RO    RO  COMISIA COMUNIT ĂŢILOR EUROPENE 
Bruxelles, 30.5.2007 
COM(2007) 275 final 
 
COMUNICARE A COMISIEI 
DONAREA ŞI TRANSPLANTUL DE ORGANE: AC ŢIUNI POLITICE LA NIVELUL 
UNIUNII EUROPENE 
{SEC(2007) 704} 
{SEC(2007) 705} 
 
RO 2   RO 1. I NTRODUCERE  
În ultimii 50 de ani, transplant ul de organe a devenit o practic ă medicală răspândită pe plan 
mondial, care a adus mari benefici i unor sute de mii de pacien ţi.  
Donarea şi transplantul de organe sunt chestiuni delicate şi complexe, cu o important ă 
dimensiune etic ă, care necesit ă deplina participare a societ ăţii pentru a se putea dezvolta. 
Anumite aspecte sunt abordate în m od diferit de statele membre în func ţie de contextul 
cultural, juridic, administrativ şi organiza ţional din aceste state.  
Utilizarea organelor umane pentru transplanturi s-a intensificat în mod constant în cursul 
ultimelor decade. În prezent, transplantul  de organe este tratamentul care prezint ă cel mai bun 
raport pre ţ-eficienţă în cazul insuficien ţei renale în stadiu terminal, în timp ce, în cazul 
insuficien ţei hepatice, pulmonare sau cardiace în stadiu terminal, reprezint ă singurul tratament 
disponibil.  
Rezultatele excelente ob ţinute în urma transplanturilor, care au condus la prelungirea şi 
îmbunătăţirea calităţii vieţii pacienţilor, au determinat multiplicarea recomand ărilor acestui tip 
de tratament. Procedurile de tran splant cunosc o dezvoltare continu ă şi este posibil ca în viitor 
să fie folosite pentru tratarea unor afec ţiuni netratate în prezent. 
Cu toate acestea, uti lizarea în scop terapeu tic a organelor prezint ă riscul transmiterii de boli. 
În decursul fiec ărui an, au loc schimburi de organe între statele membre UE. Schimburile 
transfrontaliere relev ă faptul că transplantul de organe este un proces realizat în spitale sau de 
către speciali şti care apar ţin unor jurisdic ţii diferite.  
Pe de altă parte, penuria de organe este un factor important care influen ţează programele de 
transplant. În prezent, în Europa, exist ă aproape 40 000 de pacien ţi care se afl ă pe liste de 
aşteptare. Rata mortalit ăţii în timpul a şteptării pentru un transplant de inim ă, ficat sau pl ămân 
variază între 15 şi 30%. În cadrul UE, se înregistreaz ă diferenţe importante în ceea ce prive şte 
numărul donatorilor deceda ţi şi numărul donatorilor în via ţă. Aceste diferen ţe nu sunt u şor de 
explicat. Chiar şi în ţările UE care dispun de servicii bine dezvoltate, exist ă diferenţe 
semnificative între activitatea de donare şi cea de transplant a organelor şi se pare c ă anumite 
sisteme organiza ţionale sunt mai eficiente decât altele. 
O posibil ă consecin ţă a penuriei de organe este traficul  de organe umane realizat de re ţele 
criminale, care localizeaz ă şi recolteaz ă organe din ţările în curs de dezvoltare pentru a le 
furniza beneficiarilor din Uniunea European ă.  
Prezenta Comunicare a Comisiei privind donarea şi transplantul de organe inten ţionează să 
răspundă acestor provoc ări în temeiul mandatului de la arti colul 152 litera alineatul (4) litera 
(a) din tratat, care permite Parlamentului European şi Consiliului adoptarea de m ăsuri 
armonizate în domeniul s ănătăţii pe baza procedurii de codecizi e în conformitate cu articolul 
251 din Tratatul CE, prin stabilirea unor standarde ridicate de calitate şi securitate a organelor 
umane. Comunicarea stabile şte acţiunile pe care Comisia preconizeaz ă să le întreprind ă 
pentru a r ăspunde principalelor provoc ări politice privind donarea şi transplantul de organe: 
asigurarea calit ăţii şi securităţii organelor, sporirea disponibilit ăţii acestora şi combaterea 
traficului de organe.  
 
RO 3   RO 2. D ONAREA ŞI TRANSPLANTUL DE ORGANE : PROBLEME ACTUALE  
2.1. Riscuri privind transplantul 
Utilizarea organelor în sc opuri terapeutice prezint ă riscul transmiterii de  boli beneficiarului. 
Transmiterea virusului HIV, a hepatitei B şi C, a bacteriilor, ciupercilor şi paraziţilor prin 
transplant a f ăcut subiectul literaturii ştiinţifice, asemenea transmiterii diferitor tipuri de 
cancer.  
Transmiterea unei boli prin intermediul unui or gan de la un donator decedat poate conduce nu 
numai la pierderea alogrefei, ci chiar la moartea beneficiar ului imunodeprimat. În ciuda 
penuriei de donatori de organe deceda ţi, fiecare organ trebuie examinat cu deosebit ă atenţie.  
În decursul fiec ărui an, au loc schimburi de orga ne între statele membre UE. Num ărul de 
organe care fac obiectul schimburilor reprezint ă un mic procent din num ărul total de organe 
folosite pentru transplanturi în cadrul UE, excep ţie făcând acele sectoare reglementate de 
acorduri interna ţionale (Eurotransplant), în cadrul c ărora organele ob ţinute în urma 
schimburilor reprezint ă până la 20% din totalul transplanturilor de organe. De asemenea, în 
fiecare an, un anumit num ăr de cetăţeni UE sunt supu şi unui transplant într-un alt stat membru 
decât cel de origine. Se pare ca aceast ă practică de a beneficia de un tran splant într-un alt stat 
cu o rată de donare mai ridicat ă decât în ţara de origine se r ăspândeşte. Cu toate acestea, 
cerinţele legale privind calitatea şi siguranţa variază între statele membre1. În acest context, 
garantarea unui nive l ridicat de protec ţie a pacien ţilor în întreaga Europ ă reprezint ă o 
prioritate. 
2.2. Penuria de organe pentru transplant 
Lipsa acut ă a donatorilor de organe reprezint ă o problem ă esenţială cu care se confrunt ă 
statele membre în ceea ce prive şte transplantul de organe. 
Zilnic, în Europa, mor aproape 10 pacien ţi care sunt în a şteptarea unui organ pentru 
transplant. Num ărul pacien ţilor aflaţi pe listele de a şteptare s-a extins, în toate statele Uniunii 
Europene. Chiar şi în cazurile în care se înregistreaz ă creşteri considerabile ale num ărului de 
donatori, este foarte dificil s ă se reduc ă numărul de pacien ţi şi timpul petrecut pe listele de 
aşteptare. Nevoia de transplanturi dep ăşeşte rata don ării de organe. Cu toate acestea, cre şterea 
numărului donatorilor va cont ribui la reducerea diferen ţei dintre cerere şi ofertă, chiar dac ă nu 
va conduce la o reducere absolut ă a listelor de a şteptare. 
Există diferite motive pentru penuria de donatori2. Există, de asemenea, mari diferen ţe între 
statele membre în ceea ce prive şte rezultatele ob ţinute în urma eforturilor de a- şi lărgi 
comunitatea de donatori. Rata donatorilor variaz ă în mod considerabil în diferite state 
europene: rata donatorilor deceda ţi variază între 0,8 şi 35,1 la un milion de locuitori. Aceste 
diferenţe nu sunt u şor de explicat. Ele se datoreaz ă probabil unui ansamblu complex de factori 
culturali, istorici şi sociali, combinat cu aspecte privind caracteristicile serviciilor medicale şi 
organizarea sistemului de  donare din fiecare stat.  
                                                 
1 http://ec.europa.eu/health/ph_threats/human_substance/documents/organ_survey.pdf. 
2 Informa ţii detaliate se g ăsesc în evaluarea impactului anexat ă prezentei comunic ări. 
 
RO 4   RO 2.3. Traficul de organe 
Astfel cum s-a men ţionat anterior, oferta de organe este foarte limitat ă.  
Chiar dac ă nu au fost prezentate probe în cadrul procedurilor penale, este posibil ca 
organizaţiile criminale interna ţionale să fi identificat posibilitatea de a specula diferen ţa dintre 
cererea şi oferta de organe, exercitând presiuni  asupra persoanelor aflate în situa ţii de sărăcie 
extremă pentru a- şi vinde organele.  
Traficul de organe nu reprezint ă o problem ă nouă la nivel mondial. În anii '80 exper ţii au 
început să observe fenomenul care a devenit cunoscut sub numele de „turism de transplant”: 
asiatici prosperi c ălătoreau în India sau în al te regiuni ale Asiei de S ud-Est pentru a beneficia 
de organe provenind de la donatori s ăraci. De atunci, au ap ărut şi alte destina ţii.  
Conform estim ărilor actuale, traficul de organe este limitat în Europa, dar, cu toate acestea, 
acest fenomen reprezint ă o preocupare politic ă şi etică serioasă. 
3. V ALOAREA AD ĂUGATĂ A ACŢIUNII UE 
În ultimii ani, Comisia a depus eforturi considerabile de sus ţinere a transplantului de organe în 
cadrul a diferite programe comunitare. Au fost finan ţate un num ăr important de proiecte3, ale 
căror rezultate au furnizat numeroase informa ţii şi cunoştinţe utile pentru ini ţierea de politici 
europene în acest domeniu. A sos it momentul ca aceste idei s ă fie puse în practic ă.  
În iunie 2006, Comisia a lans at o consultare deschis ă privind donarea şi transplantul de 
organe. Pe baza rezulta telor acestei consult ări, Comisia propune în prezent  
luarea, la nivel comunitar, de ini ţiative care prezint ă o valoare ad ăugată în ceea ce prive şte 
abordarea provoc ărilor viitoare.  
Asigurarea calit ăţii şi securităţii organelor umane în Europa se afl ă în centrul activit ăţilor 
comunitare din acest domeniu, deoarece acest aspect figureaz ă printre priorit ăţile Tratatului 
de instituire a Comunit ăţii Europene4. O conferin ţă a experţilor în domeniu, organizat ă de 
guvernul italian în timpul pre şedinţiei sale la Consiliul UE în 2003, a inclus penuria de organe 
şi traficul de organe în rândul priorit ăţilor în acest domeniu şi a subliniat importan ţa 
aspectelor privind calitatea şi securitatea în cadrul ofertei şi cererii de organe. Pentru a face 
faţă acestor provoc ări în mod corespunz ător, este necesar ă o abordare integrat ă, care const ă în 
trei acţiuni.  
3.1. Cadrul privind calitatea şi securitatea don ării şi transplantului de organe 
În fiecare etap ă a procesului de transplant , pot fi introduse anumite ac ţiuni în vederea 
îmbunătăţirii calităţii şi securităţii organelor.  
                                                 
3 O descriere a acestor proiecte este disponibil ă în cadrul evalu ării impactului anexate prezentei 
comunicări. 
4 Începând din 1999, articolul 152 din tratat permite Parlamentului European şi Consiliului adoptarea de 
măsuri în domeniul s ănătăţii de stabilire a unor standarde ridicate de s ănătate şi securitate pentru 
organele şi substanţele de origine uman ă, sânge şi alte produse derivate din sânge. Comunitatea a 
adoptat deja directivele Parlamentului şi ale Consiliului privind sângele, precum şi cea privind ţesuturile 
şi celulele. 
 
RO 5   RO Evaluarea poten ţialilor donatori înaintea transplantului reprezint ă u n  a s p e c t  e s e n ţial al 
transplantului de organe solide. Aceast ă evaluare trebuie s ă furnizeze suficiente informa ţii 
pentru ca echipa care realizeaz ă transplantul s ă poată face o evaluare corect ă a riscurilor şi a 
avantajelor. Trebuie identificate şi examinate riscurile şi caracteristicile organului pentru a 
permite atribuirea acestuia pacientului potrivit. 
Păstrarea unor eviden ţe privind donatorii şi a unor sisteme de calitate reprezint ă acţiuni 
esenţiale în vederea asigur ării calităţii şi securităţii. Este necesar ă stabilirea unor proceduri 
standard de recoltare şi a unor cerin ţe standard de p ăstrare şi transportare a organelor.  
Trebuie asigurat un transport eficient al or ganelor pentru a minimaliza durata ischemiei şi 
pentru a evita deteriorarea organe lor. Respectând principiul confiden ţialităţii medicale, 
recipientul folosit pentru organe trebuie s ă fie etichetat într-un mod clar şi să includă 
documenta ţia necesar ă.  
Sistemul de transplant trebuie s ă asigure trasabilitatea de la dona tor la beneficiar(i). Sistemul 
trebuie să fie în m ăsură să semnalizeze apari ţia unei complica ţii neaşteptate. Este necesar ă 
crearea unui sistem care s ă identifice şi să analizeze reac ţiile adverse grave sau nea şteptate.  
În multe cazuri, un donator de organe este şi un donator de ţesut. Cerin ţele privind calitatea şi 
securitatea organelor vor completa şi vor fi corelate cu sistemul comunitar existent privind 
ţesuturile şi celulele5. Reacţiile adverse survenite la bolnavii primitori trebuie s ă poată fi 
identificate şi raportate c ătre sistemul de supraveghere a ţesuturilor. 
A fost subliniat rolul esen ţial al autorit ăţilor naţionale competente în asigurarea calit ăţii şi 
securităţii acestui proces, precum şi importan ţa creării de sisteme pentru autorizarea unit ăţilor 
şi programelor de donare şi obţinere a organelor pe baza criteriilor comune de calitate şi 
securitate. Acest sistem va furniza o list ă completă a centrelor autorizate din întreaga Europ ă, 
accesibilă publicului şi specialiştilor. 
Criteriile de securitate şi calitate obligatorii nu trebuie s ă conducă la reducerea num ărului de 
donatori din prezent. Este îns ă important ca riscul transmiterii de boli inerent fiec ărui 
transplant s ă fie bine în ţeles. Deşi o definire a riscului bazat ă pe profilul donatorului este 
esenţială pentru luarea unei decizii ra ţionale, fiecare decizie depinde şi de caracteristicile 
primitorului. În fiecare caz, trebuie analizate riscurile şi avantajele: riscul asociat 
transplantului, pe de o parte, şi consecin ţele nerealiz ării transplantului, pe de alt ă parte. 
3.2. Cooperarea dintre statele membre 
Penuria de organe este o problem ă comună a tuturor statelor europene, iar schimbul de 
experienţă între statele membre ale Uniunii Europene s-a dovedit deja util în sporirea 
numărului de donatori de organe în anumite state.  
3.2.1. Disponibilitatea organelor 
Anumite state membre au pus în aplicare diferite ini ţiative axate pe organizarea de sisteme de 
donare şi pe practicile care conduc la m ărirea disponibilit ăţii organelor. 
                                                 
5 Directiva 2004/23/CE a Parlamentului European şi a Consiliului privind stabilirea standardelor de 
calitate şi securitate pentru donarea, ob ţinerea, controlul, prelucra rea, conservarea, stocarea şi 
distribuirea ţesuturilor şi a celulelor umane, (JO L 102, 7.4.2004, p. 48). 
 
RO 6   RO Crearea unui sistem eficient de identificare a poten ţialilor donatori de organe post-mortem, 
după îndeplinirea tuturor cerin ţelor obligatorii referitoare la consim ţământ din statele membre, 
este esenţială pentru cre şterea ratei don ărilor. S-a constatat c ă mulţi donatori sunt pierdu ţi 
datorită lipsei unei evalu ări sau a unei înregistr ări, sau datorit ă faptului c ă opţiunea de a dona 
organele nu este prezentat ă familiilor.  
În anumite state membre, formarea şi angajarea unor speciali şti din domeniul s ănătăţii 
însărcinaţi cu detectarea persoanelor care ar putea deveni donatori de organe post-mortem şi 
cu organizarea procesului de donare a condus la cre şterea eficien ţei obţinerii de organe şi la 
îmbunătăţirea funcţionării sistemelor de transplant.  
Pentru a extinde comunitatea donatorilor, este important s ă se încerce încurajarea don ării 
altruiste de organe de  la donatori în via ţă, pe baza unor garan ţii adecvate privind protec ţia 
donatorilor vii şi prevenirea traficului de organe. În Eu ropa, acest tip de donare este utilizat 
pentru 17% din transplanturile de rinichi şi 5% din transplanturile de ficat. De şi donatorii vii 
au reprezentat mereu un aspect critic al tr ansplanturilor, în decursul ultimilor ani, num ărul 
donărilor de la donatori vii a crescut considerabil. Cre şterea ratei don ării de organe de la 
donatori vii se datoreaz ă unor factori varia ţi, printre care presiunea creat ă de penuria de 
donatori deceda ţi, progresul chirurgiei şi dovezile clare privind rezultatele pozitive ale 
transplantului şi riscul sc ăzut pentru donator. M ăsura în care donatorii vii se ofer ă ca voluntari 
pentru donare variaz ă, de asemenea, mult în Europa.  
În circumstan ţe speciale, o op ţiune suplimentar ă este luarea în considerare a altor poten ţiali 
donatori („donatori marginali”) care nu s unt donatorii ideali, deoarece prezint ă serologie 
pozitivă, maladii congenitale şi ereditare, antecedente de afec ţiuni maligne sau alte 
caracteristici, cum ar fi vârsta , antecedente de hipertensiune şi diabet.  
3.2.2. Sensibilizarea popula ţiei 
Sensibilizarea popula ţiei şi a opiniei publice joac ă, de asemenea, un rol important în cre şterea 
ratei donării.  
Donarea şi transplantul de organe sunt tratamente medicale care necesit ă deplina participare a 
societăţii pentru a se putea dezvolta. Acest domeniu implic ă multe chestiuni complexe şi 
sensibile de natur ă etică, unele dintre acestea fiind abordate în  mod diferit în diferite state în 
funcţie de valorile culturale specifice.  
În anul 2006, 56% dintre europeni6 s-au declarat preg ătiţi să îşi doneze post-mortem organele 
unui serviciu de don ări. Răspunsurile la aceast ă întrebare au variat foarte mult în func ţie de 
ţară. 
În Europa, refuzul familiilor de a dona organele rudelor decedate variaz ă între 6% şi 42%. 
Diferenţele de atitudine, greu de în ţeles şi în acest caz, ar putea fi  explicate prin varietatea 
procedurilor legisla ţiei privind consim ţământul donatorilor, pe ntru donatorii în via ţă şi pentru 
cei deceda ţi, precum şi prin al ţi factori culturali, economici şi sociali importan ţi care 
influenţează percepţia societăţii asupra avantajelor don ării.  
Din punct de vedere al costurilor, cel ma i eficient mijloc de sensibilizare a popula ţiei cu 
privire la donare pa re a fi sporirea cuno ştinţelor despre transplant în rândul speciali ştilor din 
                                                 
6 Anchet ă Eurobarometru 2006. 
 
RO 7   RO domeniul s ănătăţii şi în mass-media. Având în vedere c ă atât mesajele pozitive, cât şi cele 
negative pot afecta consim ţământul popula ţiei privind donarea, se impune adoptarea unei 
atitudini profesionist e în ceea ce prive şte donarea şi sprijinul exper ţilor din domeniul 
comunicării.  
Sensibilizarea permanent ă ar trebui s ă fie elementul-cheie al oric ărei strategii de comunicare. 
Populaţia ar trebui încurajat ă să discute despre donarea de organe şi să-şi facă cunoscute 
rudelor inten ţiile. Numai 41% dintre cet ăţenii europeni au discutat cu privire la donarea de 
organe în cadrul familiei6. Există o important ă corelare pozitiv ă între faptul de a fi discutat 
despre donarea de organe în cadrul familiei şi disponibilitatea de a dona organe. 
Crearea c ărţii europene de donator de organe, care indic ă dorinţa titularului de a- şi dona sau 
nu organele, va contribui la sporirea sensibiliz ării popula ţiei. 81% dintre cet ăţenii europeni 
sprijină utilizarea c ărţii de donator de organe pent ru a putea identifica mai u şor persoanele 
dispuse să îşi doneze organele dup ă deces. În ciuda acestui fapt, numai 12% dintre europeni 
posedă o carte de donator de organe. 
3.2.3. Aspecte organizatorice  
O compara ţie între ţări relevă faptul c ă ratele don ării la nivel na ţional nu sunt corelate 
întotdeauna cu procentajul persoane lor care s-au declarat dispuse s ă îşi doneze organele. 
Această discrepan ţă indică în mod clar importan ţa unui sistem de transplant eficient care s ă 
asigure faptul c ă organele persoanelor care doresc s ă fie donatori devin disponibile. 
O condiţie prealabil ă a oricărei acţiuni în acest domeniu este  crearea unor sisteme de 
transplant adecvate la nivel na ţional. Aceste sisteme necesit ă un cadru juridic adecvat, o bun ă 
abordare tehnic ă şi sprijin organizatoric. Rolul autorit ăţilor competente este crucial în cadrul 
sistemului organiza ţional. Aceste autorit ăţi trebuie s ă asigure respectarea standardelor de baz ă 
şi să organizeze activit ăţile de donare şi transplant.  
Diferitele sisteme organiza ţionale din Europa sunt rezultatul originii şi istoriei lor. Chiar şi în 
ţările UE care dispun de serv icii bine dezvoltate, exist ă diferenţe semnificative între 
activitatea de donare şi cea de transplant a organelo r, iar anumite modele organiza ţionale par a 
fi mai eficiente decât altele. 
Transplanturile de organe sunt supuse presiunii timpului. Din momentul recolt ării organului 
până în momentul transplantului , procesul trebuie încheiat în câteva ore (pentru a p ăstra 
organul viabil). Mai mult, donatorul şi primitorul trebuie s ă fie compatibili pentru realizarea 
transplantului. Datorit ă tuturor acestor factor i, structura organiza ţională reprezint ă un 
element-cheie al sistemelor  de donare/transplant.  
În cadrul acestei organiz ări, un sistem eficient de atribuire este esen ţial. Acest sistem trebuie 
să ţină seama de perioada scurt ă de conservare a organelor şi de nevoia de a garanta c ă 
organul este atribuit celui mai potrivit primitor, în conformitate cu criteriile stabilite în 
prealabil. 
Noile state membre se confrunt ă cu probleme mai grave în domeniul s ănătăţii decât restul 
statelor din Uniune şi dispun de mai pu ţine mijloace de rezolvare a acestora. Sistemele de 
sănătate din aceste state sunt supuse, a şadar, unei presiuni deosebite, în special în timpul 
procesului care începe cu donarea organului şi se încheie cu transplantul, proces care este 
foarte dificil de gestionat datorit ă complexit ăţii sale. Aceast ă situaţie conduce la crearea unor 
 
RO 8   RO diferenţe enorme între statele membre în ceea ce prive şte accesibilitatea transplanturilor şi 
lungimea listelor de a şteptare. Colaborarea la nivelul Uniunii Europene poate aduce avantaje 
deosebite acestor sisteme. 
Cu cât comunitatea de donatori este  mai mare, cu atât se poate g ăsi mai uşor donatorul 
potrivit. Pacien ţii care necesit ă un transplant urgent şi cei cu probleme (copii, pacien ţi foarte 
sensibili etc.) nu pot fi trata ţi eficient în cadrul unei organiza ţii de dimensiuni reduse, ceea ce 
reprezintă un motiv serios de îngrijorare pe ntru statele membre mici. În acela şi timp, în ceea 
ce priveşte donarea, implicarea actorilor locali (echipele de transp lant din spitale şi 
coordonatorii transplantur ilor) în procesul de luare a deci ziilor a contribuit la motivarea 
specialiştilor în cauz ă şi a condus la ameliorarea rezultatelor.  
Cea mai eficient ă abordare organiza ţională pare a fi un sistem flexibil alc ătuit dintr-o re ţea 
descentralizat ă formată din organiza ţii locale, care se ocup ă în principal cu ob ţinerea de 
organe şi promovarea don ării, şi din organiza ţii mari care încurajeaz ă schimbul de organe şi 
cooperarea. 
Acordul nr. 26 al Consiliului Europei privind schimbul de substan ţe terapeutice de origine 
umană, din 1958, a reprezentat punctul de plecare pentru activit ăţile transfrontaliere din acest 
domeniu. Activitatea Consiliului Europei, Eurotransplant, Scandiatransplant, Re ţelei europene 
de transplant sau întâlnir ile periodice ale organiza ţiilor europene de schimb de organe 
reprezintă exemple elocvente ale nevoii de cooperare europene7.  
3.3. Combaterea traficului de organe 
Articolul 3 din Carta Drep turilor Fundamentale a Uniunii Europene prevede c ă orice persoan ă 
are dreptul la integritate fizic ă. Mai mult, Carta con ţine interzicerea utiliz ării corpului uman şi 
a părţilor sale ca surs ă de profit şi interzicerea traficului de fiin ţe umane. În cadrul 
fenomenului general de trafic cu fiin ţe umane, traficul în scopul prelev ării de organe 
constituie o înc ălcare grav ă a libertăţii şi integrităţii fizice a victimelor.  
Consiliul Europei8 şi Organiza ţia Mondial ă a Sănătăţii9 au solicitat în mod repetat luarea de 
măsuri pentru combaterea traficului de organe. Interdic ţia privind traficul de organe şi ţesuturi 
umane este deja în vigoare prin interm ediul instrumentelor juridice interna ţionale, precum 
Tratatul de la Oviedo pr ivind drepturile omului şi biomedicina şi Protocolul s ău adiţional 
privind transplantul de organe şi ţesuturi de origine uman ă. Mai mult, Protocolul privind 
prevenirea, combaterea şi pedepsirea traficului de fiin ţe umane, adi ţional Tratatului Na ţiunilor 
Unite privind crima organizat ă internaţională, cere părţilor contractante s ă transfere în 
domeniul penal aceast ă formă de trafic de fiin ţe vii şi să adopte sanc ţiunile propor ţionale şi 
disuasive.  
Comisia se raporteaz ă în mod constant la aceste instrumente interna ţionale importante şi va 
monitoriza îndeaproape orice evolu ţie în domeniul traficului de or gane, atât în interiorul UE, 
cât şi la nivel mondial.  
                                                 
7 Informa ţii detaliate se g ăsesc în cadrul evalu ării impactului anexate prezentei comunic ări. 
8 Recomandarea Rec (2004) 7 a Comitetului de Mini ştri.  
9 Rezolu ţia WHA 42.5 a OMS de condamnare a achizi ţionării şi vânzării de organe de origine uman ă. 
 
RO 9   RO 4. C ONCLUZII ŞI ACŢIUNI ULTERIOARE  
În decursul urm ătorilor ani, se va continua activitat ea în acest domeniu în cadrul diferitelor 
programe comunitare. Este important ca rezultatele acestor proiecte s ă aibă continuitate şi să 
fie aprobate la nivel politic. Este ne cesar, de asemenea, ca aceste rezultate s ă fie accesibile 
tuturor părţilor implicate. 
Au fost identificate urm ătoarele domenii de ac ţiune principale în materie de donare şi 
transplant de organe: 
• Îmbunătăţirea calităţii şi securităţii 
Comisia va defini domeniul de aplicare precis şi omogen al cadrului ju ridic comunitar privind 
calitatea şi securitatea organelor umane, ţinând seama de dialogul de pân ă în prezent cu statele 
membre referitor la aceast ă chestiune. Acest cadru trebuie sp rijinit prin cooperarea dintre 
statele membre care s ă conducă la colectarea de informa ţii suficiente pentru a ajuta la 
determinarea nivelurilor acceptabile de ri sc privind utilizarea donatorilor marginali şi prin 
promovarea bunelor practici medicale şi evaluarea rezultatelor transplanturilor („monitorizare 
a organelor”). 
• Sporirea disponibilit ăţii organelor  
Comisia va promova cooperarea dintre  statele membre în ceea ce prive şte schimbul de 
experienţă şi de bune practici în vederea cre ării unor sisteme eficie nte de identificare a 
cetăţenilor care ar putea deveni dona tori de organe post-mortem.  
Alte domenii în care cooperarea este important ă sunt promovarea form ării de speciali şti pe 
baza celor mai bune experien ţe, studierea modului de încurajare a don ării de la donatori vii şi 
evaluarea utiliz ării organelor provenind de la donatori „m arginali”, donatori la care, din punct 
de vedere medical, se poate recurge doar în cazul unor anumi ţi bolnavi primitori, în condi ţii 
speciale, ţinând seama de cerin ţele de calitate şi securitate.  
De asemenea, este important ă reunirea eforturilor şi a experien ţei statelor în vederea 
sensibiliz ării popula ţiei. În acest context, crearea c ărţii europene de donator sau includerea sa 
în cardul european de asigurare de s ănătate existent trebuie analizat ă. 
• Sisteme de transplant mai eficiente şi mai accesibile  
Asemenea altor aspecte pr ivind accesul la asisten ţă medicală, această chestiune trebuie privit ă 
în raport cu alte ini ţiative comunitare din acest domeniu.  
Iniţiativele se vor axa pe identi ficarea celor mai efic iente sisteme, pe schimbul de experien ţă 
şi promovarea celor mai bune practici în func ţie de caracteristicile locale. Statele membre ale 
căror sisteme de transplant nu sunt înc ă suficient de dezvoltate pot fi sus ţinute şi ghidate în 
eforturile lor de îmbun ătăţire a serviciilor de îngrijire a pacien ţilor. 
Alte acţiuni vor fi orientate asupra identific ării nevoilor de schim buri de organe între 
autorităţile naţionale în cadrul UE. Vor putea fi evaluate  liniile directoare privind sistemele de 
direcţionare a surplusului de organe c ătre alte state, în special în ceea ce prive şte schimbul de 
organe destinate pacien ţilor în situa ţii de urgen ţă şi pacienţilor dificil de tratat. 
 
RO 10   RO Mobilitatea crescând ă a persoanelor pe ter itoriul UE face necesar ă identificarea principalelor 
probleme privind mobilitatea pacien ţilor. De asemenea, va fi important s ă se ajung ă la un 
acord comunitar privind toate chestiunile refe ritoare la medicina transplantului pentru 
pacienţii din afara Comunit ăţii („nereziden ţi”). 
Comisia propune urm ătoarele mecanisme de ac ţiune:  
• Planul de ac ţiune privind sporirea cooper ării dintre statele membre 
Analiza situa ţiei privind transplantul de organe în UE a eviden ţiat diferen ţe mari între rata 
donatorilor de organe deceda ţi şi rata donatorilor în via ţă în cadrul Uniunii şi, de asemenea, 
diferenţe considerabile în ceea ce prive şte activitatea de transplant. Aceste diferen ţe nu sunt 
uşor de explicat şi este clar faptul c ă unele modele func ţionează mai bine decât altele. Exist ă 
posibilitatea schimbului de experien ţă între statele membre ale UE şi a cooper ării pentru a 
spori donarea de organe şi pentru a oferi un acces echitabil la transplant. Comunitatea va 
identifica cel mai bun model şi va sprijini aplicarea acestuia în întreaga Uniune European ă, 
respectând în acela şi timp diversitatea cultural ă şi organiza ţională. 
În cadrul rezolu ţiei adoptate de Consiliul de Mini ştri ai sănătăţii în 199110 privind orient ările 
fundamentale în materie de s ănătate, Consiliul a constatat deja c ă analizarea contribu ţiei 
posibile a Comunit ăţii privind disponibilita tea organelor pentru transplanturi a fost 
identificat ă ca unul din subiectele care necesit ă o abordarea comun ă, discuţii comune 
periodice şi/sau eforturi comune de sp rijinire a statelor membre în definirea politicilor de 
sănătate. Principalele organiza ţii europene de schimb de orga ne au recomandat, de asemenea, 
identificarea celor mai bune ini ţiative de promovare a schimbului de experien ţă şi informa ţii 
între statele UE în vederea îmbun ătăţirii aspectelor organiza ţionale. 
Un plan de ac ţiune privind o cooperare mai strâns ă între statele membre, adaptat acestui 
domeniu în mod special, va oferi combina ţia de politici necesar ă pentru găsirea unei metode 
de dezvoltare treptat ă a unei politici comunitare. Aceast ă metodă ar trebui s ă se bazeze pe 
identificarea şi dezvoltarea unor obiec tive comune, asupra c ărora s-a convenit c ă necesită o 
reacţie comunitar ă, pe indicatori şi standarde cantitative şi calitative agreate, pe rapoarte 
periodice, pe identificarea şi schimbul de bune practici. 
• Instrumentul juridic com unitar privind calitatea şi securitatea don ării şi 
transplantului de organe 
Comunitatea a adoptat deja directivele Parlamentului şi ale Consiliului privind standardele de 
calitate şi securitate în ceea ce prive şte sângele11 şi ţesuturile şi celulele12. O eventual ă 
directivă european ă de stabilire a standardelor de calitate şi securitate pentru organe ar putea 
trata subiecte similare. Cu toate acestea,  raportul riscuri-avantaje reprezint ă o abordare 
fundamental ă în cazul transplantului de organe . În contextul penuriei de organe şi riscului pe 
care îl presupune transplantul de organe, avantajele transpla ntului de organe sunt mari şi, în 
acest caz, pot fi acceptate mai multe risc uri decât în cazul sângelui sau majorit ăţii 
tratamentelor cu ţesuturi şi celule. În aceast ă situaţie, medicul are un rol important în luarea 
deciziei de a accepta sau nu organe în vede rea transplantului. Propunerea Comisiei va ţine 
seama de aceste caracteristici specifice ale don ării şi transplantului de organe.  
                                                 
10 Rezolu ţia Consiliului şi a Miniştrilor sănătăţii, JO C 304, 23.11.1991, pp. 5-6. 
11 JO L 33, 8.2.2003, pp. 30-40 . 
12 JO L 102, 7.4.2004, pp. 48-58 . 
 
RO 11   RO Concluzia evalu ării impactului, anexat ă prezentei comunic ări, este că, pe baza unei cooper ări 
susţinute cu statele membre, un ca dru juridic european adecvat şi flexibil ar putea reprezenta 
răspunsul comunitar adecvat pent ru a îndeplini mandatul prev ăzut la articolul 152 alineatul 
(4) litera (a) din tratat.  
Viitorul instrument juridic, bazat pe o evaluare separat ă a impactului, ar putea include 
principiile necesare pentru crearea unui cadru de baz ă al calităţii şi securităţii, şi anume: 
– Crearea unei sau a unor autorit ăţi naţionale de supraveghere, îns ărcinate cu 
punerea în aplicare a dispozi ţiilor directivei;  
– Un set comun de standarde de calitate şi securitate privind autorizarea institu ţiilor 
şi programelor de donare şi obţinere de organe, precum şi păstrarea şi transportul 
eficient al organelor;  
– Garantarea trasabilit ăţii şi întocmirea de rapoarte privind incidentele şi reacţiile 
adverse grave; 
– Crearea unor structur i de verificare şi a unor m ăsuri de control; 
– Asigurarea descrierii complete a organul ui, pentru ca echipa de transplant s ă poată 
realiza o evaluare adecvat ă a riscului.