Toate statele membre ale UE produc deșeuri radioactive generate de diferite instalații (de exemplu, centrale nucleare, reactoare pentru cercetare) și activități, cum ar fi aplicațiile radioizotopilor în medicină, industrie, agricultură, cercetare și educație. Deșeurile radioactive sunt definite ca material radioactiv sub formă gazoasă, lichidă sau solidă pentru care nu este prevăzută nicio utilizare ulterioară de către țările de origine și de destinație sau de către o persoană fizică sau juridică a cărei decizie a fost acceptată de țările respective și care este controlat drept deșeu radioactiv de către un organism de reglementare în temeiul cadrului legislativ și de reglementare al țărilor de origine și de destinație.

Mai mult, exploatarea reactoarelor nucleare pentru producerea de energie electrică și pentru cercetare generează, de asemenea, combustibil uzat. Combustibilul uzat este definit drept combustibilul nuclear care a fost iradiat în miezul reactorului și ulterior eliminat definitiv din acesta. Combustibilul uzat poate fi considerat resursă utilizabilă care poate fi reprocesată sau poate fi destinat eliminării definitive, fără să fie prevăzută o utilizare ulterioară și tratat ca deșeu radioactiv.

Când se generează combustibil uzat și deșeuri radioactive, acestea sunt stocate înainte de eventuala lor (re)prelucrare și eliminare. De la locurile în care au fost generate sau gestionate aceste materiale, combustibilul uzat și deșeurile radioactive sunt transportate în principal pe căi rutiere, pe calea ferată sau pe mare și în cazuri limitate pe cale aeriană.

Importul, exportul și tranzitul de deșeuri radioactive și de combustibil uzat prin statele membre sunt practici obișnuite în UE. Circulația acestor materiale, denumită și transfer, are loc în majoritatea statelor membre, indiferent de amploarea programele lor nucleare.

Până în prezent, 16 state membre au reactoare nucleare pe teritoriile lor, iar reactoarele nucleare funcționale sunt situate în 14 state membre. În plus, 20 de state membre au exploatat sau exploatează în continuare reactoare pentru cercetare în UE. Unele state membre expediază combustibilul uzat pentru reprocesare în UE sau în țări terțe. Majoritatea statelor membre care au reactoare pentru cercetare prevăd înapoierea combustibilului uzat furnizorului (SUA sau Federația Rusă) înainte de 2020, deși în cazul mai multor reactoare pentru formare și cercetare nu a fost definită încă ruta de gestionare pe termen lung pentru combustibilul uzat (de exemplu, eliminarea). Deșeurile radioactive au fost, de asemenea, expediate în interiorul și în afara UE în multe cazuri în vederea reducerii la minimum a deșeurilor radioactive prin procesare (de exemplu, topire, incinerare) înainte de stocare și/sau eliminare.

În conformitate cu articolul 20 alineatul (1) din Directiva 2006/117/EURATOM a Consiliului, începând cu 25 decembrie 2011, statele membre au obligația de a transmite Comisiei la fiecare trei ani câte un raport privind punerea în aplicare a directivei. Prin urmare, termenul de depunere a celui de-al doilea raport a fost 25 decembrie 2014.

Toate statele membre și-au prezentat al doilea raport național privind transferurile de deșeuri radioactive sau combustibil uzat pe teritoriile lor pentru perioada 2012-2014, iar Croația a raportat pentru prima dată. În această a doua rundă de raportare s-au observat întârzieri importante; numai trei state membre au transmis la timp notificările (alte state membre au transmis notificările cu diverse întârzieri).

Pe baza rapoartelor naționale, în urma unui schimb de opinii cu Comitetul consultativ și după adoptarea lor de către Comitetul consultativ, Comisia a elaborat prezentul raport către Parlamentul European, Consiliu și Comitetul Economic și Social European, în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) din directivă. Acesta are la bază toate notificările transmise de statele membre și continuă primul raport al Comisiei pentru perioada 2008-2011, publicat în 2013.

Raportarea este menită să ofere o imagine de ansamblu asupra transferurilor de combustibil uzat și de deșeuri radioactive în Comunitate, asupra tendințelor recente și a provocărilor în materie de import, export și tranzit al combustibilului uzat și al deșeurilor radioactive, asupra refuzurilor raportate și a transferurilor eșuate, precum și asupra acțiunilor propuse.

Informații mai detaliate cu privire la punerea în aplicare a directivei în fiecare stat membru sunt prezentate în documentul de lucru al serviciilor Comisiei SWD(2018)4. Concluzia prezentului raport evidențiază aspectele cărora trebuie să li se acorde mai multă atenție în viitor.

1.1.Cadrul juridic

Gestionarea responsabilă și în condiții de siguranță a deșeurilor radioactive și a combustibilului uzat, inclusiv transferul în siguranță al acestor materiale pe teritoriile statelor membre și în afara lor, este o cerință legală. Această cerință este impusă atât de legislația internațională, cât și de legislația UE.

La nivel internațional, principala referință în acest domeniu este Convenția comună asupra gospodăririi în siguranță a combustibilului uzat și asupra gospodăririi în siguranță a deșeurilor radioactive (denumită în continuare Convenția comună). Printre alte dispoziții, Convenția comună impune părților contractante obligații în materie de siguranță a transportului transfrontalier (import, export și tranzit) de combustibil uzat și deșeuri radioactive. Aceasta impune, la articolul 27, ca fiecare parte contractantă implicată în transportul transfrontalier să ia măsurile corespunzătoare pentru a se asigura că transportul se efectuează în conformitate cu dispozițiile convenției și cu instrumentele internaționale relevante obligatorii din punct de vedere juridic. De la publicarea primului raport al Comisiei privind punerea în aplicare a Directivei 2006/117/EURATOM, Malta a devenit parte contractantă la Convenția comună; prin urmare, toate cele 28 de state membre ale UE sunt părți contractante la convenția menționată, ceea ce demonstrează angajamentul statelor membre de a asigura un nivel ridicat de siguranță a combustibilului uzat și a deșeurilor radioactive, de la generare până la eliminare.

La nivelul UE, de la publicarea primului raport al Comisiei privind punerea în aplicare a Directivei 2006/117/EURATOM, a fost revizuită, în 2013, Directiva 96/29/EURATOM a Consiliului privind normele de securitate de bază, menținându-se obiectivul general de a spori protecția împotriva pericolelor care rezultă din expunerea la radiațiile ionizante și în timpul transportului de combustibil uzat și deșeuri radioactive. Directiva 96/29/EURATOM revizuită (noua Directivă 2013/59/Euratom) abrogă și consolidează într-un singur act legislativ dispozițiile a cinci directive ale UE, inclusiv pe cele ale Directivei 2003/122/EURATOM în ceea ce privește sursele radioactive închise de mare activitate. Noua directivă trebuie care urmează să fie transpusă de statele membre până la data de 6 februarie 2018, definește, de asemenea, criterii armonizate de eliberare și niveluri generale de eliberare a materialului de sub controlul reglementat. În ceea ce privește materialele radioactive naturale (MRN), domeniul de aplicare al Directivei 2013/59/EURATOM a fost extins pentru a acoperi activitățile umane care implică prezența unor surse naturale de radiații, inclusiv prelucrarea materialelor care conțin radionuclizi naturali (MRN). Directiva impune ca protecția împotriva surselor naturale de radiații să fie integrată complet în cerințele generale, în loc să fie abordată separat sub un titlu specific. Mai exact, sectoarele care prelucrează materiale cu conținut de radionuclizi naturali care necesită control reglementat ar trebui gestionate în același cadru de reglementare ca și alte practici. Directiva (articolul 23) impune statelor membre să identifice clase sau tipuri de practici care implică materiale radioactive naturale și care conduc la o expunere a lucrătorilor sau a populației ce nu poate fi neglijată din punctul de vedere al radioprotecției. Anexa VI la Directiva 2013/59/EURATOM conține o listă a sectoarelor industriale care implică materiale radioactive naturale ce trebuie luate în considerare în cursul procesului de identificare, în plus față de industria de extracție și prelucrare a minereurilor de uraniu. În cazul în care un stat membru declară deșeurile MRN ca deșeuri radioactive, transferul acestora ar trebui să fie raportat în temeiul articolului 20 din Directiva 2006/117/EURATOM.

În sfera de aplicare a acestui cadru cuprinzător privind siguranța nucleară și protecția radiologică la nivelul UE, Directiva 2006/117/EURATOM abordează în mod specific autorizațiile reglementare și aspectele procedurale privind transferurile transfrontaliere de deșeuri radioactive și de combustibil uzat generate de instalațiile și activitățile civile. Directiva se aplică de fiecare dată când:

·Țara de origine, țara de destinație sau orice țară de tranzit a combustibilului uzat sau a deșeurilor radioactive este un stat membru al UE;

·Cantitățile și concentrația combustibilului uzat sau a deșeurilor radioactive pentru transfer (denumit și lot) depășesc nivelurile stabilite la articolul 3 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 96/29/EURATOM , înlocuită recent de Directiva 2013/59/EURATOM a Consiliului.

1.2.Principii generale de supraveghere și control al transferurilor

În conformitate cu Directiva 2011/70/EURATOM, fiecare stat membru rămâne pe deplin responsabil pentru propria sa politică privind gestionarea deșeurilor radioactive și a combustibilului uzat în jurisdicția sa, ceea ce ar putea include exportul de combustibil uzat și de deșeuri radioactive sau importul de astfel de materiale [de exemplu pentru (re)procesare] pe teritoriul său.

Articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2006/117/Euratom impune statelor membre să utilizeze un formular standard pentru supravegherea și controlul transferurilor de deșeuri radioactive și de combustibil uzat. În cazul în care materialele respective sunt destinate a fi transferate către țări terțe, statele membre au obligația, de asemenea, să aplice criteriile pentru transfer în conformitate cu articolul 16 alineatul (2) din directivă și cu recomandarea Comisiei.

În cazul în care un transfer nu poate fi efectuat sau în cazul în care condițiile de transfer nu sunt întrunite în conformitate cu directiva menționată, autoritățile competente ale statului membru de origine se asigură că deșeurile radioactive sau combustibilul uzat în cauză se restituie deținătorului, cu excepția cazului în care se pot lua măsuri alternative sigure. Autoritățile competente în cauză se asigură că persoana responsabilă de transfer ia măsuri de siguranță corective, dacă este necesar. În acest caz, cheltuielile care rezultă în cazurile în care transferul nu poate fi efectuat cad în sarcina deținătorului (articolul 12 din directivă).