[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 28.11.2008

COM(2008) 774 final

COMUNICARE A COMISIEI

privind Raportul 2008 asupra competitivităţii europene

[SEC(2008)2853]

1. INTRODUCERE

Uniunea Europeană se confruntă cu o realitate internaţională aflată în schimbare. La momentul actual, pieţele financiare se află într-o criză majoră care a început să se extindă şi la economia reală. Peste tot în lume, factorii de decizie politică depun eforturi pentru a restaura încrederea în sistemul financiar. În 2008, conjunctura economică a fost influenţată de volatilitatea preţurilor produselor de bază, alimentelor şi energiei, precum şi deprecierea dolarului faţă de euro. Aceste evoluţii subliniază necesitatea pentru Europa de a continua să-şi întărească capacitatea de adaptare la şocuri externe, dezvoltând o economie bazată pe cunoaştere şi încurajând competitivitatea printr-un angajament permanent faţă de strategia pentru creştere şi locuri de muncă. Competitivitatea europeană stă la baza analizei efectuate de Comisie în raportul său anual asupra competitivităţii. Accentul este pus pe variaţiile recente ale creşterii productivităţii în UE, care reprezintă motorul competitivităţii pe termen lung. Raportul 2008 asupra competitivităţii europene[1] analizează, printre altele, diferiţi factori care pot avea un impact asupra competitivităţii, cum ar fi deschiderea către schimburile comerciale şi investiţiile străine directe (ISD), responsabilitatea socială a întreprinderilor (RSÎ), precum şi propunerea recentă a UE în favoarea unei politici industriale durabile. Anul acesta, raportul conţine, de asemenea, un studiu aprofundat al competitivităţii celui mai important segment al economiei noastre, întreprinderile mici şi mijlocii (IMM-uri).

Raportul 2008 asupra competitivităţii arată o îmbunătăţire constantă a economiei europene, în termeni de productivitate şi de nivel de trai în raport cu Statele Unite, deşi în 2007 produsul intern brut pe cap de locuitor era încă mai scăzut decât cel al Statelor Unite cu aproximativ o treime. Atât la nivel macroeconomic cât şi la nivel sectorial, productivitatea totală a factorilor (PTF) reprezintă o sursă importantă de diferenţe între Statele Unite şi UE. O serie de factori, cum ar fi inovarea, un mediu instituţional şi un mediu de afaceri mai bune, metode de gestionare îmbunătăţite şi accesul la TIC explică contribuţia mai mare a productivităţii totale a factorilor în Statele Unite în comparaţie cu ţările UE. Diferenţele de productivitate din interiorul Uniunii Europene se reduc, noile state membre recuperează întârzierile şi unele dintre cele mai bogate state membre ale UE reuşesc să obţină performanţe mai bune decât Statele Unite.

2. PERFORMANţE GLOBALE ÎN MATERIE DE COMPETITIVITATE

Creşterea economiei europene a continuat în 2007

Creşterea economică a UE a continuat în ritm susţinut în 2007, deşi a devenit vizibilă o încetinire începând cu cel de-al patrulea trimestru (PIB-ul real al UE a crescut cu 2,6%). Această creştere economică puternică a fost susţinută de o rată de creştere a ocupării forţei de muncă de aproximativ 1,7%. Creşterea productivităţii muncii, care este în general mai ciclică decât creşterea ocupării forţei de muncă, a scăzut uşor la 1,3% în 2007 (de la 1,5% în 2006).

În ceea ce priveşte nivelul de venit pe cap de locuitor (PIB pe cap de locuitor), UE se află încă în urma Statelor Unite (UE-27=100, SUA=154,3). Motivele pentru această diferenţă continuă diferă în funcţie de statele membre ale UE, deşi se datorează în parte diferenţelor în ceea ce priveşte orele lucrate per persoană. Pentru unele state membre (Belgia, Franţa şi Olanda) această diferenţă este explicată pe deplin de un număr mai mic de ore lucrate, având în vedere faptul că productivitatea orară a forţei de muncă depăşeşte de fapt nivelurile atinse în Statele Unite. Pentru noile state membre, nivelul mai scăzut al PIB pe cap de locuitor se datorează în principal productivităţii mai scăzute a muncii.

[pic]

Diferenţele de productivitate din interiorul UE se reduc

În 2007 (ca şi în 2006) creşterea productivităţii în UE-27 a depăşit nivelul atins de SUA, ceea ce reprezintă o evoluţie pozitivă. Cu toate acestea, nivelul productivităţii al UE-27 este mult mai scăzut decât cel din SUA, deoarece contribuţia la PIB a unei persoane angajate în Statele Unite este în medie mai mare cu 42% decât cea a omologului său în UE; diferenţa de productivitate pe oră lucrată este mai scăzută (28% în 2006; datele pentru 2007 nu sunt încă disponibile pentru SUA). Diferenţele în interiorul UE sunt încă substanţiale. Pornind de la niveluri foarte scăzute de productivitate în primii ani de după comunism, noile state membre recuperează întârzierea lor, din moment ce afişează o creştere mai rapidă a productivităţii muncii. Aderarea la UE a facilitat pentru noile state membre adoptarea de tehnologii avansate şi îmbunătăţirea organizării şi a gestiunii.

Rubrica: Creştere şi productivitate – explicarea conceptelor

Creşterea economică poate fi descompusă în creşterea forţei de muncă şi creşterea productivităţii muncii. Creşterea forţei de muncă poate fi produsă de o creştere a populaţiei unei ţări („componenta demografică”) sau de o performanţă mai bună a pieţei (inclusiv rata de participare, rata şomajului şi orele lucrate; aceasta este componenta „piaţa muncii”).

Nivelul mai ridicat al venitului pe cap de locuitor nu corespunde neapărat unor niveluri de bunăstare crescute. În măsura în care aceste niveluri crescute de venit sunt obţinute prin utilizarea intensivă a forţei de muncă (în raport cu alte ţări), acest lucru implică mai puţin timp liber pentru lucrător, ceea ce ar trebui considerat ca o pierdere de bunăstare dacă timpul liber este valorizat în mod pozitiv. Prin urmare, productivitatea muncii per oră lucrată reprezintă un indicator al eficienţei mai direct decât productivitatea muncii per persoană angajată, deoarece orele lucrate per angajat diferă în funcţie de ţară.

Un indicator complementar al productivităţii este productivitatea totală a factorilor. Productivitatea totală a factorilor (PTF) se referă la factorii care leagă producţia de ansamblul resurselor utilizate pentru producţie. Cu alte cuvinte, schimbările în producţie se pot datora schimbărilor factorilor (cum ar fi capitalul sau forţa de muncă) dar, de asemenea, şi altor schimbări. Această ultimă componentă, partea reziduală neexplicată, reflectă o schimbare în PTF. Aceasta este partea creşterii productivităţii generată de factori necorporali cum ar fi progresul tehnic sau inovaţia organizaţională în locul utilizării crescute a resurselor, cum ar fi capitalul. Printre politicile cele mai relevante pentru PTF figurează cele create pentru a favoriza progresul tehnologic, schimbările pe plan organizaţional, mobilitatea forţei de muncă, investiţiile crescute în cercetare şi dezvoltare, utilizarea TIC, concurenţa şi reforma pieţei produselor. Toate aceste politici se află în centrul pilonului macroeconomic al strategiei de la Lisabona, ceea ce înseamnă că acesta poate contribui important la stimularea PTF.

Creşterea structurală a productivităţii muncii în UE este mai scăzută decât în SUA

Rata de creştere anuală medie a PIB-ului real era cu aproximativ 0,8% mai scăzută decât în SUA în perioada 1995-2006. O analiză contabilă a creşterii la nivel macroeconomic pentru acest grup arată punctele forte şi punctele slabe în această perioadă (a se vedea anexa).

- Punctele forte ale UE: EU-15 a înregistrat îmbunătăţiri în raport cu Statele Unite în ceea ce priveşte participarea pe piaţa forţei de muncă. În plus, formarea iniţială a forţei de muncă s-a îmbunătăţit, de asemenea, în UE-15[2].

- Punctele slabe ale UE: Rata de creştere mai scăzută în UE-15 se datora mai ales unei evoluţii demografice mai puţin favorabile şi unei creşterii mai slabe a productivităţii muncii, aceasta din urmă fiind cauzată mai ales de un progres nesatisfăcător al productivităţii totale a factorilor şi, într-o mai mică măsură, de o expansiune mai redusă capitalului.

Încetinirea creşterii productivităţii muncii şi, în special, a productivităţii totale a factorilor, poate fi relaţionată cu nivelul scăzut de performanţă al UE în materie de inovare, care reprezintă un factor cheie pentru productivitate pe termen lung. Deşi măsurile de performanţă în materie de inovare arată că UE este pe cale de a prinde din urmă Statele Unite, ritmul acestei convergenţe pare că a încetinit.

Diferenţe mari în contribuţia diferitelor sectoare la creşterea productivităţii forţei de muncă în UE

Un număr relativ mic de sectoare a contribuit pentru o parte importantă a ratei de creştere anuale a productivităţii muncii în ansamblul economiei în perioada 1995-2005 (1,6%)[3]. Dacă facem abstracţie de sectoarele non-piaţă, cei şase contribuitori cei mai importanţi (din 49), şi anume agricultura, comerţul cu amănuntul, comerţul cu ridicata, poşta şi telecomunicaţiile, transportul interior şi intermedierea financiară contribuie la jumătate din creşterea productivităţii muncii în timpul acestei perioade. Acest rezultat se explică prin ratele de creştere a productivităţii superioare mediei, conjugate cu părţi relativ importante ale acestor sectoare în economie. Fapt interesant, rezultatele UE în aceste sectoare sunt inegale, comparate cu cele ale Statelor Unite, deoarece în jumătate dintre ele (poşta şi telecomunicaţiile, transportul interior şi intermedierea financiară) UE afişează o creştere a productivităţii muncii mai crescută. În acelaşi timp, Statele Unite depăşesc în mod evident UE în ceea ce priveşte comerţul cu amănuntul.

3. FACTORII CHEIE AI COMPETITIVITăţII

3.1. Deschiderea comercială şi competitivitatea

Deschiderea în ceea ce priveşte comerţul sau investiţiile străine directe (ISD) sunt benefice pentru economie – nenumărate elemente empirice demonstrează că economiile deschise sunt mai bogate şi mai productive decât cele închise: studii macroeconomice arată că o creştere de 1 punct procentual a părţii comerţului în PIB creşte nivelul venitului de ordinul de la 0,9% până la 3%. Dintr-o perspectivă sectorială, se observă o relaţie pozitivă şi semnificativă între gradul de deschidere a comerţului (atât în ceea ce priveşte deschiderea exporturilor cât şi intrarea importurilor) şi creşterea productivităţii muncii.

Exportatorii sunt mult mai productivi decât cei care nu exportă

Întreprinderile care fac comerţ sunt mult mai productive decât cele care nu fac. Observaţiile care au la bază date la nivel de întreprindere indică faptul că „prima de export” (adică o performanţă mai bună a exportatorilor) pe baza productivităţii muncii în UE variază de la 3% la 10%. Două ipoteze sunt utilizate pentru a explica prima de productivitate la export: ipoteza auto-selecţiei, conform căreia întreprinderile cele mai productive se selecţionează singure pe pieţele de export; şi ipoteza mai intuitivă a învăţării prin export conform căreia întreprinderile îşi cresc productivitatea prin export. Aceste două ipoteze nu se exclud reciproc şi întreprinderile mai productive se pot selecţiona singure pentru export, dar odată intrate pe pieţele de export creşterea productivităţii poate beneficia de un nou impuls. Informaţiile empirice care sprijină câştigurile de productivitate la nivelul întreprinderilor prin învăţarea prin export sunt, prin urmare, mai variate decât informaţiile care arată că doar firmele mai productive se selecţionează singure la export. Chiar dacă exportul are un efect inegal asupra productivităţii la nivelul întreprinderilor, acesta are un impact pozitiv incontestabil asupra productivităţii globale. Rezultate similare pot fi observate în ceea ce îi priveşte pe importatori, care sunt şi ei mai productivi decât cei care nu importă, şi în ceea ce priveşte întreprinderile care efectuează investiţii străine directe (ISD) care sunt mai productive decât exportatorii şi importatorii. Având în vedere creşterea de productivitate asociate activităţilor de export, de import şi de ISD, politicile care vizează deschiderea de pieţe în străinătate, precum şi deschiderea pieţelor naţionale au toate şansele de a reuşi.

Rolul primordial al pieţei interne

Pentru ţările din UE, piaţa internă a avut o importanţă capitală în ceea ce priveşte creşterile de productivitate rezultate din deschidere. În ceea ce priveşte în principal schimburile comerciale în interiorul UE, cercetările recente confirmă rolul important pe care îl are piaţa internă în creşterea productivităţii: se estimează că productivitatea medie s-ar reduce cu 13% în cazul în care s-ar suprima schimburile comerciale bilaterale în interiorul UE. În plus, se estimează, de asemenea, că productivitatea ar putea creşte cu 2% în cazul în care costurile comerciale în interiorul UE s-ar reduce cu 5%. Aceste concluzii subliniază importanţa pieţei unice, a monedei unice şi a suprimării controalelor la frontieră pentru operaţiile comerciale în interiorul UE şi evidenţiază avantajele economice care ar pute fi obţinute în urma noilor îmbunătăţiri aduse funcţionării pieţei interne.

O piaţă internă bine dezvoltată joacă un rol important deoarece permite Europei să-şi asume rolul de lider în materie de stabilire a unor valori de referinţă şi de promovare a convergenţei normelor la nivel mondial. În cele din urmă, având în vedere faptul că reducerea costurilor comerciale în trecut a fost favorizată de scăderea costurilor de transport şi a tarifelor vamale, accentul pus pe obţinerea unor costuri comerciale mai interesante, aceste costuri fiind adesea relaţionate cu barierele netarifare, ar putea fi benefic pentru IMM-urile care se confruntă în mod special cu acest tip de bariere.

Importanţa barierelor netarifare

Costurile comerciale (care se împart în costuri de transport, costuri transfrontaliere incluzând tarifele vamale, costurile de schimb valutar şi costurile de informare, costurile distribuţiei angro şi cu amănuntul) pentru ţările dezvoltate ar putea să ajungă la echivalentul unei taxe ad valorem de 170%.. Cu toate acestea, întreprinderile din UE consideră că barierele netarifare şi lipsa de informaţii (de exemplu cunoaşterea insuficientă a pieţelor de export) sunt mai importante decât constrângerile comerciale tradiţionale, instituite de deciziile politice, reprezentate de tarifele vamale şi taxele de import[4]. În plus, întreprinderile europene percep politicile de piaţă internă ca pe un sprijin util pentru a face afaceri în străinătate datorită existenţei unei monede unice, a procedurilor vamale comune la frontierele externe ale UE şi a cadrului legislativ al pieţei unice, inclusiv normele tehnice armonizate[5].

Politicile exterioare ale UE în materie de competitivitate ar trebui, prin urmare, să contribuie la reducerea costurilor din spatele frontierelor. Costurile pentru obţinerea de informaţii şi barierele netarifare în ţări terţe reprezintă obstacole majore în calea comerţului. Sunt binevenite, în acest caz, politicile care vizează aprofundarea integrării cu ţările terţe, în mod ideal prin punerea în aplicare a politicilor destinate eliminării barierelor din spatele frontierelor pentru comerţul bunurilor şi serviciilor şi pentru investiţiile străine directe şi prin întărirea cooperării internaţionale în materie de reglementare. Aceste politici pot permite reducerea eterogenităţii regulamentelor, a barierelor netarifare şi standardizarea procedurilor vamale. Consiliul economic transatlantic şi acordurile de liber schimb „aprofundate” regionale şi bilaterale cu anumite ţări asiatice urmează această abordare. UE ar trebui să acţioneze pentru a obţine o protecţie efectivă a inovaţiilor, în special în ceea ce priveşte anumite ţări din Asia în care sistemele de protecţie a drepturilor de proprietate intelectuală sunt puţin dezvoltate.

3.2. Performanţe economice şi competitivitate: rolul creşterii IMM-urilor

Spiritul antreprenorial şi întreprinderile mici şi mijlocii (IMM-uri) sunt din ce în ce mai mult recunoscute ca factori determinanţi ai performanţelor economice ale UE, având în vedere faptul că reprezintă vectorii de schimbare structurală, inovare şi creştere a ocupării forţei de muncă. Încurajarea potenţialului de creştere al IMM-urilor este unul dintre obiectivele principale ale „Small Business Act” (SBA) care este un element cheie în strategia UE pentru creştere şi locuri de muncă[6].

Efectul structurii şi dinamicii întreprinderilor asupra productivităţii şi diferenţelor între UE şi Statele Unite

Pe baza datelor de sector şi de ţară se poate demonstra că, în timp ce o prezenţă puternică a IMM-urilor nu garantează în sine o creştere puternică a productivităţii muncii sau a valorii adăugate, aceasta poate contribui, datorită climatului de afaceri suscitat, la crearea unei dinamici de întreprindere şi la dezvoltarea de întreprinderi cu creştere puternică într-un sector sau într-o ţară care sunt asociate cu creşterea productivităţii muncii, a ocupării forţei de muncă şi a valorii adăugate.

La un nivel mai general, este dovedit faptul că atât creările cât şi închiderile de întreprinderi contribuie la creşterea productivităţii generale. O comparaţie cu situaţia de peste Atlantic arată că contribuţia creării de întreprinderi la creşterea globală a productivităţii este în medie superioară în Europa, în timp ce contribuţia închiderii de întreprinderii este mult mai scăzută decât în Statele Unite.

De asemenea, o comparaţie între UE şi Statele Unite arată diferenţe importante în structura şi dinamica întreprinderilor. Principalele diferenţe sunt : (i) în Statele Unite, întreprinderile noi de succes se dezvoltă mai repede decât în UE; (ii) noile întreprinderi în Statele Unite sunt de dimensiuni mai mici şi afişează niveluri de productivitate mai puţin omogene decât în Europa; şi (iii) în Statele Unite, întreprinderile cele mai productive tind mai mult decât cele din UE să-şi crească cotele de piaţă după câţiva ani. În consecinţă, întreprinderile americane sunt în medie mai mari decât cele europene şi distribuţia întreprinderilor după mărime în Statele Unite se caracterizează printr-o parte net inferioară de microîntreprinderi (de la 1 până la 9 angajaţi) din numărul total de întreprinderi şi din ocuparea forţei de muncă. Ratele de intrare şi de ieşire, precum şi ratele de supravieţuire sunt comparabile în mare măsură în ţările UE şi Statele Unite, deşi anumite surse sugerează că există o mai mare asemănare între ratele de intrare decât între cele de ieşire, care tind să fie mai scăzute în UE decât în Statele Unite. Ansamblul acestor constatări indică faptul că mediul de piaţă în Statele Unite este mai competitiv şi mai favorabil unei experimentări pe piaţă. În plus, datele demonstrează că, în raport cu Statele Unite, obstacolele din calea creşterii reprezintă problema majoră pentru o întreprindere în UE.

Întreprinderi aflate în expansiune rapidă există în toate sectoarele economice şi în toate ţările din UE

Ocuparea locurilor de muncă în noile întreprinderi este esenţială pentru creşterea totală a ocupării forţei de muncă şi este cel puţin la fel de importantă ca şi contribuţia la ocuparea forţei de muncă a întreprinderilor (aflate în expansiune rapidă) existente. Contrar unei idei larg răspândite, observaţii recente arată că întreprinderile aflate în expansiune rapidă sunt prezente în toate sectoarele de activitate şi în toate ţările. Acest lucru înseamnă că întreprinderile aflate în expansiune rapidă nu sunt doar, sau chiar în primul rând, întreprinderi de înaltă tehnologie (de vârf?). Acest lucru reprezintă manifestarea reactivităţii lor antreprenoriale şi a abilităţii acestora de a profita de oportunităţile pe care piaţa le oferă. Cu toate acestea, informaţiile de care dispunem scot în evidenţă relativa deficienţă a UE în sectoarele înaltei tehnologii. În Statele Unite, mult mai multe întreprinderi cu activităţi intensive de cercetare şi dezvoltare (denumite adeseori „întreprinderi bazate pe noile tehnologii” sau „NTBF”) au avut posibilitatea să se dezvolte, să crească în ritm rapid şi să devină actori economici importanţi. Acest fenomen permite economiei Statelor Unite să se orienteze către noi sectoare promiţătoare cu mai multă flexibilitate decât UE.

Este dovedit faptul că ţările industriale apropiate de frontiera tehnologică încurajează foarte mult inovarea antreprenorială, în timp ce în alte ţări, întreprinderile adoptă ca regulă generală o strategie de recuperare bazată pe investiţii pentru creştere. În UE-15, întreprinderile cu creştere puternică sunt caracterizate de o capacitate de inovare superioară mediei, în timp ce, în noile state membre, resursele investite în inovare şi rezultatele obţinute sunt mai aproape de medie.

4. IMPACTUL POLITICILOR COMUNITARE IMPORTANTE ASUPRA COMPETITIVITăţII

4.1. Politica industrială durabilă

Pentru a menţine competitivitatea europeană într-un mediu internaţional din ce în ce mai dificil şi pentru a avansa în realizarea obiectivelor de mediu limitând amprenta de carbon, UE încurajează trecerea la o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon şi cu eficienţă energetică mare. Pentru a atinge acest obiectiv, Comisia Europeană a propus o serie de măsuri la nivel comunitar printre care: cel de-al treilea pachet legislativ privind piaţa internă a energiei şi pachetul privind acţiunile climatice şi energia regenerabilă[7] în ianuarie 2008, care sunt discutate în acest moment în Consiliu şi în Parlament. Ambiţia Comisiei constă în a obţine o reducere semnificativă a emisiilor de gaze cu efect de seră ale UE (de 20% sau 30% în comparaţie cu nivelul din 1990, în funcţie de situaţia internaţională) şi o creştere a părţii de energie regenerabilă în consumul total de energie al UE cu 20% până în 2020, fără a afecta competitivitatea UE.

Trecerea la o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon reprezintă un potenţial real pentru pieţele, aflate în expansiune, de produse ecologice. De asemenea, creează oportunităţi pentru competitivitatea acestui sector pe pieţele internaţionale. Industria europeană a înregistrat deja progrese semnificative privind îmbunătăţirea eficienţei energetice şi a utilizării eficiente a resurselor şi ocupă o poziţie de lider în industrii cheie[8]. Totuşi, încă există bariere în calea intrării pe piaţă a acestui tip de produse şi de tehnologii. Una dintre aceste bariere o constituie faptul că consumatorii nu ştiu de existenţa acestor produse sau sunt descurajaţi de preţurile iniţiale mai mari, în ciuda economiilor pe care le vor realiza pe termen lung.

Este dovedit faptul că o mai mare intrare pe piaţă a produselor şi tehnologiilor eficiente în materie de energie şi de utilizare a resurselor antrenează avantaje potenţiale substanţiale atât pentru economie, cât şi pentru mediu. Pentru a elibera acest potenţial, Comisia a adoptat de curând un plan de acţiune privind consumul şi producţia durabile şi politica industrială durabilă care stabileşte un cadru armonizat, integrat şi dinamic destinat să îmbunătăţească performanţa energetică şi de mediu a produselor[9]. Cadrul propus vizează îmbunătăţirea performanţei ecologice generale a produselor pe tot cuprinsul ciclului lor de viaţă, promovând şi stimulând cererea de produse şi tehnologii mai bune şi ajutând consumatorii să facă alegeri mai bune printr-o etichetare mai coerentă şi mai simplă. În acest mod ar trebui să contribuie la consolidarea competitivităţii UE.

4.2. Responsabilitatea socială a întreprinderilor

La momentul relansării strategiei de la Lisabona, în 2005, Comisia a declarat că responsabilitatea socială a întreprinderilor[10] „poate aduce o contribuţie esenţială la dezvoltarea durabilă, consolidând în acelaşi timp potenţialul inovator şi competitivitatea Europei”[11]. Importanţa responsabilităţii sociale a întreprinderilor nu poate fi supraestimată, în special având în vedere faptul că una dintre lecţiile care trebuie desprinse din actuala criză financiară este că şefii de întreprinderi şi directorii generali responsabili din punct de vedere social au o importanţă crucială pentru bunăstarea societăţilor noastre.

Responsabilitatea socială a întreprinderilor are un impact pozitiv asupra competitivităţii întreprinderilor

O privire de ansamblu asupra efectelor responsabilităţii sociale a întreprinderilor asupra a şase factori determinanţi diferiţi pentru competitivitate la nivel de întreprindere – structura costurilor, resursele umane, punctul de vedere al clientului, inovarea, gestionarea riscurilor şi a reputaţiei şi rezultatele financiare – arată că aceasta poate avea un impact pozitiv asupra competitivităţii. Dovada cea mai puternică a unui impact pozitiv asupra competitivităţii a responsabilităţii sociale a întreprinderii apare în domeniile resurselor umane, gestionării riscurilor şi a reputaţiei şi inovării. Reputaţia unei întreprinderi în termeni de responsabilitatea socială a întreprinderii este din ce în ce mai importantă în momentul în care recrutează personal pe pieţe ale muncii foarte competitive.

Datele disponibile sugerează o relaţie pozitivă importantă între responsabilitatea socială a întreprinderilor şi competitivitate prin intermediul gestionării resurselor umane, deşi pentru anumite întreprinderi costurile suplimentare presupuse de responsabilitatea socială a întreprinderilor ar putea depăşi la început beneficiile. Responsabilitatea socială a întreprinderilor reprezintă o componentă esenţială a gestionării riscurilor şi a reputaţiei pentru multe întreprinderi şi devine din ce în ce mai importantă pe măsură ce întreprinderile sunt expuse unui control public mai mare. Abordarea unor probleme legate de responsabilitatea socială a întreprinderilor, cum ar fi transparenţa, drepturile omului şi cerinţele lanţului de aprovizionare dintr-o perspectivă a gestionării riscurilor a permis anumitor întreprinderi să descopere efecte pozitive suplimentare ale responsabilităţii sociale a întreprinderilor.

Anumite aspecte ale responsabilităţii sociale a întreprinderilor, cum ar fi crearea unui mediu de muncă favorabil angajatului, pot creşte capacitatea de inovare a unei întreprinderi. Legătura pozitivă dintre responsabilitatea socială a întreprinderilor şi inovaţie este întărită de faptul că aceasta din urmă reprezintă din ce în ce mai mult rezultatul unei colaborări, precum şi al tendinţei de a crea noi valori de întreprinderi din inovaţiile care răspund unor probleme de societate.

Legătura dintre responsabilitatea socială a întreprinderilor şi competitivitate pare să fie din ce în ce mai puternică

Mulţi dintre factorii care au o influenţă asupra justificării economice a responsabilităţii sociale a întreprinderilor sunt ei înşişi dinamici şi dobândesc o importanţă crescută, cum ar fi aşteptările salariaţilor, sensibilizarea consumatorilor, evoluţia achiziţiilor private şi publice, tipul procesului de inovare şi importanţa pe care pieţele financiare o atribuie problemelor sociale şi de mediu. Interesul întreprinderilor pentru responsabilitatea socială a întreprinderilor se bazează din ce în ce mai mult pe oportunităţile pe care aceasta le oferă în ceea ce priveşte crearea de valoare şi nu doar în ceea ce priveşte protecţia valorii prin intermediul gestionării riscurilor şi a reputaţiei.

Importanţa justificării economice a responsabilităţii sociale a întreprinderilor într-o întreprindere dată continuă să depindă de poziţionarea acesteia în raport cu concurenţa. Pentru anumite întreprinderi, cerinţele juridice excesive sociale şi de mediu pot genera costuri care afectează competitivitatea. Totuşi, pentru un număr din ce în ce mai mare de întreprinderi din ce în ce mai multe sectoare, responsabilitatea socială a întreprinderilor devine o condiţie sine qua non a competitivităţii. În plus, pentru a face diferenţa în termeni de competitivitate, responsabilitatea socială a întreprinderilor trebuie să fie plasată în centrul strategiei comerciale. Întreprinderile în care responsabilitatea socială a întreprinderilor continuă să reprezinte o preocupare secundară, limitată în special la funcţiile de relaţii publice, riscă să piardă oportunităţi de a-şi creşte competitivitatea.

5. IMPLICAţII POLITICE

Raportul din acest an asupra competitivităţii are importante implicaţii politice: acţiuni bine concepute şi puse în aplicare în anumite domenii specifice cum ar fi comerţul, inovarea şi spiritul antreprenorial sau energia pot contribui la consolidarea competitivităţii economiei europene.

Analiza conţinută în raportul din acest an a arătat că priorităţile şi recomandările politice ale ciclului 2008-2010 al strategiei UE pentru creştere şi locuri de muncă continuă să aibă o importanţă crucială. UE trebuie să continue să promoveze inovarea, utilizarea efectivă a TIC şi concurenţa pe pieţele cu amănuntul şi angro. „Small Businness Act”, dacă este pus în aplicare la toate nivelurile, va îmbunătăţi mediul de afaceri şi va promova spiritul antreprenorial. Va încuraja experimentarea antreprenorială şi climatul general de afaceri în UE.

În ceea ce priveşte dimensiunea externă a competitivităţii, politicile comerciale ar trebui să vizeze reducerea costurilor din spatele frontierelor, în special prin intermediul unei cooperări internaţionale în domeniul reglementării şi al unor politici care să vizeze reducerea barierelor netarifare şi a procedurilor vamale. Acest lucru poate contribui la creşterea semnificativă a productivităţii economiei UE.

Măsuri luate din timp în domeniul producţiei durabile pot crea avantaje inerente poziţiei de precursor şi pot aduce beneficii potenţiale semnificative atât pentru economie cât şi pentru mediu. Planul de acţiune privind consumul şi producţia durabile şi politica industrială durabilă, adoptat recent, reprezintă o etapă importantă către o economie competitivă cu emisii scăzute de dioxid carbon.

În cele din urmă, raportul asupra competitivităţii din acest an a evidenţiat o legătură pozitivă între competitivitate şi responsabilitatea socială a întreprinderilor. Comisia va continua să ofere elanul politic şi sprijinul practic necesar tuturor părţilor implicate în responsabilitatea socială a întreprinderilor.

Anexă: Analiza creşterii în UE-15 în comparaţie cu Statele Unite (1995-2006)

[pic] Sursă: Mourre, G. (2008), “What Drives Income Differentials, Underutilisation of Labour and Economic Growth in Europe? A Detailed GDP Accounting Exercise”, Manuscript, Free University of Brussels.

[1] Raportul european asupra competitivităţii 2008 COM (2008)…

[2] Rezultatele trebuie interpretate cu precauţie, având în vedere faptul că datele disponibile nu sunt armonizate în totalitate şi că datele privind ocuparea forţei de muncă defalcate pe nivelul de educaţie nu sunt disponibile decât începând cu anul 2001 pentru Statele Unite.

[3] Rata de creştere a productivităţii (pe ora lucrată) pentru întreaga economie este echivalentă cu media ponderată a ratelor de creştere sectoriale, ponderările reprezentând părţile respective ale sectorului în numărul total de ore lucrate. Această rată de creştere poate fi diferită de rata de creştere prezentată de alte surse. Datele provin din baza de date pentru cercetare EUKLEMS (www.euklems.net).

[4] Deşi aceste rezultate sunt în general valabile pentru toate marile sectoare de activitate considerate în analiză, pentru anumite sectoare şi ţări, taxele de import reprezintă în continuare bariere comerciale pentru întreprinderile europene exportatoare.

[5] Având la bază estimări care utilizează date din sondajul „Observatorul european al IMM-urilor”, Flash Eurobarometer Series nr. 196.

[6] Comunicarea Comisiei „«Gândiţi mai întâi la scară mică» prioritate pentru IMM-uri - Un «Small Business Act » pentru Europa”, COM(2008) 394

[7] COM(2008)30 final, COM(2008)13 final, COM(2008)16 final, COM(2008)17 final, COM(2008)18 final şi COM(2008)19 final.

[8] Energia eoliană, pentru care întreprinderile UE deţin 60% din cota de piaţă mondială, reprezintă un exemplu. Energia solară constituie un alt exemplu.

[9] COM(2008)397.

[10] Responsabilitatea socială a întreprinderilor este un concept aplicat întreprinderilor pentru a integra în mod voluntar preocupările sociale şi de mediu în activităţile comerciale ale acestora şi în interacţiunea cu părţile implicate.

[11] Comunicare către Consiliul European de primăvară „Cooperare pentru creştere şi ocuparea forţei de muncă. Un nou început pentru strategia de la Lisabona” (COM(2005)24).