INTRODUCERE

Directiva 2005/71/CE a Consiliului privind o procedură specială de admisie a resortisanților țărilor terțe în scopul desfășurării unei activități de cercetare științifică, pentru o perioadă mai mare de trei luni (denumită în continuare „directiva”)[1] este cel de al patrulea instrument legislativ din domeniul migrației legale după introducerea de către Tratatul de la Amsterdam a competenței de legiferare în acest domeniu. În urma consultării Parlamentului European, aceasta a fost adoptată în unanimitate de către Consiliu la 12 octombrie 2005. Danemarca și Regatul Unit nu au obligații în temeiul acestei directive.

Scopul general al directivei este să reducă obstacolele la intrarea și șederea în UE a cercetătorilor resortisanți ai țărilor terțe (denumiți în continuare „cercetători”) și să le acorde drepturi de mobilitate în interiorul UE. Directiva a introdus un mecanism nou față de acquis-ul UE în domeniul migrației existent la momentul respectiv. Organismele de cercetare aprobate în acest scop puteau încheia acorduri de primire pe baza cărora cercetători nu mai aveau nevoie de un permis de muncă pe lângă permisul de ședere.

Raportul de față evaluează modul de aplicare a directivei[2]. Acesta se întemeiază pe un studiu realizat pentru Comisie[3], precum și pe alte surse, inclusiv pe întrebări ad-hoc adresate de către Rețeaua europeană de migrație[4] și pe discuțiile purtate cu statele membre. Statele membre au avut ocazia să analizeze și să actualizeze informațiile factuale referitoare la fiecare dintre țările lor.

Monitorizare șI TRANSPUNERE

Statele membre au avut obligația de a transpune directiva până la 12 octombrie 2007 (articolul 17) și de a comunica aceste informații Comisiei. Între 2007 și 2011, Comisia a organizat ședințe cu statele membre pentru discutarea chestiunilor referitoare la punerea în aplicare și la interpretarea directivei.

În 2007, Comisia a inițiat proceduri privind încălcarea dreptului Uniunii împotriva a 17 state membre, în conformitate cu articolul 258 (ex-226) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, pentru nepunerea în aplicare la timp a directivei sau pentru neinformarea în mod corespunzător a Comisiei cu privire la adoptarea legislației interne de punere în aplicare a directivei. Ulterior, toate statele membre au adoptat treptat măsuri de transpunere, iar procedurile privind încălcarea obligației de comunicare au fost sistate.

Conformitatea măsurilor de transpunere

Defini ții (articolul 2)

Articolul 2 al directivei definește termenii „cercetare”, „organism de cercetare” și „cercetător”. Deși majoritatea statelor membre au definit termenii „cercetare” și „organism de cercetare” în conformitate cu directiva, mai puțin de jumătate dintre statele membre au făcut acest lucru în cazul definiției termenului „cercetător”. Pentru a finaliza crearea Spațiului european de cercetare și a crește atractivitatea Europei ca destinație de cercetare, este important ca toate statele membre să interpreteze și să aplice definițiile în mod uniform.

Domeniul de aplicare (articolul 3)

Directiva se aplică resortisanților țărilor terțe care solicită admisia pe teritoriul unui stat membru în scopul realizării unui proiect de cercetare. Douăsprezece state membre au definit domeniul de aplicare în același mod ca directiva[5]. BE, EE, IE, FR, IT, AT, PT și RO nu incorporează toate elementele domeniului de aplicare, iar în ES, LV, LT, NL și SI nu s-au identificat măsuri explicite de transpunere. În practică, acest lucru nu pare să împiedice cercetătorii resortisanți ai țărilor terțe să beneficieze de dispozițiile directivei.

Dispozi ții mai avantajoase (articolul 4)

Unele state membre au semnat acorduri bilaterale și/sau multilaterale prin care oferă anumitor resortisanți ai țărilor terțe condiții mai avantajoase decât cele prevăzute în directivă. Scopul principal al acestor acorduri este să stabilească legislația aplicabilă în materie de securitate socială și să asigure transferabilitatea securității sociale.

Organisme de cercetare (articolele 5 și 6)

Desemnarea organismelor de cercetare (articolul 5)

Articolul 5 alineatul (1) prevede cerința ca organismele de cercetare să primească o aprobare specială pentru a angaja cercetători. Statele membre decid cu privire la o procedură de desemnare specifică la nivel național[6]. Durata aprobării este de cel puțin cinci ani și poate fi scurtată numai în cazuri excepționale [articolul 5 alineatul (2)]. Aceste dispoziții sunt respectate în majoritatea statelor membre[7].

LV, LT și PT aplică doar o procedură generală de acreditare a instituțiilor de învățământ/cercetare, nu una specifică directivei. În general, aceste prevederi sunt mai avantajoase în practică, deoarece organismele naționale de cercetare nu mai trebuie să parcurgă o procedură de desemnare suplimentară pentru a admite cercetători în temeiul directivei. Alte state membre (EL, FR și AT) consideră că toate universitățile publice interne au aprobare în acest sens și impun procedura de desemnare doar în cazul altor categorii de organisme. În SI nu există prevederi privind durata aprobării acordate, iar autoritatea abilitată să acorde aprobarea are dreptul să analizeze în orice moment dacă organismul de cercetare îndeplinește în continuare condițiile inițiale. Acest lucru nu este în conformitate cu directiva.

Articolul 5 alineatele (3) și (4) lasă la latitudinea statelor membre dacă doresc să solicite un „angajament scris” al organismelor de cercetare potrivit căreia vor suporta costurile aferente oricărei șederi ilegale și repatrieri a cercetătorilor, precum și o confirmare privind finalizarea lucrărilor de cercetare[8]. DE, CY, LU, MT, AT, PL, RO, SI și SK și-au exercitat aceste două opțiuni. BE, CZ, EL, IT, LT, HU și NL au transpus doar prevederea referitoare la șederea ilegală și la repatriere, iar IE și FI au transpus doar cerința referitoare la confirmarea finalizării lucrărilor. ES, FR, PT și SE nu au transpus niciuna dintre aceste prevederi. BG, EE și LV utilizează formulările generale din legile privind imigrația din statele respective, tratând organismele de cercetare ca pe sponsori angajați să achite toate costurile în cazul unei șederi ilegale.

Obligația statelor membre de a publica și a actualiza în mod regulat lista organismelor de cercetare [articolul 5 alineatul (5)] a fost transpusă în 19 țări[9]. Deși în EE, IE, IT, LT și PT nu există obligația legală de a publica lista, în practică aceasta este disponibilă pe site-ul internet al autorității naționale abilitate pentru desemnare. Unele state membre publică lista doar în documente oficiale, care pot fi dificil de accesat. „Actualizarea cu caracter regulat” se interpretează în moduri diferite, unele actualizări efectuându-se doar o dată pe an.

În conformitate cu articolul 5 alineatele (6) și (7), statele membre pot stabili condițiile specifice în care se poate refuza reînnoirea sau se poate retrage aprobarea acordată organismelor de cercetare, precum și consecințele în ceea ce privește acordurile de primire și permisele de ședere ale cercetătorilor[10]. Paisprezece state membre au transpus ambele prevederi[11], în timp ce în BE, BG, IE, HU, IT, MT, AT, SI și SE nu există reglementări privind consecințele specifice în caz de refuz al reînnoirii sau de retragere a aprobării organismelor de cercetare. LT și PT nu au transpus prevederea respectivă.

Acordul de primire dintre un organism de cercetare și un cercetător (articolul 6)

Prin acordul de primire cercetătorul se angajează să ducă la bun sfârșit proiectul de cercetare, iar organismul de cercetare se angajează să îl primească pe respectivul cercetător în acest scop [articolul 6 alineatul (1)]. Statele membre au abordat această prevedere în moduri diferite, majoritatea țărilor aplicând numai acordul de primire[12], iar altele impunând încheierea unui contract de muncă în locul acordului de primire sau în plus față de acesta (BE, EE, IE, ES, IT, AT, PL[13]); LT și PT solicită doar un contract de muncă.

Articolul 6 alineatul (2) obligă organismele de cercetare să verifice, înainte de semnarea acordului de primire, care este scopul, durata proiectului cercetătorului, precum și care sunt resursele financiare necesare pentru realizarea acestuia, dacă cercetătorul are calificarea și resurse lunare suficiente fără a face apel la sistemul de asistență socială al statului membru și dacă are asigurare de sănătate. De asemenea, acordul de primire trebuie să specifice situația juridică și condițiile de muncă ale cercetătorului. Această prevedere a fost transpusă în mod corect în majoritatea statelor membre[14]. Datorită faptului că impune încheierea unor contracte de muncă, AT nu reglementează necesitatea ca acordul de primire să specifice situația juridică și condițiile de muncă ale cercetătorilor, în timp ce LT, PT și SI nu reglementează analizarea scopului și duratei cercetării de către organismul de cercetare, condiția privind disponibilitatea resurselor financiare și calificările cercetătorului.

Articolul 6 alineatul (3) lasă la latitudinea statelor membre reglementarea obligației organismelor de cercetare de a furniza cercetătorului o declarație individuală privind asumarea răspunderii financiare pentru cheltuielile care ar fi suportate din fonduri publice în cazul șederii ilegale și al repatrierii sale. Zece state membre au transpus această clauză facultativă[15].

Articolul 6 alineatul (4) prevede încetarea acordului de primire în cazul în care cercetătorul nu este admis în țară sau în cazul în care relația juridică dintre cercetător și organismul de cercetare încetează. Majoritatea statelor membre se conformează acestei prevederi[16]. IT stipulează direct încetarea acordului de primire ca o consecință a situației în care cercetătorului nu i se acordă permisul de ședere. Transpunerea este incompletă în EE și FR, unde reglementările privesc mai mult încetarea permiselor de ședere ale cercetătorilor decât încetarea acordurilor de primire. DE și PL reglementează încetarea acordului de primire în cazul în care cercetătorii nu sunt admiși în țară, fără să reglementeze încetarea relației juridice dintre cercetători și organismele de cercetare. În LT, AT și PT nu există prevederi privind transpunerea.

Articolul 6 alineatul (5) obligă organismele de cercetare să informeze cu promptitudine autoritățile interne despre orice eveniment care ar putea împiedica punerea în aplicare a acordului de primire. Majoritatea statelor membre au transpus și respectă această prevedere[17]. În EE, LV și NL, obligația generală de notificare a susținătorului reîntregirii prevăzută în legea privind imigrația se aplică în cazul în care resortisantul unei țări terțe nu mai îndeplinește condițiile pe baza cărora i s-a acordat permisul. Prevederea nu a fost transpusă în FR, IT[18], LT și PT.

Admisie, ședere și reîntregirea familiei (articolele 7, 8, 9 și 10)

Condiții de admisie (articolul 7)

Articolul 7 stabilește condițiile de admisie a cercetătorilor. Aproape toate statele membre se conformează acestei prevederi. Unele state au creat o categorie specifică denumită „cercetător resortisant al unei țări terțe”, altele aplică legea generală privind imigrația. În general, statele membre consideră că cercetătorii sunt solicitanți de bună credință și le oferă condiții mai avantajoase decât altor categorii de imigranți.

Alineatul (2) permite statelor membre să verifice condițiile în care a fost încheiat și pe care se bazează acordul de primire, opțiune pe care au exercitat-o doar BE, BG, EL, CY, LU și NL. În general, se pare că, atunci când există dubii privind modul de aplicare, majoritatea autorităților competente în probleme de imigrație verifică valabilitatea și condițiile acordului de primire.

Alineatul (3) obligă statele membre să admită cercetătorii după efectuarea verificărilor necesare și îndeplinirea tuturor cerințelor. Majoritatea statelor membre[19] au transpus această prevedere într-un mod clar. Faptul că legislația națională a altor state membre nu include condiții de admisie a cercetătorilor pe teritoriul acestora în vederea desfășurării unei activități de cercetare în baza unui acord de primire, ar putea împiedica accesul cercetătorilor, deoarece admisia acestora poate rămâne la latitudinea autorităților, ceea ce pare să nu fie în întregime conform cu directiva.

Durata permisului de ședere (articolul 8)

Articolul 8 obligă statele membre să elibereze un permis de ședere pe o perioadă de cel puțin un an și să îl reînnoiască dacă sunt îndeplinite în continuare condițiile. În cazul în care proiectul de cercetare este prevăzut să dureze mai puțin de un an, permisul de ședere se eliberează pe durata proiectului. BG, DE, CY, LT, LU, MT, PL, FI și SE au transpus directiva ad litteram . Permisul de ședere se acordă pentru maximum doi ani în CZ, EE, AT, PT și SK, iar în EL și IT pe durata proiectului de cercetare, același lucru fiind valabil și în BE, ES, LV, HU NL și RO (cu o perioadă de maximum cinci ani în cazul ES și HU). În FR, reînnoirea se acordă pe o perioadă de un an și este limitată la maximum patru ani, iar în SI se acordă pe durata acordului de primire, dar nu mai mult de un an. În IE nu se specifică durata.

Membrii de familie (articolul 9)

Articolul 9 facilitează reîntregirea familiei prin eliberarea permisului de ședere pentru membrii familiei cercetătorilor, pe aceeași durată ca în cazul cercetătorilor înșiși și în condiții mai avantajoase decât cele prevăzute în directiva privind reîntregirea familiei[20]. Statele membre nu au dreptul să impună condiția ca cercetătorul să fi avut reședința pe teritoriul respectiv pe o perioadă minimă de timp înainte ca membrii familiei să i se poată alătura, ceea ce permite reîntregirea imediată a familiei și, de asemenea, oferă cercetătorilor posibilitatea să accepte proiecte pe termen scurt și/sau să beneficieze de mobilitate.

Majoritatea statelor membre nu specifică în lege că reîntregirea familiei depinde de îndeplinirea cerinței privitoare la o perioadă minimă de ședere a cercetătorului. ES, CY și SI au utilizat exact formularea din directivă, în timp ce alte țări au transpus această prevedere, neincluzând obligația unei perioade minime de ședere în lista cerințelor privind reîntregirea familiei.

Aproape toate statele membre[21] au stabilit ca permisul de ședere al membrilor familiei să aibă aceeași valabilitate ca permisul eliberat cercetătorului. Majoritatea țărilor eliberează permise de ședere care oferă și dreptul la muncă. LU nu a reglementat durata permisului de ședere acordat membrilor familiei cercetătorilor, cu toate că, în practică, se pare că durata permiselor acordate membrilor familiei este aceeași cu durata permisului eliberat cercetătorului. În FI, reîntregirea familiei este posibilă numai atunci când susținătorului reîntregirii (cercetătorului) i s-a eliberat un permis de ședere continuă sau permanentă[22].

Retragerea sau refuzul reînnoirii permisului de ședere (articolul 10)

Articolul 10 permite statelor membre să retragă sau să refuze reînnoirea permisului de ședere eliberat cercetătorilor și să definească condițiile specifice în care se poate retrage sau se poate refuza reînnoirea permisului, printre care se numără obținerea permisului în mod fraudulos, precum și rațiuni de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică. Toate statele membre au reglementat aceste condiții în legislația națională[23].

Drepturile cercetătorilor (articolele 11, 12 și 13)

Activitatea didactică (articolul 11)

Articolul 11 permite cercetătorilor să desfășoare activități didactice în conformitate cu legislația internă, deși numărul maxim de ore sau zile alocate acestei activități poate fi stabilit de către statele membre. Dispozițiile naționale de transpunere sunt conforme în majoritatea țărilor[24].

În unele state membre (BE, EE, IE, LU FI și SE) nu există prevederi clare care să reglementeze dreptul de a desfășura activități didactice; cu toate acestea, deoarece cercetătorii aflați sub incidența directivei sunt scutiți de obligația obținerii unui permis de muncă, se poate presupune că desfășurarea acestor activități este permisă. În IT se permite exclusiv desfășurarea de activități didactice în legătură cu proiectul de cercetare menționat în acordul de primire. În LV, activitățile didactice sunt permise dacă acordul de primire stipulează în mod expres acest lucru.

Egalitatea de tratament (articolul 12)

Cercetătorii admiși în temeiul directivei au dreptul la tratament egal cu cel al resortisanților în mai multe domenii: recunoașterea diplomelor și a calificărilor profesionale, condiții de muncă, prestații de securitate socială, avantaje fiscale și acces la mărfuri și servicii. EL, CY, MT, PT și RO utilizează formularea prevăzută în directivă. Mai multe țări[25] au recurs la legile generale împotriva discriminării care interzic discriminarea pe motive precum sexul, originea etnică sau rasială. SI aplică o combinație între dispozițiile specifice privind tratamentul egal care vizează în mod special cercetătorii resortisanți ai unei țări terțe și legea generală împotriva discriminării. Nu este clar pe deplin dacă interzicerea generală a discriminării îndeplinește în totalitate cerințele referitoare la egalitatea de tratament prevăzute în directivă.

În BE, transpunerea nu a abordat toate aspectele referitoare la egalitatea de tratament[26]. În AT, dispozițiile privind egalitatea de tratament nu au fost transpuse.

În practică, cel puțin din punctul de vedere al rezultatelor studiului privind cercetătorii admiși în temeiul directivei, aceștia par să nu fi suferit discriminări sau dezavantaje.

Mobilitatea între statele membre (articolul 13)

Cercetătorilor admiși în temeiul directivei li se permite să desfășoare o parte din activitatea de cercetare într-un alt stat membru . În cazul în care șederea cercetătorului în alt stat membru nu depășește o perioadă de trei luni, activitatea de cercetare poate fi desfășurată pe baza acordului de primire încheiat în primul stat membru[27]. În cazul în care șederea cercetătorului în al doilea stat membru depășește trei luni, statul membru respectiv poate solicita încheierea unui nou acord de primire pentru desfășurarea activității de cercetare pe teritoriul său. Atunci când legislația prevede necesitatea obținerii unei vize sau a unui permis de ședere, anterior mobilității, acestea se acordă în timp util.

Mobilitatea cercetătorilor a fost inclusă în legislația națională de către 17 state membre[28]. În celelalte state membre, legislația națională nu stipulează în mod explicit că cercetătorii cărora li s-a eliberat un permis într-un alt stat membru pot lucra pe teritoriul lor fără să fie necesar un permis de muncă suplimentar. Acest lucru poate cauza incertitudine juridică, fapt care împiedică exercitarea dreptului la mobilitate în interiorul UE și poate fi considerat ca neconformitate.

Procedură și transparență (articolele 14 și 15)

Cererile de admisie (articolul 14)

Articolul 14 obligă statele membre să stabilească dacă cererile pentru permisul de ședere trebuie să fie întocmite de către cercetător sau de către organismul de cercetare în cauză [alineatul (1)]. În continuare [alineatul (2)], se precizează că, deși cererile se iau în considerare și se analizează atunci când cercetătorul se află în afara teritoriului statului membru în care dorește să fie admis, statele membre pot accepta cereri depuse de pe teritoriul lor [alineatul (3)]. Alineatul (4) impune statelor membre să acorde toate facilitățile pentru obținerea vizei necesare solicitantului care îndeplinește condițiile prevăzute.

Majoritatea țărilor impun cercetătorilor să depună ei înșiși cererile[29], cu excepția ES, unde cererea se depune de către organismul de cercetare. Ambele opțiuni sunt posibile în IT, CY, LT și SI.

În BG, EE, ES, CY, LU, SI, FI și SE, cererile inițiale de admisie se iau în considerare și se analizează atunci când solicitantul se află încă în afara teritoriului statului membru în cauză. În DE, IE, EL, FR, IT și PT, acestea se analizează atunci când cercetătorul se află pe teritoriul statului membru respectiv. Ambele opțiuni sunt posibile în BE, CZ, LV, LT, HU[30], MT, NL, AT, PL, RO[31], SK și FI.

În mai multe state membre[32] se oferă facilități pentru obținerea vizei necesare, în timp ce altele nu oferă astfel de facilități.

Garanții procedurale (articolul 15)

Statele membre au obligația să adopte o decizie privind admisia cercetătorilor cât mai curând posibil și – acolo unde este cazul – să aplice proceduri accelerate [alineatul (1)]. Transpunerea respectă pe deplin această prevedere în majoritatea țărilor[33], dintre care unele utilizează formularea din directivă, iar altele stabilesc termene explicite (de exemplu, șapte zile lucrătoare în BG sau două săptămâni în NL). În DE, IE, LT, LU și PL nu se prevede niciun fel de facilitate sau accelerare a procedurii[34].

La alineatul (2) se afirmă că luarea în considerare a cererii poate fi suspendată în cazul în care informațiile furnizate sunt necorespunzătoare, iar autoritățile competente au obligația să informeze solicitantul cu privire la orice alte informații care mai sunt necesare. CZ, DE, EL, CY, LU, HU, MT, AT, SI, SK și SE au reglementat în mod specific această prevedere.

În cazul respingerii unei cereri de acordare a permisului de ședere, cercetătorului i se comunică decizia și căile de acces la justiție posibile, precum și termenul în care poate acționa [alineatul (3)]. Procedurile aplicate în majoritatea statelor membre[35] sunt conforme cu această prevedere.

În cazul respingerii unei cereri de acordare a permisului de ședere sau în cazul retragerii acestuia, cercetătorul vizat are dreptul la o cale de atac judiciară în fața autorităților naționale în cauză [alineatul (4)]. Până acum nu s-a identificat o jurisprudență substanțială relevantă în ceea ce privește punerea în aplicare a acestui articol.

Concluzii șI MăSURI CARE TREBUIE LUATE

ANALIZA JURIDICă ARATă Că STATELE MEMBRE AU TRANSPUS MAJORITATEA ELEMENTELOR-CHEIE ALE DIRECTIVEI, ATÂT ÎN CEEA CE PRIVE ște desemnarea organismelor de cercetare, cât și acordurile de primire sau procedurile de punere în aplicare. Cu toate acestea, este nevoie în mod clar de îmbunătățiri – printr-o transpunere mai completă, efectuarea unor posibile modificări și oferirea unor îndrumări și informații mai clare.

Abordarea globală consolidată în materie de migrație și mobilitate (GAMM)[36] oferă un context potrivit în sprijinul unei mai bune aplicări a directivei. Condițiile de parteneriat instituite în baza GAMM, în special parteneriatele pentru mobilitate, vor reprezenta oportunități de atragere a cercetătorilor din regiuni partenere-cheie, de exemplu vecinătatea sudică și estică[37]. Necesitatea de a îmbunătăți și promova directiva este reliefată și de numărul redus al cercetătorilor admiși în temeiul acesteia (6 945 în 2010, dintre care mulți provin din India, China, Statele Unite, Federația Rusă și Japonia[38]). Această situație este în contrast puternic cu provocările actuale: pentru îndeplinirea țintei de creștere a investițiilor în cercetare și dezvoltare până la 3 % din PIB, menționată în Strategia Europa 2020, sunt necesari încă un milion de cercetători[39]. Consiliul solicită atragerea unui număr mai mare de oameni talentați și încurajarea acestora să rămână în Spațiul european de cercetare[40].

De asemenea, trebuie acordată atenție obiectivului stabilit în Strategia pentru egalitatea între femei și bărbați 2010-2015[41], deoarece există un mare dezechilibru numeric între femei și bărbați în cazul cercetătorilor.

Se pot realiza îmbunătățiri în mai multe moduri. Este primordial ca statele membre să pună efectiv în aplicare directiva, în mod special prin definirea clară și lipsită de ambiguitate a drepturilor cercetătorilor, garantarea acestora în eventualitatea retragerii aprobării unui organism de cercetare și diferențierea clară între permisele acordate cercetătorilor și alte tipuri de permise. Pentru definițiile de bază, precum cele privind termenii „cercetător” și „organism de cercetare”, trebuie să existe o interpretare uniformă în toate statele membre în care se aplică directiva. De asemenea, raportul semnalează mai multe domenii în care directiva ar putea necesita modificări. Printre acestea se numără definirea cu claritate a calității juridice și a formatului acordurilor de primire, un mod mai uniform de actualizare și de publicare a listei organismelor de cercetare și, eventual, menționarea termenelor în care se pot lua decizii cu privire la o cerere.

Este important să se furnizeze informații și să se crească nivelul de sensibilizare în ceea ce privește posibilitățile pe care le oferă directiva; în acest sens, Comisia își îndeplinește rolul, în principal prin intermediul portalului EURAXESS și al rețelei de centre de servicii EURAXESS, precum și prin intermediul portalului privind imigrația. În plus, urmează să fie utilizate parteneriatele pentru mobilitate, precum și alte instrumente de cooperare și condiții de parteneriat instituite în baza GAMM, pentru a îmbunătăți și mai mult furnizarea de informații și nivelul de sensibilizare în țările partenere prioritare.

[1] JO L 289/15 din 3.11.2005.

[2] Conform dispozițiilor articolului 16 din directivă.

[3] De către Centrul Internațional pentru Dezvoltarea Politicilor de Migrație (ICMPD).

[4] Disponibile la http://www.emn.europa.eu la secțiunea „Întrebări ad-hoc”.

[5] BG, CY, CZ, DE, EL, FI, HU, LU, MT, PL, SE și SK.

[6] În majoritatea statelor membre, desemnarea se face de către Ministerul Educației și Cercetării sau de instituțiile subordonate acestuia, Ministerul de Interne fiind implicat numai rareori.

[7] BE, BG, CZ, DE, EE, IE (unde nu sunt transpuse în lege, ci ca procedură administrativă), ES, FR, IT, CY, LU, HU, MT, NL, AT, PL, RO, SK, FI și SE.

[8] În termen de două luni de la data expirării acordului de primire.

[9] BE, BG, CZ, DE, EL, ES, CY, LV, LU, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SK, FI și SE.

[10] Pe durata cercetării de fond realizate în scopul prezentului raport nu s-au identificat cazuri de retragere.

[11] CZ, DE, EE, EL, ES, FR, CY, LV, LU, NL, PL, RO și SK.

[12] BG, CZ, DE, EL, FR, CY, LV, LU, HU, MT, NL, RO, SI, SK, FI și SE.

[13] PL solicită o combinație între un acord de primire și un contract de muncă, acordul de primire semnat de organismul de cercetare și cercetător luând forma unui contract de muncă, a unui contract de mandat sau a unui contract pentru sarcini specifice.

[14] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LU, HU, MT, NL, PL, RO, SK și SE.

[15] CZ, DE, EL, CY, LT, LU, HU, MT, NL și PL.

[16] BE, BG (transpusă în modelul oficial de publicare a acordului), CZ, IE, EL, ES, CY, LV, LU, HU, MT, NL (se aplică legislația generală a muncii), RO, SI, SK, FI și SE.

[17] BE, BG, CZ, DE, IE, EL, ES, CY, LU, MT, AT, PL, RO, SI, SK, FI și SE.

[18] Cu toate acestea, în practică, organismele de cercetare din IT au obligația să notifice autoritățile competente în materie de imigrație în cazul în care acordul de primire nu poate fi pus în aplicare.

[19] CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, FI și SE.

[20] În conformitate cu Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei, statele membre pot solicita ca susținătorul reîntregirii să fi avut reședința în mod legal pe teritoriul lor pe o perioadă de cel mult doi ani, înainte ca membrii familiei să i se poată alătura.

[21] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LT, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK și SE.

[22] Întrucât pe parcursul cercetărilor efectuate în vederea întocmirii prezentului raport niciun cercetător resortisant al unei țări terțe nu desfășura activități de cercetare în FI în baza unui acord de primire, nu a fost posibilă culegerea de informații privind modul de aplicare a procedurilor finlandeze de reîntregire a familiei.

[23] Nu s-a identificat niciun caz de retragere a permisului de ședere al vreunui cercetător. Cu toate acestea, s-au identificat cazuri în care s-a refuzat reînnoirea: de exemplu, 3 % din numărul total al cererilor înregistrate în BE și 22 % din numărul total al cererilor înregistrate în NL.

[24] BG, CZ, DE, EL, ES, FR, LT, MT, NL, AT, PL și PT; cu limită de timp în CY, HU, RO, SI și SK.

[25] BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, LV, LT, LU, HU, NL, PL, SK, FI și SE.

[26] Cerința referitoare la recunoașterea calificărilor nu a fost transpusă.

[27] Singurele condiții care se prevăd sunt ca cercetătorul să aibă suficiente resurse în celălalt stat membru și să nu fie considerat o amenințare pentru ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică în cel de-al doilea stat membru.

[28] BG (proiect de legislație), CZ, DE, EL, ES, FR, IT, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, SI, SK și FI.

[29] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, FR, LV, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SK, FI și SE.

[30] Cererile pot fi depuse pe teritoriul statului doar în circumstanțe deosebite.

[31] Cererile pot fi depuse pe teritoriul statului doar de către anumite categorii de cercetători.

[32] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, CY, LT, HU, MT, AT, SI și SE.

[33] BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, HU, MT, NL, PT, RO, SI, SK și FI.

[34] Unele autorități naționale susțin că, atât timp cât procedurile generale privind imigrația sunt eficace și eficiente, nu este necesar să se introducă o procedură accelerată specifică pentru cercetători.

[35] BE, CZ, DE, EE, EL, FR, IT, CY, LV, LT, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK și SE.

[36] COM(2011) 743 final.

[37] COM(2011) 248 final.

[38] Cifrele agregate la nivelul UE comunicate de către Eurostat pentru statele membre în cazul cărora sunt disponibile date.

[39] Inițiativa emblematică „O Uniune a inovării” din cadrul Strategiei Europa 2020. COM(2010) 546 final.

[40] Concluziile Consiliului privind inițiativa „O Uniune a inovării” în Europa, cea de a 3049-a ședință a Consiliului pentru competitivitate de la Bruxelles, 26 noiembrie 2010.

[41] COM(2010) 491, SEC(2010) 1079 și SEC(2010) 1080.