aceste cheltuieli pe termen lung. Împreună cu autoritățile de reglementare, ele ar putea clarifica în ce condiții poate fi furnizată energia nucleară în rețea, precum și ce tipuri de contracte de aprovizionare pe termen lung ar putea fi considerate acceptabile;

— din punctul de vedere al cercetării, Uniunea Europeană și statele membre ar putea sprijini și mai mult cercetarea și dezvoltarea în domeniul tehnologiei nucleare de a treia și a patra generație (inclusiv în ce privește fuziunea), care vor prezenta o mai mare eficiență, precum și standarde de mediu și de siguranță mai bune decât actuala generație de centrale nucleare;

— din punctul de vedere al amenajării teritoriului, ele ar putea accelera procesul lent de identificare și autorizare a amplasărilor în situri corespunzătoare;

— din punct de vedere financiar, instituțiile financiare europene ar trebui să poată mobiliza resurse sub forma acordării de credite, ceea ce ar încuraja și alți investitori să se manifeste și să joace un rol.

2. Finanțarea în sectorul nuclear

2.1 Necesitățile energetice în Europa și cifra costurilor previzibile

2.1.1 În următorii douăzeci de ani, Europa va trebui să facă investiții de aproximativ 800-1 000 de miliarde de euro pentru înlocuirea actualelor centrale electrice, indiferent de combustibilul utilizat. În ceea ce privește reactoarele nucleare, se apreciază că dintr-un total de 146, vor trebui înlocuite între 50 și 70 (costurile potențiale situându-se între 100 și 200 de miliarde de euro).

2.1.2 Costurile pe care le presupune prelungirea duratei de viață a centralelor nucleare aflate în prezent în exploatare se ridică la circa 25 % din costurile unei centrale noi și asigură o utilizare ulterioară de 10 până la 20 de ani. Costurile menționate într-un studiu recent (2) nu sunt omogene, ele variind între 80 și 500 EUR/kWe, în funcție de tehnologiile folosite, și au în vedere proiecte de prelungire a duratei de viață cu aproximativ 10 ani.

2.1.3 Incertitudinea în privința opțiunilor viitoare din sectorul energetic și posibilitatea obținerii unui profit suplimentar de pe urma investițiilor îi determină mai degrabă pe operatori să solicite prelungirea perioadei de exploatare a centralelor actuale, decât să investească sume uriașe în unele noi și mai eficiente. Prelungirea duratei de viață, cu asigurarea unui nivel de securitate cel puțin egal, prezintă un cert interes economic și din punctul de vedere al politicii climatice, dar nu rezolvă totuși problema necesarului energetic pe termen lung, ci o amână, pur și simplu.

2.1.4 În cazul unei reduceri treptate a producției de electricitate nucleară, aceasta va trebui înlocuită cu alte energii care să garanteze același nivel de emisii și aceeași sarcină de bază. În eventualitatea înlocuirii centralelor dezafectate, vor fi necesari între 100 și 200 de miliarde de euro. Dacă actuala cotă de producție în sectorul nuclear va fi menținută, va fi nevoie de 200-400 de miliarde de euro, în funcție de cererea de energie electrică.

2.1.5 Costul unei noi centrale nucleare este estimat la o sumă cuprinsă între 2 și 4,5 miliarde de EUR. BEI consideră că, pe termen lung, dezvoltarea producției de energie în sectorul nuclear stă sub semnul incertitudinii, și prevede o reducere drastică în UE, de 40 % în 2030, în raport cu 2004. În cursul unei audieri recente la CESE, președintele BEI a confirmat această previziune. Agenția Internațională pentru Energie Atomică (AIEA) prevede, pentru aceeași perioadă, o creștere a capacității de producere a electricității nucleare de la 368 GW la 416 GW, adică o creștere de 13 % la nivel mondial, în timp ce în Europa se prevede o reducere cu 15 GW (3).

2.2 Schimbările climatice, emisiile de CO2 și sectorul nuclear

2.2.1 În vederea îndeplinirii obiectivelor de la Kyoto, precum și a celor – și mai riguroase – care urmează a fi stabilite la Copenhaga, UE va trebui să producă 60 % din electricitate fără emisii de CO2. În prezent, circa 40 % din emisiile de CO2 din Uniunea Europeană sunt rezultatul producției de energie, rolul sectorului nuclear neputând fi trecut cu vederea. În opinia Comisiei, ar fi de dorit ca obiectivul producerii a 20 % din energie din surse regenerabile până în 2020 să vizeze 30 % până în 2030.

2.2.2 Este previzibilă creșterea emisiilor de CO2 asociate producției și tratării uraniului, în special datorită epuizării treptate a zăcămintelor minerale cu concentrație ridicată de uraniu și a creșterii cantității de gaze cu efect de seră, datorită utilizării fluorului și clorului necesare în procesul pregătirii hexafluorurii de uraniu, precum și purificării zirconiului utilizat pentru tuburile în care este introdus uraniul îmbogățit.

2.2.3 Amprenta de CO2 emis la producerea de electricitate în sectorul nuclear va rămâne totuși foarte mică, aspect căruia va trebui să i se acorde atenția cuvenită.

2.2.4 Cererea de electricitate pentru transportul public și privat va crește, ca și cerințele în materie de producție de hidrogen, extras în prezent în proporție de 95 % din hidrocarburi. Hidrogenul va ajuta la rezolvarea problemei stocării electricității, cu condiția să fie obținut din combustibili cu emisii extrem de reduse.

2.3 Dificultățile cu care se confruntă industria nucleară

2.3.1 Cea mai importantă problemă constă în incertitudinea cadrului administrativ și de reglementare. Procedurile diferă de la țară la țară, în unele cazuri timpul necesar construcției putându-se dubla sau tripla. Comisia consideră că în Finlanda ar fi necesari pentru aceasta cel puțin 10 ani, dar, din cauza problemelor întâlnite în timpul construcției, lucrările au fost sistate, apreciindu-se că va exista o întârziere de cel puțin 18 luni. Procedura administrativă a fost demarată în 2000, iar conectarea la rețea nu va avea probabil loc înainte de 2011.

2.3.2 Investițiile în sectorul nuclear sunt caracterizate de o cotă foarte ridicată de capital inițial, care reprezintă aproximativ 60 % din investiția totală, vânzarea de electricitate urmând să înceapă abia după 10 ani. Este nevoie de 20 de ani pentru amortizarea capitalului investit și a costului acestuia. Aceasta arată importanța unor perioade de funcționare suficient de lungi pentru a asigura rentabilitatea acestei tehnologii.

2.3.3 Aceste investiții sunt de foarte lungă durată. Darea în funcțiune, exploatarea, decontaminarea și dezafectarea se pot întinde pe o perioadă mai lungă de o sută de ani. Este esențială garantarea stabilității financiare a operatorilor pentru o perioadă îndelungată, ca și un angajament pe termen lung al statelor membre cu privire la evoluția sectorului nuclear.

2.3.4 Finanțarea sectorului nuclear depinde în cea mai mare măsură de alegerile politice ale guvernelor naționale, primul factor de incertitudine fiind reprezentat chiar de necesitatea de a avea un cadru juridic sigur și stabil. Este indispensabilă o politică de implicare și de sensibilizare a cetățenilor, astfel încât aceștia să poată contribui la efectuarea unei alegeri pe baza unor informații complete și transparente, ușor de înțeles și veridice. Doar o procedură democratică poate permite efectuarea unei alegeri conștiente, de care depinde viitorul industriei nucleare europene.

2.3.5 Impactul ridicat al costurilor financiare presupune necesitatea „vânzării” întregii energii produse, dat fiind că instalațiile nucleare trebuie să funcționeze la sarcina de bază, distribuind electricitatea produsă într-un număr foarte ridicat de ore pe an. Se pune problema siguranței profitului, aceasta putând fi rezolvată prin posibilitatea încheierii de contracte pe termen lung, ca în cazul Finlandei.

2.3.6 Un alt factor de incertitudine îl reprezintă regimul despăgubirilor și identificarea diferitelor responsabilități care le revin statelor membre în caz de accident. Ar trebui să existe un sistem european uniform de garantare, în vederea îmbunătățirii sistemelor actuale și a acoperirilor oferite de asigurările actuale, care sunt absolut insuficiente în cazul unui accident grav. Sarcinile și responsabilitatea trebuie să le revină în totalitate producătorilor, aceștia urmând să întreprindă orice alte acțiuni necesare. Având în vedere natura riscului (costuri foarte ridicate în cazul unui accident grav și o probabilitate redusă de producere a acestuia), ar trebui promovate forme de coasigurare mutuală între diverșii producători de energie nucleară.

2.3.7 Opinia publică. Cel mai recent sondaj privind opinia publică (4) indică o inversare a atitudinii față de sectorul nuclear, înregistrându-se o puternică opinie favorabilă în țările care utilizează această tehnologie (deși în UE-27 primează încă o atitudine de împotrivire, însă la o foarte mică diferență, 45 % față de 44 %). Lipsa transparenței și nevoia de informații clare și complete au fost evidențiate și cu ocazia Forumului european pentru energia nucleară.

2.4 Resursele comunitare

2.4.1 Tratatul Euratom prevede, prin intermediul programului-cadru al Comunității Europene a Energiei Atomice, finanțări specifice pentru cercetare, dezvoltare și demonstrație.

Primul program (acțiuni indirecte) se referă la următoarele sectoare:

— cercetarea în domeniul energiei provenite din fuziune nucleară (5);

— fisiunea nucleară și radioprotecția.

Al doilea program (acțiuni directe) prevede investiții pentru:

— fuziunea nucleară (1 947 MEUR, din care cel puțin 900 MEUR alocate activităților legate de proiectul ITER);

— fisiunea nucleară și radioprotecția (287 MEUR);

— activități nucleare ale Centrului comun de cercetare (517 MEUR).

2.4.2 Un alt instrument comunitar de finanțare îl constituie BEI, care a garantat finanțări în domeniu de peste 6 589 MEUR, destinați atât construcției de centrale, cât și eliminării deșeurilor, la care se adaugă, pentru aceleași scopuri, 2 773 MEUR, puși la dispoziție de către Euratom.

2.4.3 La analiza investițiilor, după obținerea unui aviz favorabil din partea Comisiei, BEI ia în considerare nu doar mobilizarea unor imense resurse financiare necesare construcției, ci și cheltuielile de gestionare a deșeurilor și de dezafectare. Cu toate acestea, internalizarea costurilor anunțată de BEI nu prevede alte costuri indirecte, precum cele legate de apărarea externă a centralelor de către forțele de securitate, de operațiunile secundare de dezafectare și de lucrările de etiaj construite pe râuri, în scopul garantării unui flux constant de apă în reactoare, chiar în perioade de secetă.

2.4.4 Diferitele moduri de calculare a costurilor și necesitatea de a dispune de un sistem garantat de fonduri ad-hoc sunt descrise în mod clar în comunicarea Comisiei intitulată „Al doilea raport privind utilizarea resurselor financiare alocate pentru dezafectarea instalațiilor nucleare, a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive” (6).

2.4.5 În acest raport sunt evidențiate și utilizările abuzive, în unele state membre, ale fondurilor destinate dezafectării și gestionării deșeurilor. În unele țări, aceste fonduri, finanțate din bani publici, sunt utilizate deseori în alte scopuri. Acest lucru denaturează în mod semnificativ concurența, pentru că aceste costuri ar trebui să fie internalizate conform principiului „poluatorul plătește”.

2.4.6 Propunerea din 2002 a Comisiei, de unificare a Deciziilor 270 din 1977 și 179 din 1994, precum și de sporire a nivelului finanțării, nu s-a bucurat de sprijinul unanim al Consiliului. Fondurile Euratom disponibile, care se pot ridica la 20 % din finanțarea totală, rămân la nivelul a 600 de milioane, sumă insuficientă pentru a satisface solicitările care nu au fost încă formulate oficial, dar fac obiectul unor discuții preliminare cu Comisia.

2.4.7 Fondurile Euratom și creditele BEI ar trebui însă utilizate pentru promovarea cercetărilor și a aplicațiilor care vin în sprijinul unei dezvoltări sigure și durabile a industriei nucleare. Măsurile actuale apar ca necorespunzătoare în raport cu nevoile financiare crescânde pe care le implică garantarea unor standarde ridicate de siguranță și reducerea la minimum a riscurilor. Aceste fonduri ar trebui direcționate în special către țările care dovedesc că dispun de politici publice în sectorul tratării deșeurilor.

2.5 Finanțarea la nivel național

2.5.1 Sistemul ajutoarelor de stat nu prevede posibilitatea finanțării construcției de centrale nucleare, dar finanțările publice sunt posibile și de dorit acolo unde se urmărește sporirea măsurilor de siguranță, crearea și introducerea de metodologii transparente și conforme pentru emiterea de autorizații și alegerea amplasamentelor, precum și pentru sprijinirea programelor de pregătire și de evoluție profesională. Indiferent de faptul că vor fi sau nu construite noi centrale nucleare, va trebui neapărat să se poată conta pe ingineri și tehnicieni de înaltă specializare, care să asigure o gestionare în siguranță și pe termen lung a centralelor, atât a celor în funcțiune, cât și a celor aflate în faza de dezafectare.

2.5.2 Industria europeană din domeniu este angajată în prezent în construcția a patru reactoare (două în Bulgaria, unul în Finlanda și unul în Franța). În stadiul actual, este greu să se prevadă o puternică dezvoltare a acestor capacități de producție, în special în ceea ce privește aspectul fisiunii. Într-un studiu recent, Asociația Industriei Nucleare (NIA) din Marea Britanie a confirmat că ar putea susține 70-80 % dintr-un nou program nuclear, cu excepția componentelor-cheie ale reactorului, cum ar fi cazanul de presiune, turbogeneratoarele și alte componente importante (7). Numărul insuficient de tehnicieni și de ingineri limitează drastic posibilitatea unei dezvoltări considerabile a sectorului. Această lipsă se observă în mod special în statele membre care nu au produs energie nucleară sau au produs în mică măsură. Cu toate acestea, situația ar putea fi remediată, în măsura în care pregătirea unui inginer durează în medie cinci ani, în timp ce, între momentul deciziei de a construi un reactor și punerea acestuia în funcțiune, se scurg în medie zece ani.

2.5.3 Sunt necesare investiții importante în sectorul pregătirii tehnice și științifice. Tânăra generație nu s-a arătat prea interesată să urmeze studii în domeniul nuclear, cu excepția statelor membre care au dezvoltat un program nuclear, creând astfel reale perspective profesionale. Într-un viitor apropiat se va face simțită nevoia de oameni de știință, tehnicieni și ingineri, precum și de experți în construcții industriale. Este indispensabil ca statele membre care folosesc tehnologie nucleară, și în special cele care își propun să o dezvolte, să elaboreze proiecte specifice și substanțiale de investiții în pregătire profesională.

2.5.4 Forumul energiei nucleare a subliniat importanța unei armonizări a cerințelor de securitate. CNS (Convenția privind securitatea nucleară – Convention on Nuclear Safety) și standardele de siguranță ale Agenției Internaționale pentru Energie Atomică (AIEA) sunt recunoscute drept criterii fundamentale de referință. Asociația autorităților de reglementare nucleară din Europa de Vest (WENRA) plănuiește să implementeze un program armonizat între statele UE și Elveția, până în 2010. Pe baza unei analize SWOT, s-a sugerat elaborarea unei directive comunitare privind principiile fundamentale de siguranță în cazul instalațiilor nucleare.

3. Posibilități

3.1 Problema utilizării energiei nucleare și a finanțării acesteia este legată de problema schimbărilor climatice determinate de emisiile de CO2. Aproximativ o treime din producția de electricitate și 15 % din energia consumată în Uniunea Europeană provine din sectorul nuclear, care prezintă emisii foarte slabe de CO2. Chiar și cu luarea în considerare a unei posibile creșteri a contribuției resurselor regenerabile (cealaltă resursă care nu produce CO2 și pe care trebuie să se pună un accent hotărât, ca și pe economia de energie), pare extrem de dificil să se obțină o reducere a emisiilor de CO2 în următoarele decenii, fără menținerea producției de energie nucleară la nivelul actual.

3.2 Energia nucleară este mai puțin sensibilă la fluctuația prețurilor, dat fiind impactul slab al costului uraniului asupra prețului total.

3.3 Diversificarea mixului energetic îmbunătățește posibilitățile statelor, în special ale celor care sunt foarte dependente de importuri.

3.4 Costurile pe kwh din sectorul nuclear, conform datelor furnizate de către Comisie și de unii operatori, sunt mai ridicate decât cele din centralele termice clasice, dar mai scăzute decât cele din sectorul energiilor regenerabile. Evaluările nu țin cont, pe de o parte, de costurile previzibile ale certificatelor pentru emisiile de CO2, și nici, pe de altă parte, de internalizarea parțială a cheltuielilor previzibile ale decontaminării și dezafectării de la sfârșitul ciclului de exploatare. Pentru orice tip de sursă de energie, ar trebui adoptată metoda internalizării tuturor costurilor externe. Anumiți operatori, precum și unele studii mai vechi (8) susțin că este mai mic costul kWh produs în sectorul nuclear.

3.5 Durata rezervelor de combustibil. Dacă se menține numărul actual de centrale și aceeași tehnologie în cazul reactoarelor, rezervele cunoscute ar putea permite o funcționare viabilă economic și cu emisii reduse de CO2 pentru o perioadă care, în funcție de estimări, variază de la câteva decenii la mai multe secole (9) (10). Această incertitudine rezultă din faptul că, având în vedere epuizarea treptată a zăcămintelor de uraniu mai „pur”, costurile de extracție și de rafinare vor crește în termeni de utilizare a energiei și a substanțelor chimice care produc gaze cu efect de seră. Viitoarea generație de centrale va putea totuși reduce consumul în mod absolut, prin crearea de reactoare reproducătoare. Ar fi interesant de luat în considerare utilizarea drept combustibil a toriului, care se găsește în cantități mai mari decât uraniul, prezintă un randament neutronic și o absorbție neutronică mai mari, necesitând deci o mai mică îmbogățire a combustibilului pe unitatea energetică produsă. În plus, el ar putea alimenta și reactoarele reproducătoare lente, ceea ce ar reduce considerabil producerea de deșeuri radioactive și de plutoniu, care poate fi utilizat și în alte scopuri decât cele pașnice.

4. Riscuri

4.1 Posibilitatea unor accidente majore și a unor căderi radioactive. Chiar dacă progresul tehnologiei reactoarelor a făcut ca riscurile să devină în mod obiectiv minore, datorită adoptării a numeroase măsuri de control, nu se poate exclude în mod teoretic posibilitatea topirii miezului reactorului. Sisteme pasive de siguranță, cum ar fi cel de recuperare a nucleului (core catcher), care a fost deja utilizat în cazul reactorului de tip EPR aflat în construcție în Finlanda, asigură izolarea scurgerilor radioactive chiar și în eventualitatea extrem de improbabilă a topirii miezului. Viitoarele reactoare, care se vor bucura de „securitate intrinsecă”, ar putea elimina acest risc. De exemplu, proiectul european VHTR Raphael va garanta, chiar și în cazul blocării sistemului de răcire, o evoluție termică lentă către o stare de echilibru, în care disiparea căldurii va compensa producerea de energie, pe când, în cazul reactoarelor actuale, este nevoie de o intervenție rapidă pentru a stopa creșterea temperaturii miezului.

4.2 Riscuri pentru sănătate în condițiile funcționării normale a centralelor. Într-un studiu efectuat între 1990 și 1998 asupra incidenței cazurilor de leucemie la copiii care locuiesc în apropierea centralelor nucleare, au fost identificate 670 de cazuri de leucemie, fără să se constate o incidență crescută în cazul copiilor care locuiau la mai puțin de 20 de km de un amplasament nuclear. Un studiu epidemiologic mai recent (KIKK), efectuat în Germania, la inițiativa Agenției federale de protecție contra radiațiilor (BfS), pe un eșantion foarte larg (1 592 de cazuri și 4 735 de controale), a arătat însă că numărul de cazuri de cancer la copiii sub 5 ani este invers proporțional cu distanța dintre locuințele acestora și o centrală nucleară. Autorii au ajuns la concluzia că nivelul de radiație măsurat este atât de scăzut încât, din punctul de vedere al cunoștințelor radiobiologice, nu se poate afirma că expunerea la radiații ionizante ar fi cauza cancerului. Un grup extern (11) de experți a verificat rezultatele studiului KIKK. Acestea sunt de încredere, iar nivelul redus al radiațiilor indică faptul că se impune o aprofundare a studiilor în privința unei eventuale hipersensibilități a copiilor la riscurile iradierii, precum și o supraveghere constantă a persoanelor care locuiesc în apropierea centralelor nucleare (12). În luna septembrie 2008, Oficiul federal pentru sănătate al guvernului elvețian a lansat programul Canupis (Childhood Cancer and Nuclear Power Plants in Switzerland), având în vedere rezultatele studiului german și analiza documentelor în materie, comandată de ASN (Autoritatea pentru Securitate Nucleară din Franța), ca urmare a recomandărilor raportului Vroussos.

4.3 Deșeurile. Foarte puține sunt statele care au găsit o soluție la această problemă, prin identificarea unor situri definitive de stocare. În Statele Unite, situl din New Mexico (Waste Isolation Pilot Plant), utilizat începând din 1999, a trebuit să fie desființat din cauza infiltrațiilor de apă care, în combinație cu sarea gemă din mină, determinau un puternic efect de coroziune a recipientelor, conducând astfel la concluzia că siturile implantate în formații saline trebuie considerate ca instabile din punct de vedere geologic. În Europa, doar Finlanda și Suedia au anunțat că au stabilit un sit definitiv. O atenție specială va trebui acordată retratării deșeurilor. Trebuie continuate cercetările privind depozitarea definitivă a deșeurilor după retratarea combustibililor iradiați. Calitatea depozitării și ambalarea deșeurilor constituie componente esențiale ale siguranței și securității ciclului de producție a combustibililor nucleari.

4.4 Tratare și transport. Alte probleme decurg din gestionarea instalațiilor de tratare și transport al combustibilului iradiat, ai căror responsabili nu au avut în trecut un comportament ireproșabil și comparabil cu cel al specialiștilor din centralele nucleare, utilizând de exemplu nave neadecvate pentru transport (una dintre acestea s-a scufundat, din fericire fără substanțe radioactive la bord) sau deversând în mare substanțe periculoase.

4.5 Riscuri geologice și hidro-geologice. Un alt element critic îl constituie situarea multor centrale în zone seismice. Japonia a preferat să închidă situl Kashiwazaki-Kariwa, din prefectura Nigata, cea mai mare centrală din lume, renunțând, astfel, la o capacitate de 8 000 MWe. Închiderea, ca urmare a cutremurului din 16 iulie 2007, a redus producția de electricitate nucleară cu 25 TWh. În prezent, se efectuează lucrări pentru repunerea în funcțiune a celor două reactoare.

4.6 Proliferarea nucleară și terorismul. Îngrijorarea a crescut în ultimii ani, ca urmare a noilor amenințări venind din partea grupărilor teroriste. Centralele cu adevărat sigure ar trebui să poată suporta impactul cu un avion, fără să existe scurgeri de material radioactiv.

4.7 Apa. Un alt aspect foarte important se referă la schimbările climatice și la lipsa din ce în ce mai acută a apei. Ca în cazul tuturor centralelor termice, inclusiv centrale pe cărbuni, petrol sau energie solară, necesarul de apă pentru procesul de răcire este foarte ridicat și pentru centralele nucleare, în măsura în care nu se utilizează tehnologia mai puțin eficientă a răcirii cu ajutorul aerului. (În Franța, apa necesară pentru producția de electricitate – inclusiv din hidrocentrale – reprezintă 57 % din totalul consumului anual, și anume 19,3 mil. m3 dintr-un total de 33,7 de miliarde de metri cubi; cea mai mare parte a acestui volum de apă este redată circuitului natural (93 %) după răcirea din cadrul procesului de fisiune și producerea de electricitate (13)). Încălzirea unor mari cantități de apă de către centralele nucleare și reducerea îngrijorătoare a cursurilor de apă de suprafață și a pânzelor freatice pun probleme suplimentare în ce privește alegerea amplasamentelor și determină opinia publică să pună întrebări care cer răspunsuri clare din partea autorităților. Uneori, în situații de secetă, producția de electricitate a trebuit redusă sau chiar oprită.

4.8 UE nu dispune de materii prime. În 2007, doar 3 % din nevoile sale erau disponibile în interiorul granițelor sale. Rusia reprezintă primul furnizor, cu aproximativ 25 % (5 144 tU), urmată de Canada, cu 18 %, Niger, cu 17 % și Australia, cu 15 %. Prin urmare, sectorul nuclear nu reduce dependența energetică în raport cu țările terțe, chiar dacă ceilalți furnizori sunt în majoritate țări stabile din punct de vedere politic.

4.9 Accesul pe termen lung la finanțare și capital. Resursele financiare necesare sunt, desigur, importante, dar perioada proiectării și construcției – pot să treacă mai bine de zece ani până la intrarea în funcțiune a centralei – face ca investițiile să fie foarte riscante. Termenul de construcție indicat inițial nu a fost respectat niciodată, durata medie efectivă necesară pentru a se ajunge la comercializarea electricității produse depășind întotdeauna previziunile, lucru care a antrenat cheltuieli de finanțare suplimentare.

4.10 Incidente recente. În cursul redactării prezentului aviz s-au înregistrat numeroase incidente, unul în Slovenia și patru în Franța. Interdicția existentă în Franța privind utilizarea apei și consumarea peștelui din râurile în care s-a scurs apă radioactivă a avut un impact negativ asupra opiniei publice din Europa. Aceste evenimente, precum și puternicul lor impact mediatic negativ indică faptul că trebuie să se acorde o atenție deosebită procedurilor de întreținere și de alegere a întreprinderilor care operează în amplasamente nucleare.

5. Observațiile CESE

5.1 Energia electrică provenită din sectorul nuclear are o atât de mare importanță, încât în prezent este inimaginabilă înlocuirea pe termen scurt a contribuției indispensabile pe care aceasta o aduce la bilanțul energetic al UE.

5.2 Finanțarea sectorului nuclear depinde în cea mai mare măsură de alegerile politice ale guvernelor naționale, primul factor de incertitudine fiind reprezentat chiar de necesitatea de a avea un cadru juridic sigur și stabil. Este indispensabilă o politică de implicare și de sensibilizare a cetățenilor, astfel încât aceștia să poată contribui la efectuarea unei alegeri pe baza unor informații complete și transparente, ușor de înțeles și veridice. Doar o procedură democratică poate permite efectuarea unei alegeri conștiente, pe care să se poată baza viitorul industriei nucleare europene.

5.3 Așa cum a observat și Comisia, lipsa de transparență și informațiile puține și contradictorii pe teme precum alocarea fondurilor destinate eliminării deșeurilor și dezafectării centralelor ieșite din funcțiune sporesc incertitudinea cetățenilor. CESE solicită Comisiei să încurajeze statele membre să lanseze o campanie destinată instaurării transparenței și certitudinilor privind necesitățile energetice europene, eficiența energetică și diferitele opțiuni, inclusiv cea nucleară.

5.4 Comitetul ia notă de faptul că multe dintre centralele electrice din Europa (care folosesc fie combustibil fosil, fie energie nucleară) vor ajunge la capătul ciclului de viață în următorii douăzeci de ani și că aceasta ar putea provoca sincope în aprovizionarea cu electricitate, în cazul în care nu se efectuează noi investiții substanțiale.

5.5 Comitetul a apreciat în diferite avize că principalele priorități din domeniul energetic sunt promovarea mai puternică a eficienței energetice și creșterea proporției energiei regenerabile în cadrul producției de energie.

5.6 Cu toate acestea, Comitetul este conștient de faptul că, până și în condițiile în care vor fi întreprinse maxime eforturi, creșterea proporției energiei regenerabile și a eficienței energetice nu sunt susceptibile să poată rezolva problema eventualelor lipsuri din aprovizionarea cu electricitate. În Europa, în ansamblu, vor fi necesare investiții atât în centralele ce produc electricitate pe bază de cărbune, cât și în cele nucleare.

5.7 În ambele cazuri, Comitetul consideră că toate externalitățile privind mediul și siguranța ar trebui incluse în evaluarea proiectelor de investiții și a costurilor lor de exploatare.

5.8 Având în vederea amenințarea crescândă reprezentată de schimbările climatice, orice nouă centrală electrică pe bază de combustibili fosili ar trebui să permită instalarea de dispozitive de captare și stocare a dioxidului de carbon, costurile presupuse de aceasta urmând a fi încorporate în evaluare și în planurile de afaceri. În mod similar, costurile de dezafectare și de eliminare a deșeurilor ar trebui introduse în evaluările și planurile de afaceri referitoare la orice nouă centrală nucleară. Nu trebuie să existe subvenții ascunse.

5.9 În prezent, investitorii și alți finanțatori se arată reticenți în a angaja resurse considerabile în construirea unei noi generații de centrale nucleare în Europa, din cauza numeroaselor incertitudini care afectează contextul economic, politic și de reglementare, precum și din cauza perioadei lungi care se scurge între momentul investiției masive și cel al fructificării acesteia.

5.10 Abordarea din Finlanda, care a creat un consorțiu de mari utilizatori ce s-au angajat ferm să achiziționeze la un preț stabil cea mai mare parte a electricității produse, ar trebui încurajată și facilitată.

5.11 Comisia este încurajată să sprijine programele de cercetare și dezvoltare, în special cele privind fuziunea și energia nucleară de a patra generație, deși se știe că aceasta nu va fi utilizabilă din punct de vedere comercial înainte de 2030 (14). Cea de-a patra generație își propune să creeze un sector nuclear mai „curat”, care să elimine problemele legate de gestionarea deșeurilor și de proliferare, care să reducă și mai mult riscul căderilor radioactive și să prezinte un consum redus de material fisil; totodată, ea poate contribui în mod eficient la producția de hidrogen. De asemenea, trebuie promovată cu hotărâre dezvoltarea energiei fuziunii pentru a putea utiliza, în cea de-a doua jumătate a acestui secol, avantajele sale deosebite în privința siguranței și resurselor.

5.12 Resursele pe care Euratom le poate pune la dispoziție pentru sprijinirea investițiilor prin intermediul garanțiilor și, prin urmare, pentru reducerea poverilor financiare ale întreprinderilor, care pot profita de înaltul prestigiu al instituțiilor europene, sunt blocate și ar putea fi adaptate la costurile majorate și la inflația înregistrată pentru perioada dată. Aceasta s-ar putea face fără a sacrifica alte programe de sprijin (ca, de exemplu, cele privind eficiența energetică sau sursele de energie regenerabilă), eventual cu mijloace suplimentare specifice.

5.13 Nici în ce privește tratarea deșeurilor și protecția împotriva radiațiilor ionizante, resursele și programele de cercetare din domeniu nu par a fi corespunzătoare. CESE invită Comisia, Consiliul și Parlamentul să aloce resurse suplimentare în acest sens, pentru cel de-al șaptelea Program-cadru al Euratom, inclusiv prin intermediul inițiativelor tehnologice comune specifice, după exemplele oferite în domeniul pilelor de combustie sau în cel al medicamentelor. Mai mult, CESE face un apel către statele membre să-și aducă propria contribuție în acest sens, prin programe naționale consolidate în domeniul radiobiologiei și radioprotecției, epidemiologiei și depozitării definitive.

5.14 Modelul de finanțare destinat sectorului nuclear, independent de alte programe-cadru, ar trebui extins la programele de eficiență energetică și de dezvoltare a energiilor regenerabile.

5.15 Statele membre ar trebui să organizeze la nivel național forumuri pe tema energiei nucleare, după modelul celui organizat de Comisie la Praga și Bratislava, care a luat în discuție trei teme: posibilități, riscuri, transparență și informare.

5.16 Uniformizarea procedurii de eliberare a autorizațiilor și a identificării amplasamentelor, printr-o procedură europeană unică, s-ar dovedi, cu siguranță, benefică din punctul de vedere al certitudinii investițiilor și al perioadei necesare până la punerea în funcțiune, dar opinia publică nu ar accepta nicidecum o reglementare europeană mai puțin strictă decât cea de la nivel național. În materie de securitate, trebuie avut în vedere interesul pe care îl prezintă pentru Europa definirea unor standarde stricte și armonizate, având în vedere caracterul transfrontalier al riscurilor asociate (de exemplu, în cazul centralelor situate în apropierea granițelor naționale). Armonizarea proiectării și a reglementărilor ar putea avea loc odată cu apariția viitoarei generații de reactoare.

5.17 Consumatorii ar trebui să poată beneficia de o producție mai ieftină de electricitate. Astăzi, prețurile la bursa electricității sunt fixate în funcție de costurile de producție cele mai ridicate (ciclul combinat gaz-cărbune); dimpotrivă, ar trebui cotate diferitele surse de energie, la prețuri diferențiate.

Bruxelles, 4 decembrie 2008. Președintele Comitetului Economic și Social European Mario SEPI Secretarul general al Comitetului Economic și Social European Martin WESTLAKE

(1) Comisia pentru conturi publice a Camerei comunelor – al 38-lea raport al sesiunii 2007-2008 privind Autoritatea pentru dezafectarea instalațiilor nucleare din Marea Britanie.

(2) Osterreichisches Okologie Institut, Viena, 2007.

(3) Raportul DOE/EIA-0484(2008), iunie 2008.

(4) Eurobarometru special 297 – „Atitudini față de deșeurile radioactive” (iunie 2008).

(5) P. Vandenplas, G. H. Wolf – „50 de ani de fuziune nucleară controlată în Uniunea Europeană” (50 years of controlled nuclear fusion in the European Union), revista Europhysics News, 39, 21 (2008).

(6) COM(2007) 794 final din 12 decembrie 2007.

(7) NIA (Nuclear Industry Association – Asociația Industriei Nucleare) – Capacitatea Marii Britanii de a elabora un nou program de construcții nucleare (The UK capability to deliver a new nuclear build programme) – actualizare 2008.

(8) DGEMP – Costurile de referință ale producției electrice (Les coûts de référence de la production électrique), Ministerul francez al economiei, finanțelor și industriei – decembrie 2003.

(9) Storm van Leeuwen, Nuclear power – the energy balance (2008); www.stormsmith.nl.

(10) Asociația Nucleară Mondială (World Nuclear Association): www.world-nuclear.org/info/info.html.

(11) Dr. Brüske-Hohlfeld, GSF, Neuherberg, Prof. Greiser, BIPS, Bremen, Prof. Hoffmann, Universitatea Greifswald, Dr. Körblein, Institutul pentru mediu München, Prof. Jöckel, Universitatea Essen Duisburg, PD Dr. Küchenhoff, LMU München, Dr. Pflugbeil, Berlin, Dr. Scherb, GSF, Neuherberg, Dr. Straif, IARC, Lyon, Prof. Walther Universitatea München, Prof. Wirth, Wuppertal, Dr. Wurzbacher, Institutul pentru mediu München.

(12) Mélanie White-Koning, Denis Hémon, Dominique Laurier, Margot Tirmarche, Eric Jougla, Aurélie Goubin, Jacqueline Clave.

(13) Eau France și IFEN (Institut Français de l'Environnment – Institutul francez de mediu) – date privind consumul din 2004.

(14) Forumul internațional Generația a IV-a – GIF, 2008.