COMUNICAREA COMISIEI

Orientări pentru asigurarea unei înțelegeri comune a sintagmei „daună adusă mediului”, astfel cum este definită la articolul 2 din Directiva 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind răspunderea pentru mediul înconjurător în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului

(2021/C 118/01)

Cuprins

1. Introducere 1

2. Contextul juridic și contextul de reglementare mai larg 2

3. „Dauna” 9

4. Prezentare generală a „daunelor aduse mediului” 10

5. „Daunele cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate” 17

6. „Daunele aduse apelor” 26

7. „Daunele aduse solului” 43

8. Concluzii 48

ANEXĂ 49

Decizii ale Curții citate 49

1. INTRODUCERE

1. Directiva 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind răspunderea pentru mediul înconjurător în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului ( 1 ) (denumită în continuare „Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător” sau „directiva”) are ca scop stabilirea unui cadru al răspunderii pentru mediul înconjurător bazat pe principiul „poluatorul plătește”, pentru prevenirea și repararea daunelor aduse mediului ( 2 ) . O modificare adoptată în 2019 ( 3 ) impune Comisiei Europene să elaboreze orientări care să asigure o înțelegere comună a sintagmei „daună adusă mediului”, astfel cum este definită la articolul 2 din directivă ( 4 ) . Prezenta comunicare cuprinde aceste orientări.

2. În economia directivei, sintagma „daună adusă mediului” este esențială. Aceasta este utilizată pentru a defini scopul general al directivei ( 5 ) . Atunci când se produce o daună mediului sau când există o amenințare de producere a unei astfel de daune, se declanșează obligații de a lua măsuri de prevenire sau de reparare care le revin operatorilor, precum și obligații conexe care le revin autorităților competente ( 6 ) , alte persoane având dreptul de a solicita luarea de măsuri ( 7 ) . În cazul unor daune transfrontaliere care afectează mai multe state membre, se declanșează obligații de cooperare între statele membre ( 8 ) . În plus, termenul are consecințe pentru operatorii financiari care furnizează garanții financiare pentru a acoperi responsabilitățile care le incumbă în conformitate cu directiva ( 9 ) . Prin urmare, această sintagmă joacă un rol potențial major în protecția mediului, contribuind la a stabili dacă daunele aduse mediului sunt sau nu prevenite și reparate.

3. Prezentele orientări pentru înțelegerea comună a daunelor aduse mediului răspund unei nevoi identificate într-o evaluare a directivei efectuată de Comisie în 2016 (denumită în continuare „evaluarea”) ( 10 ) . Evaluarea a concluzionat că punerea în aplicare a directivei a fost obstrucționată de lipsa semnificativă a unei aplicări uniforme a principalelor concepte, în special a conceptelor referitoare la daunele aduse mediului ( 11 ) . Prin urmare, Comisia a angajat un contractant care să pregătească, împreună cu grupul de experți guvernamentali pentru Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător și cu serviciul relevant al Comisiei, un document de înțelegere comună bazat pe cercetare și consultări ( 12 ) . Deși nu a avut ca rezultat nici un document al Comisiei, nici un document convenit cu statele membre, această activitate de bază a contribuit la pregătirea terenului pentru prezentele orientări.

4. În acest context, orientările iau în considerare toate aspectele definiției „daunei aduse mediului”. Sintagma are un conținut bogat, încorporând sau făcând trimitere la mai mulți alți termeni și concepte. Aceștia sunt cuprinși în orientări, pentru că sunt necesari pentru înțelegerea sintagmei. În ceea ce privește structura, orientările încep prin a analiza contextul juridic și contextul de reglementare mai larg în care definiția este relevantă. Acestea analizează apoi, pe rând, definiția „daunei” și textul complet al definiției „daunei aduse mediului”, înainte de a examina în detaliu cele trei categorii distincte de daune aduse mediului cuprinse în aceasta, și anume „daunele cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate”, „daunele aduse apelor” și „daunele aduse solului”. La final sunt prezentate concluzii generale.

5. Având în vedere faptul că obiectivul orientărilor este de a asigura o înțelegere comună a definiției, conținutul lor este analitic și detaliat. Deși nu sunt destinate exclusiv unor cititori specifici, se consideră că ele sunt utile în special pentru următoarele entități, care au anumite roluri în temeiul directivei: statele membre, autoritățile competente, operatorii, persoanele fizice și juridice și furnizorii de garanții financiare. Orientările urmăresc să abordeze într-un mod cât mai cuprinzător dificultățile de înțelegere care au apărut deja sau despre care se poate preconiza în mod rezonabil că vor apărea în viitor. Ele realizează acest lucru analizând îndeaproape toate părțile definiției „daunei aduse mediului”, atrăgând atenția asupra considerațiilor detaliate care pot fi deduse din modul de redactare și din contextul juridic și de reglementare și făcând trimitere la jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumită în continuare „CJUE” sau „Curtea”), care poate contribui la clarificarea diferitelor aspecte ale definiției, fie direct, fie prin analogie.

6. Orientările au fost elaborate sub responsabilitatea exclusivă a Comisiei. Cu toate acestea, numai Curtea are competența de a formula interpretări obligatorii ale dreptului Uniunii.

2. CONTEXTUL JURIDIC ȘI CONTEXTUL DE REGLEMENTARE MAI LARG

7. [în prezent Directiva 2009/147/CE privind conservarea păsărilor sălbatice Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător este un instrument de mediu general, transversal, care nu se aplică unui singur domeniu de mediu, ci mai multora. Ca atare, aceasta completează alte instrumente ale Uniunii care au ca scop protecția mediului. Definiția „daunei aduse mediului” se referă în mod expres la patru dintre acestea, și anume: Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice ( 13 ) ( 14 ) ] (denumită în continuare „Directiva privind păsările”); Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică ( 15 ) (denumită în continuare „Directiva privind habitatele”); Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei ( 16 ) (denumită în continuare „Directiva-cadru privind apa”); și Directiva 2008/56/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 iunie 2008 de instituire a unui cadru de acțiune comunitară în domeniul politicii privind mediul marin ( 17 ) (denumită în continuare „Directiva-cadru «Strategia pentru mediul marin»”). Pentru înțelegerea noțiunii de „daună adusă mediului” sunt necesare referințe încrucișate la dispozițiile legale ale acestor alte instrumente și înțelegerea lor.

8. Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător se bazează pe principiul „poluatorul plătește” și este o expresie a acestuia ( 18 ) . În plus, o înțelegere comună a sintagmei „daună adusă mediului” trebuie să se bazeze, după caz, pe alte principii pe care se întemeiază politica de mediu a Uniunii, și anume pe principiul precauției ( 19 ) , pe principiile conform cărora trebuie luate măsuri de prevenire și dauna adusă mediului trebuie remediată la sursă, cu prioritate ( 20 ) , acestea fiind relevante pentru interpretarea sa. Principiile generale ale dreptului Uniunii, cum ar fi principiul proporționalității, sunt, de asemenea, relevante pentru directivă.

9. Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător abordează efectele negative asupra mediului care decurg din activitățile profesionale. Aceste activități fac obiectul unor cerințe legale în temeiul altor acte legislative ale Uniunii în domeniul mediului ( 21 ) . Legile în cauză creează un context de reglementare mai larg, care este relevant pentru aplicarea obligațiilor prevăzute în directivă cu privire la daunele aduse mediului. Acest lucru se datorează faptului că dispozițiile acestor legi urmăresc de obicei să prevină sau să limiteze multe dintre efectele negative asupra naturii, a apei și a terenurilor care intră în domeniul de aplicare al sintagmei „daună adusă mediului”.

Răspunderea pentru daunele aduse mediului

10. Noțiunea de „daună adusă mediului” trebuie înțeleasă în raport cu persoanele care pot fi răspunzătoare din punct de vedere juridic pentru daună în temeiul directivei, cu circumstanțele și condițiile în care poate lua naștere răspunderea persoanelor respective, precum și cu tipurile de acțiuni pe care răspunderea le va impune acestora.

11. Persoanele care pot fi răspunzătoare din punct de vedere juridic sunt denumite „operatori” ( 22 ) . Aceștia sunt răspunzători numai pentru „activitățile profesionale” care intră sub incidența directivei ( 23 ) . În cauza C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, Curtea a precizat că noțiunea de „activitate profesională” nu este limitată numai la activitățile care au o legătură cu piața sau care prezintă un caracter concurențial, ci înglobează ansamblul activităților desfășurate într-un cadru profesional, spre deosebire de un cadru pur personal sau domestic, și, prin urmare, acoperă și activitățile desfășurate în interesul colectivității, în temeiul unui transfer legal de atribuții ( 24 ) . În cazul specific respectiv, aceasta a confirmat că directiva se aplică unui organism public responsabil cu desecarea unei zone umede în interesul agriculturii.

12. Principalele activități profesionale relevante ( 25 ) sunt cele descrise în anexa III la directivă. Operatorii acestor activități pot fi răspunzători pentru toate cele trei categorii de daune aduse mediului menționate în directivă. În plus, răspunderea operatorilor care intră sub incidența anexei III este obiectivă, și anume nu depinde de faptul că aceștia au acționat sau au omis să acționeze din culpă (intenție sau neglijență). Pentru aplicarea unei răspunderi obiective, este suficient să se stabilească o legătură de cauzalitate între dauna adusă mediului și activitatea profesională. Al optulea considerent al directivei prevede motivele pentru care activitățile profesionale descrise în anexa III sunt incluse în domeniul său de aplicare. Acesta prevede că directiva ar trebui să se aplice activităților profesionale care prezintă un risc pentru sănătatea umană sau pentru mediu, adăugând: „Aceste activități ar trebui să se identifice, în principiu, făcându-se referire la legislația comunitară pertinentă care prevede cerințe de reglementare în ceea ce privește anumite activități sau practici considerate ca prezentând un risc real sau potențial pentru sănătatea umană sau mediu”.

13. Activitățile profesionale menționate în anexa III sunt definite prin referire la alte acte legislative ale Uniunii în domeniul mediului, dintre care multe au fost codificate, modificate sau înlocuite de la adoptarea directivei. Cu toate acestea, activitățile profesionale în cauză continuă să fie incluse în domeniul de aplicare al directivei. Documentul de înțelegere comună a furnizat informații cu privire la evoluția legislației respective ( 26 ) . Activitățile profesionale menționate în anexa III acoperă, printre altele, desfășurarea multor activități industriale, inclusiv exploatarea instalațiilor industriale mai mari sau mai riscante, cum ar fi fabricile chimice; operațiunile de gestionare a deșeurilor; anumite deversări poluante în ape; captarea și îndiguirea apelor; fabricarea, utilizarea, depozitarea, tratarea, condiționarea, eliminarea în mediu și transportul la locul de depozitare a anumitor substanțe, preparate și produse, precum și transportul rutier, feroviar, pe cale navigabilă, maritim sau aerian de substanțe sau mărfuri periculoase.

14. Pentru o categorie de „daune aduse mediului”, și anume daunele cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate, și alți operatori de activități profesionale decât cei enumerați în anexa III pot fi răspunzători în cazul în care comit o eroare sau o neglijență ( 27 )

15. În temeiul altor acte legislative aplicabile ale Uniunii în domeniul mediului, operatorii sunt adesea obligați să dețină o autorizație și să respecte condițiile acesteia; sau pot fi obligați să își desfășoare activitatea în conformitate cu cerințele generale obligatorii. Totuși, nu se poate exclude posibilitatea ca unii operatori să desfășoare activități profesionale fără autorizația necesară sau fără a respecta toate normele aplicabile. Acesta poate fi, de exemplu, cazul persoanelor care desfășoară operațiuni ilegale de gestionare a deșeurilor. Un astfel de comportament ilegal nu exclude operatorii în cauză din domeniul de aplicare al directivei. Dacă aceștia ar fi excluși, rezultatul ar fi incompatibil cu principiul „poluatorul plătește”. Directiva este o expresie a acestui principiu și trebuie interpretată prin prisma lui ( 28 ) . Un sprijin suplimentar pentru includerea operatorilor ilegali este oferit de cauza C-494/01, Comisia/Irlanda, în care Curtea a constatat că o nerespectare a cerințelor referitoare la inspectare legată de cerințele de autorizare ar putea apărea în ceea ce privește operațiunile de gestionare a deșeurilor efectuate fără autorizație ( 29 ) . Prin analogie, se poate susține că cerințele privind răspunderea prevăzute de directivă se pot aplica în mod similar cu privire la activitățile profesionale desfășurate fără a se ține seama de cerințele de autorizare sau de alte cerințe de reglementare.

16. În cauzele C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG I) SpA și alții, și C-534/13, Fipa Group și alții, Curtea a statuat că regimul de răspundere pentru mediul înconjurător prevăzut de directivă impune stabilirea unei legături de cauzalitate între activitatea unuia sau a mai multor operatori identificabili și daunele aduse mediului sau amenințarea iminentă a unor astfel de daune ( 30 ) . În ceea ce privește legătura de cauzalitate, Curtea a statuat că, în cazul în care legislația unui stat membru prevede acest lucru, o prezumție întemeiată pe indicii plauzibile este suficientă pentru a stabili legătura ( 31 )

17. Directiva nu definește evenimentele care vor da naștere unei legături cauzale între activitatea profesională și daunele aduse mediului sau amenințările iminente. În mai multe locuri în textul directivei se menționează „o emisie, un eveniment sau un incident” ( 32 ) . Totuși, cu excepția „emisiilor” ( 33 ) , acești termeni nu sunt definiți și, astfel cum arată cauza C-529/15, Folk ( 34 ) și cauza C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, directiva acoperă consecințele funcționării normale a unei activități profesionale prevăzute în anexa III. În cauza C-529/15, funcționarea normală s-a referit la o centrală hidroelectrică; în cauza C-297/19, la întreținerea desecării într-o zonă umedă. Prin urmare, nu ar trebui să se presupună că răspunderea apare doar în cazul accidentelor sau al incidentelor unice; aceasta poate apărea și cu privire la funcționarea normală și se poate referi la tipurile de circumstanțe descrise la punctele 18 și 19 de mai jos. Pentru claritatea referințelor, prezentele orientări vor face referire la gama de evenimente posibile prin sintagma „evenimente dăunătoare”.

18. Natura factorilor care produc efecte negative – care pot fi denumiți „factori dăunători” ( 35 ) – poate varia, de asemenea ( 36 ) . Natura lor poate fi aditivă, atunci când este vorba, de exemplu, despre depozitarea de deșeuri pe sol, sau utilizarea de materiale inerte pentru a umple o zonă umedă, sau contaminarea mediului receptor cu poluanți. Sau poate fi substractivă sau extractivă, atunci când este vorba, de exemplu, despre o reducere a debitului unui râu ( 37 ) sau îndepărtarea unor copaci sau minerale. Sau poate fi pur distructivă, ca în cazul suprimării unor elemente terestre sau al uciderii unor indivizi dintr-o specie protejată.

19. Manifestarea efectelor negative poate fi bruscă și accidentală – ca în cazul în care o explozie dintr-o fabrică chimică produce un incendiu, distrugerea clădirilor și poluarea solului și a apei prin eliberarea de substanțe toxice sau de substanțe pentru stingerea incendiilor în apă. Sau poate fi imediată – ca în cazul în care un habitat protejat de suprafețe împădurite se pierde printr-o operațiune de exploatare forestieră rapidă. Sau poate fi treptată – ca în cazul în care o scurgere de la o conductă spartă duce la daune cumulative în mediul receptor, care sunt detectate doar după un timp. De asemenea, este posibil ca efectele negative ale aceluiași eveniment dăunător să se manifeste în ambele moduri – ca în cazul în care o eliberare bruscă și accidentală a unei cantități mari de substanțe toxice într-un râu duce la uciderea imediată a peștilor înainte de a provoca o deteriorare mai lentă și mai treptată a structurilor unui habitat acvatic protejat sau ale habitatului unei specii protejate.

20. În plus, este posibil ca aflarea evenimentelor dăunătoare și a efectelor negative pe care le provoacă acestea să aibă loc în momente diferite. Dacă evenimentul dăunător este un accident major, se va afla despre el imediat, dar un incident necunoscut poate să rămână nedescoperit un timp – de exemplu, o spărtură într-un rezervor de depozitare subteran care conține substanțe periculoase ( 38 )

21. Directiva prevede trei categorii principale de obligații pentru operatori: — în cazul în care nu a survenit încă o daună asupra mediului, dar există o amenințare iminentă de producere a unei asemenea daune, operatorii trebuie să ia fără întârziere (39) măsurile de prevenire (40) necesare; — În cazul în care s-a produs o daună asupra mediului, operatorii trebuie să ia „toate măsurile practice pentru a controla, a limita, a elimina sau a gestiona imediat contaminanții relevanți și/sau orice alți factori dăunători, pentru a limita sau a preveni producerea unor noi daune aduse mediului și a efectelor negative asupra sănătății umane sau deteriorarea ulterioară a serviciilor” (41). Pentru claritatea referințelor, prezentele orientări vor face referire la aceste etape prin sintagma „gestionarea imediată a factorilor dăunători”; — În cazul în care s-au produs daune asupra mediului, operatorii trebuie să ia măsuri de reparare (42). Aceștia trebuie să identifice măsurile de reparare adecvate în conformitate cu anexa II la directivă și să le transmită spre aprobare autorității competente (43).

22. Mențiunile „fără întârziere” și „imediat” arată că pentru primele două categorii de obligații factorul timp este esențial. Acest lucru are implicații asupra înțelegerii comune a termenului „daună adusă mediului”. Obligațiile de a lua măsuri de prevenire și de a gestiona imediat factorii dăunători, care îi revin operatorului în conformitate cu directiva, există în paralel cu obligații similare prevăzute în alte acte legislative ale Uniunii în domeniul mediului, de exemplu Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării) ( 44 ) (denumită în continuare „Directiva privind emisiile industriale”).

24. ratione temporis daunelor aduse mediului care se produc ulterior datei de 30 aprilie 2007, dar care au fost cauzate de exploatarea unei instalații autorizate în conformitate cu reglementarea în domeniul apei și puse în funcțiune anterior acestei date” Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător conține dispoziții referitoare la aplicabilitatea sa în timp, stabilind limite pentru aplicarea sa în raport cu data de 30 aprilie 2007 și cu trecerea unei perioade de treizeci de ani ( 51 ) . Domeniul de aplicare temporal pentru părțile specifice introduse prin modificări este, desigur, diferit - de exemplu, pentru daunele aduse apelor marine, directiva se aplică de la 19 iulie 2015 ( 52 ) . Este important de remarcat că activitățile profesionale reglementate de autorizații anterioare datei de 30 aprilie 2007 sunt acoperite din punctul de vedere al răspunderii dacă și în măsura în care activitatea dăunătoare continuă după 30 aprilie 2007. În cauza C-529/15, Folk, Curtea a statuat că directiva „se aplicădaunelor aduse mediului care se produc ulterior datei de 30 aprilie 2007, dar care au fost cauzate de exploatarea unei instalații autorizate în conformitate cu reglementarea în domeniul apei și puse în funcțiune anterior acestei date” ( 53 )

25. Folk Directiva conține, de asemenea, dispoziții privind excepțiile, stabilind limite pentru aplicarea sa în raport cu o serie de cauze specificate ale daunelor aduse mediului ( 54 ) . În plus, aceasta prevede o serie de motive pe care un operator le poate invoca pentru a evita suportarea costului acțiunilor de prevenire și de reparare ( 55 ) . Totodată, aceasta oferă statelor membre posibilitatea de a decide să scutească un operator de costul acțiunilor de reparare în cazul în care operatorul demonstrează că nu a comis nicio eroare sau neglijență și că a îndeplinit toate condițiile impuse de autorizație ( 56 ) sau că a acționat în conformitate cu nivelul de cunoștințe tehnice și științifice existent ( 57 ) . Cu toate acestea, pentru ultimele posibilități menționate există limitări, astfel cum se precizează în hotărârea Curții în cauza C-529/15, ( 58 ) , în ceea ce privește articolul 8 alineatul (4) litera (a) din directivă.

26. diferite , care nu îndeplinesc cerințele directivei; el nu este nici un drept de anulare a răspunderii operatorilor pentru „daune aduse mediului”, care este prevăzută în directivă. Cerințele directivei trebuie, cel puțin, să fie îndeplinite în toate privințele. Directiva permite statelor membre să mențină sau să adopte dispoziții mai stricte cu privire la daunele aduse mediului ( 59 ) . Acest lucru este în concordanță cu articolul 193 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Dreptul de a avea dispoziții mai stricte nu înseamnă, însă, un drept de a avea dispoziții, care nu îndeplinesc cerințele directivei; el nu este nici un drept de anulare a răspunderii operatorilor pentru „daune aduse mediului”, care este prevăzută în directivă. Cerințele directivei trebuie, cel puțin, să fie îndeplinite în toate privințele.

Rolul autorităților competente și rolurile relevante mai ample ale statelor membre

27. Deși operatorul este răspunzător pentru daunele aduse mediului, autoritățile competente ( 60 ) au obligații în legătură cu acestea. Prin urmare, o înțelegere comună a termenului „daună adusă mediului” necesită o referire la rolul acestora.

28. Autoritățile competente trebuie să identifice operatorul care a cauzat daunele asupra mediului sau amenințarea iminentă de producere a daunelor ( 61 ) . Implicit, autoritățile competente trebuie să aibă cunoștință de existența daunei aduse mediului sau a amenințării; în caz contrar, obligația de a identifica operatorul nu ar avea sens.

29. De asemenea, autoritățile competente trebuie să evalueze importanța daunelor aduse mediului ( 62 ) . Din nou, obligația de a evalua importanța nu are sens decât dacă autoritățile au cunoștință de existența daunei sau a amenințării.

30. Autoritățile competente trebuie să stabilească măsurile de reparare care trebuie luate de către operator în temeiul anexei II la directivă ( 63 ) , pe baza identificării măsurilor de reparare potențiale de către operator și în cooperare cu operatorul relevant, în funcție de necesități. În cauza C-379/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA și alții, Curtea a afirmat că autoritățile competente pot modifica măsurile de reparare, dar totodată a subliniat necesitatea de a oferi operatorului posibilitatea de a fi audiat ( 64 )

31. Obligațiile de a identifica operatorul responsabil, de a evalua importanța daunelor aduse mediului și de a stabili măsuri de reparare impun autorităților competente să dețină și să aplice informații relevante cu privire la evenimentul dăunător, la activitatea profesională în cauză, la daunele aduse mediului și la legătura cauzală dintre acestea, precum și cu privire la operatorul care desfășoară activitatea. Punctele 32-37 de mai jos descriu mai multe tipuri și surse potențiale de informații relevante. Totuși, ar trebui să se țină seama de faptul că este posibil să nu fie întotdeauna disponibile imediat informații complete și că autoritățile competente ar putea fi nevoite să acționeze rapid. În astfel de circumstanțe, principiul precauției va justifica intervenția autorităților competente pe baza unei convingeri rezonabile că s-a produs sau se va produce iminent o daună asupra mediului.

32. Astfel cum s-a menționat la punctul 23 de mai sus, operatorii au obligația, conform directivei, de a informa autoritățile competente cu privire la evenimentele dăunătoare și la daunele aduse mediului. Astfel cum s-a menționat, de asemenea, operatorii pot avea obligația separată de a furniza informații autorităților competente cu privire la evenimente dăunătoare în temeiul altor acte legislative ale Uniunii în domeniul mediului. Cu toate acestea, nu se poate exclude posibilitatea ca unii operatori să nu raporteze. De exemplu, este improbabil sau mai puțin probabil să fie raportate evenimente dăunătoare și daune aduse mediului care sunt legate cauzal de activități ilegale clandestine sau de acțiuni sau omisiuni ilegale sau neglijente în cadrul activităților autorizate.

33. Considerentul 15 din directivă indică faptul că autoritățile publice ar trebui să garanteze aplicarea și executarea corectă a regimului prevăzut de directivă, iar directiva conține dispoziții conform cărora autoritățile competente pot solicita mai multe informații și un nivel sporit de implicare din partea operatorului ( 65 ) . Totuși, este important ca autoritățile competente să recurgă și la alte surse de informații decât cele furnizate de operator în temeiul directivei.

34. O sursă potențială de informații referitoare la evenimentele dăunătoare și la daunele aduse mediului este reprezentată de cererile de acțiune formulate de persoanele fizice sau juridice îndreptățite să formuleze astfel de cereri ( 66 ) . Cererile de acțiune trebuie să fie „însoțite de informațiile și datele relevante care susțin observațiile prezentate în legătură cu dauna respectivă adusă mediului” ( 67 )

35. O altă sursă posibilă de informații relevante este reprezentată de rezultatele supravegherii reglementare efectuate în temeiul altor acte legislative aplicabile ale Uniunii în domeniul mediului. Un exemplu ar fi inspecțiile de rutină ale instalațiilor industriale, efectuate în temeiul Directivei privind emisiile industriale ( 68 ) . Chiar dacă, din perspectiva răspunderii, nu toate evenimentele dăunătoare vor coincide cu încălcarea reglementărilor de către un operator, totuși încălcările reglementărilor sporesc probabilitatea producerii unor evenimente dăunătoare. Motivul este faptul că cerințele de reglementare în cauză vizează controlarea riscurilor potențiale sau reale pentru sănătatea umană și pentru mediu asociate cu activitățile profesionale respective. În consecință, respectarea acestora ar trebui, în practică, să reducă probabilitatea apariției unor evenimente dăunătoare. În același mod, nerespectarea acestor cerințe, inclusiv încălcarea gravă a acestora, face mai probabilă apariția unor evenimente dăunătoare. Prin urmare, dacă există sisteme adecvate pentru schimbul de informații, monitorizarea respectării cerințelor de reglementare ar trebui să ajute autoritățile competente în temeiul directivei să afle despre daunele aduse mediului sau despre amenințarea iminentă de producere a unei daune, să identifice operatorul și să caracterizeze evenimentul dăunător. De asemenea, aceasta poate sprijini autoritățile competente în evaluarea daunelor aduse mediului, oferind, de exemplu, informații cu privire la natura emisiilor poluante.

36. Astfel cum va reieși din secțiunile ulterioare ale prezentelor orientări, evaluarea importanței daunelor aduse mediului necesită, în general, informații cu privire la starea mediului receptor. Unele informații privind starea mediului vor avea o legătură directă cu evenimentul dăunător – de exemplu, înregistrările privind mortalitatea peștilor dintr-un râu care a fost afectat recent în mod negativ de o emisie poluantă. Alte informații relevante privind starea mediului vor consta, însă, în înregistrări și informații culese în alte scopuri - pentru a determina starea generală de conservare a unei specii protejate, de exemplu, sau starea unui sit natural protejat, cum ar fi un sit Natura 2000. Multe informații relevante privind starea mediului vor proveni din monitorizarea stării mediului efectuată de administrațiile naționale. Informațiile culese și compilate în temeiul celor patru directive menționate la punctul 7 de mai sus prezintă o relevanță deosebită. Acestea pot fi completate cu alte informații relevante cu valoare științifică recunoscută - de exemplu, o organizație neguvernamentală (ONG) de mediu poate furniza informații ample prin intermediul științei cetățenești ( 69 )

37. Informațiile științifice și tehnice pe tema daunelor aduse mediului sunt strâns legate de importanța potențială a informațiilor privind starea mediului - de exemplu, cunoștințele științifice despre ciclul de viață al unei specii protejate afectate negativ sau despre riscurile pentru sănătatea umană ale expunerii la anumiți contaminanți.

38. nu este un motiv de anulare a obligațiilor care le revin autorităților competente de a se asigura că daunele aduse mediului sunt evaluate și prevenite, că factorii dăunători sunt gestionați imediat sau că daunele sunt reparate în conformitate cu directiva (este valabilă și afirmația inversă: urmărirea răspunderii pentru mediul înconjurător nu este un motiv de anulare a rolului sancțiunilor) După cum s-a arătat mai sus, producerea unei daune asupra mediului sau amenințarea iminentă a unei astfel de daune va coincide adesea, deși nu întotdeauna, cu o încălcare a altor acte legislative ale Uniunii în domeniul mediului. Astfel de încălcări pot necesita sau pot justifica acțiuni separate din partea autorităților statelor membre, pentru a asigura obținerea rezultatelor cerute de alte acte legislative ale Uniunii (de exemplu, protecția siturilor naturale în temeiul Directivei privind păsările și al Directivei privind habitatele) și pentru a pune în aplicare sancțiuni eficace, proporționale și disuasive. Astfel, aceleași circumstanțe de fapt pot determina atât răspunderea pentru mediul înconjurător, cât și răspunderea pentru sancțiuni, iar în practică evaluarea daunelor aduse mediului în conformitate cu directiva poate avea loc în paralel cu evaluarea încălcărilor în alte scopuri. De exemplu, comportamentele pe care statele membre sunt obligate să le incrimineze în temeiul Directivei 2008/99/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind protecția mediului prin intermediul dreptului penal ( 70 ) („Directiva privind infracțiunile împotriva mediului”) includ unele (deși nu toate) comportamente susceptibile să dea naștere unei răspunderi pentru mediul înconjurător ( 71 ) . În acest context, pentru a evalua importanța daunelor aduse mediului, autoritățile competente se pot baza pe aceleași surse de informații ca și autoritățile responsabile de sancțiuni. Totuși, trebuie subliniat faptul că aplicarea cerințelor privind răspunderea prevăzute în directivă este separată de aplicarea de sancțiuni. În acest sens, faptul că autoritățile pot lua măsuri pentru impunerea de sancțiuni administrative sau penaleeste un motiv de anulare a obligațiilor care le revin autorităților competente de a se asigura că daunele aduse mediului sunt evaluate și prevenite, că factorii dăunători sunt gestionați imediat sau că daunele sunt reparate în conformitate cu directiva (este valabilă și afirmația inversă: urmărirea răspunderii pentru mediul înconjurător nu este un motiv de anulare a rolului sancțiunilor) ( 72 )

39. Comisia/România, care a vizat Directiva privind deșeurile extractive O serie de alte aspecte intervin în legătură cu situațiile în care răspunderea în conformitate cu directiva coincide cu încălcări ale reglementărilor în conformitate cu alte acte legislative relevante ale Uniunii în domeniul mediului, în special cu alte acte legislative menționate în directivă. În primul rând, în cazul în care factorii dăunători nu sunt controlați în conformitate cu directiva sau cu alte acte legislative, principiul eficacității va impune statelor membre și autorităților acestora să acționeze pentru a asigura respectarea dispozițiilor relevante ale directivei și ale celorlalte acte legislative care sunt încălcate. În al doilea rând, directiva nu prevede în mod explicit răspunderea secundară a autorităților publice de a lua măsuri de prevenire, măsuri de gestionare imediată a factorilor dăunători și măsuri de reparare, dar nici nu prevede în mod explicit că se poate renunța la toate aceste măsuri dacă operatorul nu le adoptă sau dacă operatorul poate justifica faptul că nu trebuie să suporte costurile acestora ( 73 ) . Distincția pe care o face directiva între măsuri și costurile măsurilor respective indică faptul că măsurile sunt necesare indiferent dacă operatorul poate sau ar trebui să suporte costurile ( 74 ) . În al treilea rând, jurisprudența arată modul în care un stat membru poate fi obligat să ia măsuri suplimentare în cazul în care nu se obține un rezultat necesar cu toate că autoritățile au luat măsuri împotriva unui operator. În cauza C-104/15,care a vizat Directiva privind deșeurile extractive ( 75 ) , Curtea a constatat că statul membru rămâne răspunzător pentru lipsa controlului asupra emisiilor toxice de praf provenite de la o instalație de gestionare a deșeurilor miniere, în pofida faptului că a impus sancțiuni operatorului ( 76 ) și că operatorul se află în lichidare judiciară ( 77 )

3. „DAUNA”

40. Definiția „daunei aduse mediului” include termenul „daună”, care este definit separat. Termenul „daună” nu este de sine stătător (în sensul că obligațiile prevăzute în directivă nu se aplică la nivelul de generalitate al acestuia). În ceea ce privește aplicarea directivei în situații concrete, este necesar să se utilizeze formulările mai precise cuprinse în definiția „daunei aduse mediului”. Fără a aduce atingere acestei rezerve, definiția termenului „daună” este importantă nu numai pentru că este inclusă în definiția „daunei aduse mediului”, ci și pentru că prezintă patru concepte de bază care sunt detaliate în definiția mai elaborată. Prin urmare, orientările fac referire la „daună” înainte de a aborda alte elemente ale definiției „daunei aduse mediului”. CASETA 1: Definiția „daunei”

Articolul 2 punctul 2 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „daună” înseamnă „o modificare negativă măsurabilă a unei resurse naturale sau o deteriorare măsurabilă a unui serviciu legat de resursele naturale care pot surveni direct sau indirect.”

41. Cele patru concepte de bază care se regăsesc în definiția „daunei” sunt: — domeniul de aplicare material a ceea ce este afectat, și anume resursele naturale și serviciile privind resursele naturale; — conceptul de efecte negative, și anume modificările negative și deteriorările; — domeniul de aplicare al acestor efecte negative, și anume cele măsurabile; — modurile în care aceste efecte negative pot apărea, și anume direct sau indirect.

Domeniul de aplicare material al resurselor naturale și al serviciilor privind resursele naturale

Caseta 2: Definiția „resurselor naturale” și a „serviciilor privind resursele naturale”

Articolul 2 punctul 12 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „resurse naturale” înseamnă „speciile și habitatele naturale protejate, apele și solurile.” Articolul 2 punctul 13 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „servicii” și „servicii privind resursele naturale” înseamnă „funcțiile asigurate de o resursă naturală în beneficiul unei alte resurse naturale sau al publicului”.

42. În ceea ce privește domeniul de aplicare material, definiția „daunei” face referire la două concepte care sunt ele însele definite în mod expres în directivă, și anume „resurse naturale” și „servicii privind resursele naturale”. „Resursele naturale” sunt definite ca însemnând trei categorii separate de resurse: speciile și habitatele naturale protejate; apele; și solurile. În același timp, definiția „serviciilor privind resursele naturale” evidențiază interdependențele acestor categorii diferite, făcând referire la funcțiile pe care le îndeplinesc unele pentru altele. Mai jos sunt câteva exemple neexhaustive: o mlaștină sărată (un tip de habitat natural) poate proteja terenurile de coastă; apele de suprafață (o categorie de apă) pot susține specii protejate de păsări sălbatice; solul poate filtra poluanții care, altfel, ar putea ajunge în apele subterane (o categorie de apă). Definiția „serviciilor privind resursele naturale” face referire, de asemenea, la funcțiile resurselor naturale care aduc beneficii oamenilor. Cu titlu de exemple neexhaustive, unele habitate naturale, cum ar fi turbăriile, servesc drept depozite importante de carbon; unele ape reprezintă o sursă de apă potabilă, iar altele oferă pește pentru pescuitul recreativ; iar solul este necesar pentru producerea alimentelor și pentru locuire.

Efectele negative

43. În ceea ce privește efectele negative, definiția „daunei” face referire, în primul rând, la o „modificare negativă” a unei resurse naturale și, în al doilea rând, la „deteriorarea” unui serviciu privind resursele naturale. Definiția „daunei aduse mediului” este mai precisă, dar este util să se țină seama de trei considerații generale: — atât „modificarea negativă”, cât și „deteriorarea” implică efecte negative; — efectele negative vizează atât starea unei resurse naturale, cât și funcțiile benefice îndeplinite de aceasta atât pentru alte resurse naturale, cât și pentru oameni. Prin urmare, efectele negative includ nu numai efectele negative asupra proprietăților unei resurse naturale, ci și efectele negative asupra interdependențelor și a relațiilor dinamice din cadrul și dintre resursele naturale și servicii, și anume funcțiile pe care resursele naturale le îndeplinesc unele pentru altele, precum și pentru public; — noțiunea de modificare și cea de deteriorare implică o diferență între situația „anterioară” și situația „ulterioară” unui eveniment dăunător.

Caracterul măsurabil

44. Pentru ca definiția „daunei” să se aplice, modificările negative și deteriorarea trebuie să fie „măsurabile”. Aceasta înseamnă că daunele trebuie să poată fi cuantificate sau estimate și că situația anterioară și situația ulterioară unui eveniment dăunător trebuie să poată fi comparate în mod semnificativ.

Direct sau indirect

45. În final, definiția „daunei” permite posibilitatea ca modificările negative sau deteriorările să se producă atât direct, cât și indirect. „Direct sau indirect” se referă la legătura de cauzalitate dintre un eveniment dăunător, pe de o parte, și efectele negative specifice, pe de altă parte. Uneori, legătura cauzală va fi directă, ca în cazul în care acțiunea de defrișare a unui operator distruge un habitat natural protejat de suprafețe împădurite. Alteori, aceasta va fi indirectă, ca în cazul în care evacuările de nutrienți într-un corp de apă duc la deteriorarea unui habitat acvatic protejat îndepărtat. În ceea ce privește lanțul de cauze și efecte, este util să se facă referire la modelul sursă-cale-receptor. Factorii dăunători asociați cu o activitate profesională (adică sursa) pot trece prin aer, apă sau sol (calea) înainte de a afecta o anumită resursă naturală (receptorul). În cauza C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., Curtea a constatat că, deși poluarea aerului nu constituie în sine o daună adusă mediului, aceasta se poate afla la originea unor daune aduse resurselor naturale ( 78 ) . Un eveniment dăunător poate fi separat de efectele negative pe care le provoacă în timp (de exemplu, resursa naturală suferă o reacție întârziată) sau în spațiu (de exemplu, resursa naturală suferă efecte negative într-un loc îndepărtat de locul în care a apărut evenimentul dăunător) sau din perspectiva resurselor naturale implicate (de exemplu, o acțiune care constă în aplicarea unei substanțe toxice pe sol provoacă moartea unei specii protejate). Ideea că efectele negative pot apărea în mod indirect este legată și de funcțiile pe care resursele naturale le îndeplinesc unele pentru altele.

4. PREZENTARE GENERALĂ A „DAUNELOR ADUSE MEDIULUI”

46. Definiția „daunei aduse mediului” include și detaliază definiția „daunei”. În primul rând, în ceea ce privește domeniul de aplicare material și geografic, definiția descompune și compartimentează cele trei categorii de „resurse naturale” care apar în definiția „daunei”, și anume speciile și habitatele naturale protejate; apele; și solurile. În plus, pentru primele două categorii de resurse naturale, aceasta include detalii care ajută la determinarea domeniului de aplicare geografic al obligațiilor prevăzute în directivă. În al doilea rând, în cadrul fiecărei categorii de resurse naturale, efectele negative relevante sunt descrise mai detaliat prin referire la anumite concepte (denumite în prezentele orientări „concepte de referință”). În al treilea rând, pentru a defini mai bine domeniul de aplicare al efectelor negative care trebuie abordate este introdusă noțiunea de importanță. Un al patrulea aspect care trebuie remarcat este faptul că definiția daunelor aduse mediului nu exclude posibilitatea ca toate cele trei subcategorii de daune aduse resurselor naturale să fie relevante în același timp. Caseta 3: Definiția „daunei aduse mediului”

Articolul 2 punctul 1 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător (79) prevede că „daună adusă mediului” înseamnă: „(a) daunele cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate, adică orice daună care are efecte negative grave asupra constituirii sau menținerii unei stări favorabile de conservare a unor asemenea habitate sau specii. Importanța impactului acestor daune se evaluează în raport cu starea inițială, ținându-se seama de criteriile prevăzute de anexa I. Daunele cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate nu cuprind efectele negative identificate anterior care rezultă dintr-o acțiune a unui operator care a fost autorizată în mod expres de către autoritățile competente în conformitate cu dispozițiile de punere în aplicare a articolului 6 alineatele (3) și (4) sau a articolului 16 din Directiva 92/43/CEE sau a articolului 9 din Directiva 79/409/CEE sau, în cazul habitatelor și al speciilor care nu sunt reglementate de legislația comunitară, în conformitate cu dispozițiile echivalente ale legislației interne privind conservarea naturii; (b) „daunele aduse apelor”, și anume orice daună cu efecte negative grave: (i) asupra stării ecologice, chimice sau cantitative sau asupra potențialului ecologic al apelor în cauză, astfel cum au fost definite de Directiva 2000/60/CE, cu excepția efectelor negative pentru care se aplică articolul 4 alineatul (7) din directiva respectivă; sau (ii) asupra stării ecologice a apelor marine în cauză, astfel cum au fost definite de Directiva 2008/56/CE, în măsura în care aspectele speciale privind starea ecologică a mediului marin nu fac deja obiectul Directivei 2000/60/CE; (80) (c) daunele aduse solului, și anume orice contaminare a solului care creează un risc semnificativ de consecințe negative asupra sănătății umane prin introducerea directă sau indirectă în sol sau în subsol a unor substanțe, preparate, organisme sau microorganisme.”

Domeniul de aplicare material și geografic al fiecărei resurse naturale

47. Având în vedere gradul de compartimentare al domeniului de aplicare material, o înțelegere comună a „daunelor aduse mediului” necesită o analiză atentă a fiecărei categorii de resurse naturale. Aceasta include domeniul de aplicare geografic al fiecărei categorii de resurse. În secțiunile următoare ale acestor orientări sunt prezentate observații cu privire la domeniul de aplicare material și geografic.

Conceptele de referință pentru efectele negative

48. Pentru toate cele trei categorii de resurse naturale, definiția „daunelor aduse mediului” utilizează un concept de referință pentru stabilirea relevanței efectelor negative. Pentru speciile și habitatele naturale protejate, conceptul de referință este starea de conservare favorabilă a acestor specii și habitate. Pentru ape, acesta este starea ecologică, chimică sau cantitativă sau potențialul ecologic al apelor în conformitate cu Directiva-cadru privind apa și starea ecologică a apelor marine în conformitate cu Directiva-cadru „Strategia pentru mediul marin”, care au dimensiuni diferite. Pentru soluri, conceptul de referință este reprezentat de riscurile pentru sănătatea umană. Funcția acestor concepte de referință este de a furniza parametri și criterii pe baza cărora să poată fi analizată relevanța efectelor negative. Ele oferă elemente cu privire la care trebuie măsurate efectele negative. Conceptele sunt analizate mai detaliat în secțiunile din prezentele orientări dedicate categoriilor specifice de daune aduse resurselor naturale.

Evaluarea importanței

49. Conceptele de referință califică tipurile de efecte negative care intră sub incidența directivei. Definiția „daunelor aduse mediului” conține o calificare suplimentară: cuvintele „grav” sau „semnificativ” apar în legătură cu fiecare categorie de resurse naturale, iar directiva impune adoptarea de măsuri de prevenire, gestionarea imediată a factorilor dăunători sau adoptarea de măsuri de reparare numai dacă efectele negative sunt considerate grave din perspectiva conceptelor de referință menționate.

50. sui generis . În cadrul instrumentelor legislative ale Uniunii în domeniul mediului, cerința de a evalua importanța nu este specifică Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător. Această cerință figurează, de exemplu, și în Directiva privind habitatele ( 81 ) și se află în centrul Directivei 2011/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului ( 82 ) (denumită în continuare „Directiva privind evaluarea impactului asupra mediului”). Evaluarea importanței în conformitate cu Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător este, însă,

51. În contextul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător, poate fi util pentru o înțelegere comună a evaluării importanței să se ia în considerare următoarele aspecte: — circumstanțele în care apare necesitatea evaluării importanței; — scopurile evaluării importanței; — responsabilitățile legale cu privire la efectuarea evaluării; — contextul sau contextele în care urmează să se efectueze evaluarea; — punctul central al evaluării; — efectuarea evaluării; — stabilirea importanței.

Circumstanțele

52. Astfel cum se indică în secțiunea 2 din prezentele orientări, evenimentele dăunătoare, factorii dăunători, activitățile profesionale relevante, comportamentul operatorului și natura legăturii de cauzalitate pot varia considerabil. Evaluarea importanței va trebui să fie adaptabilă la toate aceste variabile. De exemplu, un accident izolat va prezenta un set diferit de provocări comparativ cu o operațiune continuă, precum cea din cauza C-529/15, Folk.

Scopurile

53. Evaluarea importanței efectelor negative nu este un scop în sine. Scopul este acela de a stabili dacă efectele negative necesită: — măsuri de prevenire, — gestionarea imediată a factorilor dăunători și/sau — măsuri de reparare.

54. Aceste trei scopuri pot fi diferențiate și, în funcție de circumstanțe, este posibil ca unele să fie relevante, iar altele nu. De exemplu, în situații de amenințare iminentă, unicul scop al evaluării va fi acela de a preveni producerea unui eveniment dăunător. În situațiile în care a avut deja loc un eveniment dăunător, gestionarea imediată a factorilor dăunători poate fi necesară sau nu. De exemplu, o astfel de gestionare imediată poate să nu mai fie posibilă dacă factorii dăunători au creat deja efecte negative și au luat sfârșit. Desigur, toate cele trei scopuri pot să devină relevante succesiv, ca în cazul în care o amenințare iminentă de producere a unui eveniment dăunător devine un eveniment dăunător real care necesită gestionarea imediată a factorilor dăunători, precum și măsuri de reparare ulterioare. Prin urmare, evaluarea importanței va trebui adaptată la scopurile care sunt relevante pentru circumstanțele specifice apărute.

55. Scopul prevenirii și al gestionării imediate a factorilor dăunători se referă la factori dăunători potențiali sau reali. Aceste scopuri reflectă principiul prevenirii și principiul remedierii la sursă, prevăzute în tratat. Astfel cum s-a menționat anterior, pentru acestea este esențial factorul timp.

56. Scopul identificării necesității de a lua măsuri de reparare este strâns legat de cerințele specifice ale directivei privind măsurile de reparare, care sunt descrise în detaliu în anexa II. În cazul daunelor aduse speciilor și habitatelor naturale protejate, precum și al daunelor aduse apelor, măsurile de reparare vizează readucerea mediului la starea sa inițială (a se vedea caseta 4 de mai jos) prin reparare primară, complementară și compensatorie, toți acești termeni fiind definiți. După cum se poate observa, aceste cerințe sunt axate mai degrabă pe mediul care a fost afectat negativ decât pe factorii dăunători - deși nu poate fi exclusă gestionarea suplimentară a factorilor dăunători, cum arată cauza Folk ( 83 ) . În cazul daunelor aduse solului, măsurile de reparare vizează gestionarea suplimentară a factorilor dăunători, dacă aceștia continuă să reprezinte un risc semnificativ pentru sănătatea umană chiar și după îndeplinirea celui de-al doilea scop menționat mai sus. Caseta 4: Definiția „stării inițiale”

Articolul 2 punctul 14 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „stare inițială” înseamnă „starea resurselor naturale și a serviciilor, în momentul producerii daunei, care ar fi existat, în cazul în care n-ar fi survenit dauna asupra mediului, estimată pe baza celor mai bune informații disponibile”.

Obligațiile persoanelor în cauză

57. Astfel cum se indică la punctul 29, autoritatea competentă este responsabilă de evaluarea importanței. Considerentul 24 din directivă prevede următoarele: „Autoritățile competente trebuie să fie responsabile de sarcinile specifice care implică discreție administrativă corespunzătoare, în special în ceea ce privește evaluarea importanței daunelor și determinarea măsurilor de reparare ce ar trebui întreprinse.”

58. Totuși, trebuie să se țină seama de faptul că operatorii au responsabilitatea de a preveni fără întârziere evenimentele dăunătoare și de a gestiona imediat factorii dăunători. Aceste responsabilități implică necesitatea ca operatorii să recunoască în mod independent factorii dăunători legați de activitățile lor profesionale și să reacționeze proactiv la aceștia. În plus, dispozițiile relevante ale directivei indică faptul că evaluarea importanței ar trebui să aibă loc în contextul unei relații dinamice între operator și autoritatea competentă, operatorul fiind obligat să furnizeze în mod activ informații și să respecte instrucțiunile date de autoritatea competentă ( 84 ) . Printre acestea se poate număra o instrucțiune adresată operatorului de a-și efectua propria evaluare și de a furniza orice informații și date necesare ( 85 ) . Această relație dinamică este deosebit de importantă în cazul în care au apărut deja efecte negative și este necesar să se ia măsuri de reparare.

59. Evaluarea importanței poate avea loc în situații în care există și alte părți interesate, pe lângă autoritatea competentă și operator. În special, autoritatea competentă trebuie să îndeplinească mai multe obligații legale cu privire la o cerere de acțiune valabilă ( 86 )

60. În cazul în care o daună adusă mediului afectează sau este susceptibilă să afecteze mai multe state membre, acestea au obligația de a coopera, care este relevantă pentru evaluarea importanței ( 87 )

Contextul

61. Categoriile de resurse naturale care sunt relevante și conceptele de referință corespunzătoare vor determina elementele care trebuie evaluate. De exemplu, daunele aduse speciilor și habitatelor naturale protejate vor necesita luarea în considerare a unor elemente foarte diferite față de cele impuse de daunele aduse solului. Aceste elemente specifice sunt analizate mai detaliat în secțiunile următoare ale prezentelor orientări.

Punctul central al evaluării

62. Punctul central al evaluării va trebui să varieze în funcție de circumstanțele, scopurile și contextul relevant.

63. Definiția „daunei” arată că efectele negative includ modificări și deteriorări care trebuie să fie măsurabile, iar definiția „daunei aduse mediului” arată că aceste modificări și deteriorări trebuie să se refere la conceptele de referință.

64. anterioară producerii evenimentului dăunător cu starea acestora ulterioară producerii evenimentului (evident, în cazul unei amenințări iminente, comparația se va face cu o stare ulterioară noțională, deoarece amenințarea iminentă nu se va fi materializat încă printr-o daună). Comparația implică două forme distincte de cuantificare sau estimare, una axată pe situația anterioară, iar cealaltă pe situația ulterioară producerii evenimentului dăunător Măsurarea presupune compararea stării resurselor naturale și a serviciilorproducerii evenimentului dăunător cu starea acestoraproducerii evenimentului (evident, în cazul unei amenințări iminente, comparația se va face cu o starenoțională, deoarece amenințarea iminentă nu se va fi materializat încă printr-o daună). Comparația implicăforme distincte de cuantificare sau estimare, una axată pe situația anterioară, iar cealaltă pe situația ulterioară producerii evenimentului dăunător ( 88 ) . Este important să se sublinieze faptul că, deși este relevantă atât pentru acțiunile de prevenire, cât și pentru cele de reparare, evaluarea va trebui abordată în mod diferit, în funcție de urgența acțiunii. În cazul în care factorul timp este esențial, evaluarea va trebui să fie efectuată pe baza unui raționament rapid, valorificând informațiile existente și imediat accesibile, care au adesea un caracter general. O astfel de abordare diferențiată este susținută de cauza C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA și alții ( 89 )

65. turlough , de pildă În ceea ce privește măsurarea situației anterioare, intervine conceptul de stare inițială (a se vedea caseta 4 de mai sus). Chiar dacă starea inițială poate fi constantă, este probabil ca ea să varieze în timp. De exemplu, starea poate fluctua în mod regulat sau previzibil (ca în cazul unei zone inundabile sau al unui lac sezonier, cum ar fi un, de pildă ( 90 ) ), sau zona habitatului ori populația unei specii afectate poate fi deja în creștere sau în scădere.

66. În ceea ce privește modificarea sau deteriorarea, aceasta va consta în diferența dintre situația resursei naturale sau a serviciului ulterioară producerii evenimentului dăunător și starea inițială. Prin urmare, trebuie să se cunoască și situația ulterioară evenimentului dăunător.

67. Decalajul dintre starea inițială și situația ulterioară producerii evenimentului dăunător poate fi unul instabil, ca în cazul în care factorii dăunători continuă să genereze efecte negative, iar amploarea acestor efecte negative este în creștere. Din scopul gestionării imediate a factorilor dăunători se poate deduce că o evaluare a importanței va trebui să abordeze și factorii dăunători care cauzează efectele negative.

Efectuarea evaluării

68. În funcție de scopurile relevante pentru circumstanțele care se prezintă, evaluarea importanței modificărilor aduse resurselor naturale poate implica etape diferite și luarea în considerare a unor tipuri diferite de informații ( 91 )

69. În cazul în care sunt necesare măsuri de precauție cu privire la o amenințare iminentă, va fi nevoie ca operatorul – și, după caz, autoritatea competentă – să recunoască potențialii factori dăunători asociați activității profesionale în cauză și să se asigure, fără întârziere, că aceștia nu produc efecte negative grave asupra resurselor naturale relevante sau nu afectează serviciile privind resursele naturale.

70. În același mod, în cazul în care factorii dăunători impun gestionarea imediată, va fi nevoie ca operatorul – și, după caz, autoritatea competentă – să recunoască factorii dăunători asociați activității profesionale în cauză și să asigure intervenții rapide pentru gestionarea acestora, astfel încât să întrerupă lanțul de cauzalitate al efectelor negative grave asupra resurselor naturale relevante sau al deteriorării serviciilor privind resursele naturale.

71. În scopul luării de măsuri de prevenire și al gestionării imediate a factorilor dăunători, necesitatea unei evaluări rapide înseamnă că va trebui să se acorde încredere informaților ușor accesibile și să se formuleze concluzii pe baza acestora. Informațiile generale privind natura factorilor dăunători și expunerea unei resurse naturale la efectele negative ale acestora vor fi deseori esențiale, deoarece este posibil să nu existe timpul necesar pentru a aștepta apariția unor detalii specifice amplasamentului. În astfel de circumstanțe este necesară aplicarea principiului precauției ( 92 )

72. În cazul în care sunt necesare măsuri de reparare, este oportună o evaluare mai aprofundată, care ar trebui să fie mai puțin urgentă. Totuși, aceasta ar trebui efectuată cu promptitudine, pentru că timpul este un factor relevant și în ceea ce privește măsurile de reparare descrise în anexa II ( 93 )

73. În cazul în care sunt vizate în mod special măsuri de reparare, nu se poate exclude posibilitatea ca, astfel cum se arată la punctul 20, să existe un decalaj temporal între producerea evenimentului dăunător și prima ocazie de a evalua importanța acestuia. Sub rezerva dispozițiilor directivei privind domeniul de aplicare temporal (menționat la punctul 24 de mai sus), existența unui decalaj temporal nu constituie, totuși, un motiv pentru neefectuarea evaluării, în special atunci când evenimentul dăunător a avut efecte negative de durată.

74. ex post a impactului asupra mediului) pentru corectarea unei deficiențe de reglementare (cum ar fi neefectuarea unei evaluări prealabile obligatorii a impactului asupra mediului) și pentru evaluarea importanței modificărilor aduse unei resurse naturale în temeiul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător, trebuie să fie conformă cu cerințele acestei directive. Circumstanțele care dau naștere unei posibile răspunderi în temeiul directivei pot necesita, de asemenea, o evaluare pentru a remedia o deficiență de reglementare în ceea ce privește un alt instrument de mediu, cum ar fi Directiva privind evaluarea impactului asupra mediului sau Directiva privind habitatele ( 94 ) . Totuși, evaluarea importanței în temeiul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător nu ar trebui combinată cu formele de evaluare necesare pentru a remedia o deficiență de reglementare și nici nu ar trebui să facă obiectul acestora. O procedură comună (cum ar fi o evaluarea impactului asupra mediului) pentru corectarea unei deficiențe de reglementare (cum ar fi neefectuarea unei evaluări prealabile obligatorii a impactului asupra mediului) și pentru evaluarea importanței modificărilor aduse unei resurse naturale în temeiul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător, trebuie să fie conformă cu cerințele acestei directive.

Stabilirea importanței

75. Importanța trebuie stabilită prin prisma scopurilor care trebuie îndeplinite. Având în vedere definiția „stării inițiale”, aceasta trebuie să fie determinată în raport cu zona fizică reală a solului sau a apei sau (în cazul speciilor protejate) cu populațiile efective afectate negativ sau expuse riscului de a fi afectate, ținând seama de orice caracteristici intrinseci preexistente sau factori dinamici care ar fi putut influența resursele naturale în cauză independent de evenimentul dăunător.

76. În ceea ce privește termenul „grav”, în cauza C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, Curtea a statuat astfel: „Reiese din utilizarea adjectivului «grav» la articolul 2 punctul 1 litera (a) primul paragraf din Directiva 2004/35 că numai daunele care prezintă o anumită gravitate, considerate drept «daune semnificative» în anexa I la această directivă, pot fi considerate drept daune cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate, ceea ce implică, în fiecare caz concret, necesitatea evaluării importanței efectelor daunei vizate.” ( 95 ) Această cauză arată că ceea ce este „grav” este, în ultimă instanță, o chestiune de drept al Uniunii. În ceea ce privește „daunele aduse speciilor și habitatelor naturale protejate”, anexa I la Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „ar trebui definite schimbările negative semnificative ale stării inițiale prin intermediul unor date cuantificabile, precum”. Prin urmare, pasajul din cauza C-297/19 citat mai sus indică, de asemenea, că, pentru această categorie de daune aduse mediului, stabilirea importanței este o chestiune de evaluare obiectivă și tehnică bazată pe date măsurabile. Se poate deduce că același lucru este valabil și pentru celelalte categorii de daune aduse mediului prevăzute în directivă.

77. De asemenea, din cele de mai sus se poate deduce că aplicarea directivei nu poate fi exclusă pe baza unor opinii arbitrare și subiective despre ceea ce este grav sau pe baza invocării unor considerații socioeconomice care se situează în afara directivei pentru a evalua și a stabili importanța. Cu toate acestea, se poate utiliza, după caz, gama de excluderi, excepții ( 96 ) și argumente ( 97 ) prevăzute în directivă pentru a aborda aspectele socioeconomice sau se pot utiliza evaluările proporționalității inerente directivei ( 98 )

78. Importanța efectelor nu depinde neapărat de prezența lor pe scară largă. În cauza C-392/96, Comisia/Irlanda, Curtea a constatat următoarele în legătură cu Directiva privind evaluarea impactului asupra mediului: „Chiar și un proiect de mici dimensiuni poate avea efecte semnificative asupra mediului dacă se află într-un loc în care factorii de mediu prevăzuți la articolul 3 din directivă, cum ar fi fauna și flora, solul, apa, clima sau patrimoniul cultural, sunt sensibili la cea mai mică modificare.” Un raționament similar se poate considera aplicabil și în contextul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător.

79. În ceea ce privește scopul asigurării măsurilor de prevenire, importanța se va referi la evitarea factorilor dăunători care cauzează efecte negative asupra anumitor zone sau populații. Același lucru este valabil și cu privire la scopul de a asigura gestionarea imediată a factorilor dăunători. Efectele negative vor fi cele menționate la punctele 82 și 83 de mai jos. Ar trebui să se stabilească dacă factorii dăunători sunt susceptibili să aibă ca rezultat apariția unora sau a tuturor acestor efecte negative.

80. nu ia sau să nu solicite măsuri de prevenire sau o gestionare imediată a factorilor dăunători, această decizie ar trebui să se bazeze pe faptul că nu există nicio îndoială rezonabilă de ordin științific cu privire la absența unor efecte negative măsurabile asupra unei resurse naturale Directiva face obiectul interpretării în conformitate cu metodele de interpretare ale Curții și în lumina principiilor juridice relevante, precum principiul precauției ( 99 ) (a se vedea și punctul 8 de mai sus). În conformitate cu principiul precauției, faptul că vor apărea efecte negative măsurabile nu necesită certitudine științifică. Este suficientă convingerea rezonabilă. În plus, dacă operatorul sau autoritatea competentă decide săia sau să nu solicite măsuri de prevenire sau o gestionare imediată a factorilor dăunători, această decizie ar trebui să se bazeze pe faptul că nu există nicio îndoială rezonabilă de ordin științific cu privire la absența unor efecte negative măsurabile asupra unei resurse naturale ( 100 )

81. În cazul în care se stabilește importanța în scopul luării unor măsuri de prevenire și al gestionării imediate a factorilor dăunători, se pune întrebarea ce măsuri de prevenire și ce fel de gestionare a factorilor dăunători vor fi necesare și adecvate. Măsurile și gestionarea ar trebui să vizeze oprirea sau întreruperea oricărui lanț de cauzalitate rezultat din factorii dăunători care ar putea avea drept consecință – sau care a avut deja drept consecință – faptul că resursa naturală în cauză se confruntă cu efecte negative de tipul celor menționate la punctele 82 și 83 de mai jos. Cauza Folk arată că existența unei autorizații cu privire la factorii dăunători nu va scuti neapărat operatorul de obligația de a interveni. În măsura în care directiva permite să se acorde încredere unei autorizații existente, trebuie îndeplinite condițiile relevante. În plus, nerespectarea cerințelor autorizației relevante sau a altor cerințe de reglementare poate constitui, în sine, un indiciu puternic al necesității de a aplica măsuri de prevenire și măsuri de gestionare a factorilor dăunători în temeiul Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător. Motivul constă în faptul că este probabil să se demonstreze că factorii dăunători relevanți nu au fost supuși gradului de control pe care îndeplinirea cerințelor de reglementare l-ar asigura și, prin urmare, sunt mai susceptibili să cauzeze efecte negative care intră sub incidența directivei.

82. În ceea ce privește scopul de a identifica necesitatea unor măsuri de reparare, dispozițiile anexei II referitoare la daunele aduse speciilor și habitatelor naturale protejate și la daunele aduse apelor indică modul în care ar trebui să se stabilească importanța și constatările privind deteriorarea serviciilor în privința acestor resurse naturale. Următoarele aspecte trebuie luate în considerare din perspectiva conceptelor de referință relevante și a noțiunii de deteriorare a serviciilor: pierderea permanentă măsurabilă a unei zone, a unei părți dintr-o zonă, a unei populații sau a unei părți a unei populații ( 101 ) ; deteriorarea măsurabilă a unei zone, a unei părți dintr-o zonă sau a condițiilor de viață ale unei populații sau ale unei părți a unei populații, care este totuși reversibilă ( 102 ) ; pierderea măsurabilă a serviciilor furnizate de zonele sau de populațiile afectate ( 103 ) ; și decalajul temporal măsurabil care ar apărea înainte ca starea inițială să poată fi refăcută, dacă este posibilă refacerea ( 104 ) . Efectele negative asupra resursei vor fi grave dacă există o pierdere sau o deteriorare măsurabilă în privința unei zone sau a unei populații. În ceea ce privește serviciile asociate, trebuie să existe o pierdere măsurabilă a serviciilor pe care aceste resurse naturale le oferă.

83. În ceea ce privește daunele aduse solului, dispozițiile din anexa II indică faptul că ar trebui luate în considerare cel puțin următoarele aspecte: prezența, tipul și concentrația contaminanților relevanți, riscurile pe care le prezintă și posibilitatea de dispersie; caracteristicile și funcția solului; și utilizarea actuală și viitoare aprobată a solurilor contaminate. Riscul pentru sănătatea umană va fi unul important dacă în mediul local specific există o modificare măsurabilă a nivelului de expunere dăunătoare directă sau indirectă a oamenilor la contaminanți care pot fi legați din punct de vedere cauzal de o activitate profesională prevăzută în anexa III. Expunerea indirectă poate apărea în cazul în care solul contaminat furnizează servicii altor resurse naturale, de exemplu dacă filtrează poluanți care pot ajunge în apă sau dacă există o dispersie a contaminanților prin sol, aer sau apă.

Combinații de categorii diferite de daune aduse mediului

84. Faptul că definiția „daunelor aduse mediului” cuprinde trei subcategorii distincte de daune aduse resurselor naturale nu înseamnă că toate categoriile trebuie să se regăsească în efectele negative pentru a se putea angaja răspunderea. Răspunderea poate fi angajată chiar dacă există o singură categorie de daune aduse mediului. În același mod, în cazul în care daunele aduse mediului comportă mai multe categorii, trebuie abordate toate categoriile în cauză. Directiva nu oferă o marjă de apreciere pentru limitarea aplicării sale la unele dintre acestea.

5. „DAUNELE CAUZATE SPECIILOR ȘI HABITATELOR NATURALE PROTEJATE”

85. Definiția „daunelor cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate” este strâns legată de dispozițiile Directivei privind păsările și ale Directivei privind habitatele. Aceste directive sunt denumite în mod colectiv în prezentele orientări „directivele privind natura”. În special, Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător și directivele privind natura au mai multe concepte comune. Astfel cum se indică în al cincilea considerent din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător, în cazul în care o noțiune derivă dintr-o altă prevedere legislativă relevantă a Uniunii, aceeași definiție ar trebui utilizată pentru a permite utilizarea criteriilor comune și pentru a favoriza o aplicare uniformă. În același timp, trebuie să se țină seama de o serie de diferențe de acoperire între directivele privind natura, pe de o parte, și Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător, pe de altă parte.

86. Orientările atrag atenția în special asupra următoarelor aspecte: — domeniul de aplicare material și geografic al speciilor și habitatelor naturale protejate în cauză; — conceptul de referință pentru efectele negative, și anume starea de conservare favorabilă; — evaluarea importanței; — excluderile.

Domeniul de aplicare material și geografic al speciilor și habitatelor naturale protejate

Caseta 5: Definiția „speciilor și habitatelor naturale protejate”

Articolul 2 punctul 3 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „specii și habitate naturale protejate” înseamnă: „(a) speciile menționate la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 79/409/CEE sau enumerate în anexa I la aceeași directivă sau cele enumerate în anexele II și IV la Directiva 92/43/CEE; (b) habitatele speciilor menționate la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 79/409/CEE sau enumerate în anexa I la aceeași directivă sau enumerate în anexa II la Directiva 92/43/CEE, habitatele naturale enumerate în anexa I la Directiva 92/43/CEE și locurile destinate reproducerii sau cele de odihnă ale speciilor enumerate în anexa IV la Directiva 92/43/CEE; și (c) în cazurile în care un stat membru decide astfel, orice habitat sau specie care nu a fost enumerată în anexele menționate anterior, desemnate de către statul membru în scopuri echivalente cu cele prevăzute de aceste două directive.”

87. nu există o suprapunere perfectă între speciile vizate de directivele privind natura, pe de o parte, și cele vizate de Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător, pe de altă parte. „Speciile protejate” cuprind, în primul rând, anumite specii protejate în temeiul directivelor privind natura și, în al doilea rând, orice specii suplimentare pe care un stat membru decide să le includă în scopul stabilirii răspunderii. A doua categorie de specii este la latitudinea statelor membre, pe baza opțiunii prevăzute la articolul 2 punctul 3 litera (c) din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător. Mai mult de jumătate dintre statele membre au recurs la această opțiune ( 105 ) . În ceea ce privește prima categorie de specii,există o suprapunere perfectă între speciile vizate de directivele privind natura, pe de o parte, și cele vizate de Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător, pe de altă parte.

88. subset al avifaunei europene nu se aplică speciilor de păsări care nu sunt incluse în anexa I la Directiva privind păsările și care nu sunt specii migratoare care apar în mod regulat, cu excepția cazului în care sunt adăugate de un stat membru. În ceea ce privește speciile de păsări, speciile care intră sub incidența definiției prezentate în caseta 5 de mai sus sunt cele menționate la articolul 4 alineatul (2) sau enumerate în anexa I la Directiva privind păsările. Articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind păsările se referă la speciile migratoare care apar în mod regulat, iar anexa I la Directiva privind păsările enumeră alte specii de păsări. Luate împreună, acestea reprezintă unal avifaunei europene ( 106 ) . Definiția „speciilor protejate”se aplică speciilor de păsări care nu sunt incluse în anexa I la Directiva privind păsările și care nu sunt specii migratoare care apar în mod regulat, cu excepția cazului în care sunt adăugate de un stat membru.

89. nu include în mod direct anumite specii care sunt enumerate doar în anexa V la Directiva privind habitatele În ceea ce privește speciile care nu sunt păsări, definiția include speciile de animale și plante enumerate în anexele II și IV la Directiva privind habitatele. Aceastainclude în mod direct anumite specii care sunt enumerateîn anexa V la Directiva privind habitatele ( 107 ) , cu excepția cazului în care statele membre le adaugă în mod expres sau a cazului în care acestea reprezintă specii tipice ale unui habitat natural menționat în anexa I la Directiva privind habitatele ( 108 ) . Totuși, trebuie remarcat faptul că anexa V include specii de pești, care se pot încadra în „daune aduse apelor” (a se vedea secțiunea 6 de mai jos).

90. Habitatele enumerate în anexa I la Directiva privind habitatele se vor regăsi, în special, în siturile Natura 2000 identificate pentru aceste habitate. Totuși, Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător nu este limitată, în ceea ce privește aplicarea, la habitatele menționate în anexa I care se regăsesc în rețeaua Natura 2000. În conformitate cu articolul 17 din Directiva privind habitatele, statele membre raportează „hărți de distribuție” ale habitatelor menționate în anexa I, care acoperă întregul teritoriu al acestora ( 109 ) . Totuși, acestea nu ar trebui considerate singurele informații despre prezența habitatelor menționate în anexa I. Trebuie remarcat faptul că habitatele naturale sunt compuse din diferite elemente, inclusiv specii tipice, care sunt descrise în Manualul habitatelor ( 110 )

91. Habitatele speciilor de păsări migratoare care apar în mod regulat și ale speciilor de păsări enumerate în anexa I la Directiva privind păsările vor include, în special, habitatele din ariile de protecție specială (SPA) clasificate în cadrul articolului 4 din Directiva privind păsările. Cu toate acestea, chiar dacă SPA cuprind, probabil, cele mai importante habitate, modul de redactare al Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător nu limitează aplicarea daunelor la habitatele speciilor de păsări din cadrul SPA. Statele membre raportează Comisiei hărți de distribuție a stocului de reproducere (10 km × 10 km) pentru toate speciile reproducătoare cuprinse în anexa I (inclusiv cele sedentare) și alte specii migratoare reproducătoare care determină clasificarea SPA ( 111 )

92. Habitatele speciilor enumerate în anexa II la Directiva privind habitatele se vor regăsi, în mod special, în siturile Natura 2000 identificate pentru aceste specii. Totuși, Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător nu este limitată, în ceea ce privește aplicarea, la habitatele naturale incluse în rețeaua Natura 2000. În temeiul articolului 17 din Directiva privind habitatele, statele membre raportează Comisiei „hărți de distribuție” ale speciilor din anexa II, care acoperă întregul teritoriu al acestora ( 112 )

93. doar în anexa IV). În ceea ce privește ariile de reproducere și de odihnă ale speciilor enumerate în anexa IV la Directiva privind habitatele, Comisia a elaborat orientări care pot fi utile pentru identificarea acestora ( 113 ) . Cu toate acestea, directivele privind natura nu prevăd o obligație a statelor membre de a raporta Comisiei cu privire la localizarea acestor arii (pentru speciile enumerateîn anexa IV).

94. Ca și în cazul speciilor, statele membre pot include habitate naturale desemnate în scopuri echivalente la nivel național, suplimentare față de cele legate de directivele privind natura ( 114 )

95. În ceea ce privește domeniul de aplicare geografic, unele specii protejate, de exemplu cetaceele, și unele habitate naturale, de exemplu recifele, se găsesc în larg. Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător se aplică acestora cu privire la următoarele: apele continentale și marea teritorială; zona economică exclusivă (ZEE) și/sau alte zone în care statele membre exercită drepturi suverane echivalente; și, pentru speciile și habitatele de pe fundul mării sau care depind de acesta, de exemplu broaștele-țestoase marine, platoul continental ( 115 )

Conceptul de referință pentru efectele negative

96. Conceptul de referință pentru efectele negative asupra speciilor și habitatelor naturale protejate reprezentat de „starea de conservare favorabilă” este definit în mod expres atât în Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător, cât și în Directiva privind habitatele ( 116 ) , iar definițiile sunt similare. Caseta 6: Definiția „stării de conservare favorabile” din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător

Articolul 2 punctul 4 din Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător prevede că „starea de conservare” înseamnă: „(a) în ceea ce privește un habitat natural, ansamblul influențelor exercitate asupra unui habitat natural, precum și asupra speciilor tipice pe care le adăpostește, care pot afecta pe termen lung extinderea lui naturală, structura și funcțiile lui, precum și supraviețuirea pe termen lung a speciilor tipice, după caz, pe teritoriul european al statelor membre în care se aplică tratatul, pe teritoriul unui stat membru sau în arealul natural al acestui habitat; Starea de conservare a unui habitat natural se consideră «favorabilă», în cazul în care: — arealul său natural și zonele pe care le acoperă în interiorul acestui areal sunt stabile sau în creștere; — structura și funcțiile specifice necesare menținerii sale pe termen lung există și sunt susceptibile să-și continue existența într-un viitor previzibil; și — starea de conservare a speciilor tipice pe care le adăpostește este favorabilă în conformitate cu definiția de la litera (b); (b) în ceea ce privește o specie, ansamblul influențelor asupra speciei respective care pot afecta pe termen lung răspândirea și importanța populației sale, după caz, pe teritoriul european al statelor membre în care se aplică tratatul, pe teritoriul unui stat membru sau în arealul natural al speciei respective. Starea de conservare a unei specii se consideră «favorabilă», în cazul în care: — datele referitoare la dinamica populației speciei respective arată că aceasta se menține pe termen lung ca element viabil al habitatului său natural; — arealul natural al speciei nu se reduce și nu este susceptibil să se reducă într-un viitor previzibil; și — există și, probabil, va continua să existe un habitat suficient de mare pentru a menține pe termen lung populația pe care o adăpostește.”

97. Trimiterea la „ansamblul” influențelor din definiția prezentată în caseta 6 indică faptul că mai multe influențe individuale contribuie la rezultatele generale ale stării de conservare menționate. Influențele pot fi pozitive sau negative și pot crea efecte directe sau indirecte. Evenimentele dăunătoare care cauzează daune mediului vor fi luate în calcul ca influențe, dar nu vor reprezenta întregul ansamblu al acestora.

98. Definiția „stării de conservare” face referire la o serie de parametri atunci când descrie rezultatele privind starea de conservare a ansamblului influențelor. În cazul habitatelor naturale, acești parametri cuprind extinderea naturală, structura și funcțiile pe termen lung, precum și supraviețuirea pe termen lung a speciilor tipice ale habitatului, după caz, pe teritoriul european al statelor membre în care se aplică tratatul sau pe teritoriul unui stat membru sau în arealul natural al habitatului respectiv. În cazul unei specii, parametrii constau în răspândirea pe termen lung și importanța populației sale, după caz, pe teritoriul european al statelor membre în care se aplică tratatul sau pe teritoriul unui stat membru sau în arealul natural al speciei respective. Trimiterile geografice la diferite grade de extinderi sunt analizate mai detaliat la punctul 118 de mai jos în legătură cu evaluarea importanței.

99. Parametrii menționați mai sus sunt detaliați în descrierea exactă a ceea ce constituie stare de conservare „favorabilă”. De exemplu, în ceea ce privește habitatele naturale, descrierea corespunzătoare parametrului extinderii naturale pe termen lung este formulată după cum urmează: „arealul său natural și zonele pe care le acoperă în interiorul acestui areal sunt stabile sau în creștere”.

100. Influențele individuale, cum ar fi evenimentele dăunătoare care cauzează daune mediului, se pot referi la unul sau mai mulți dintre acești parametri și atribute. O influență individuală nu trebuie neapărat să afecteze toți parametrii și atributele diferite în același timp. Chiar dacă un eveniment dăunător poate reprezenta o influență individuală, nu se poate exclude, totuși, posibilitatea ca unele dintre efectele negative pe care le generează să apară în combinație cu alte influențe. De exemplu, un eveniment dăunător poate consta în otrăvirea unor indivizi care aparțin unei populații dintr-o specie protejată într-un context în care populația suferă deja alte influențe negative, care acționează apoi în combinație cu efectele negative ale otrăvirii.

101. În contextul directivelor privind natura, serviciile Comisiei au elaborat documente prin care se clarifică unele concepte precum „arealul natural” ( 117 )

Evaluarea efectelor negative grave

Circumstanțele

102. După cum reiese din cuprinsul punctului 14 de mai sus, pentru daunele aduse speciilor și habitatelor naturale protejate prezintă relevanță o gamă mai largă de operatori și o gamă mai largă de activități profesionale decât pentru daunele aduse apelor și solului. Prin urmare, evaluarea importanței efectelor negative se referă la o gamă potențial mai largă de cauze, de persoane responsabile și de factori dăunători.

Contextul

103. După cum se poate observa în textul din caseta 3, conceptul de importanță este exprimat în raport cu daunele care au „efecte negative grave asupra constituirii sau menținerii unei stări favorabile de conservare” a speciilor și habitatelor naturale protejate.

104. După cum se poate deduce din cuprinsul punctelor 98-101 de mai sus, efectele negative pot fi grave atunci când un eveniment dăunător influențează unul sau mai mulți dintre parametrii și atributele menționate în definiția „stării de conservare favorabile”. De exemplu, uciderea unei păsări rare de pradă prin utilizarea ilegală a otrăvirii într-o activitate de amenajare a teritoriului poate afecta negativ dinamica și aria de răspândire a populației din specia respectivă de păsări fără a reduce habitatul disponibil (deși prezența otrăvurilor va afecta, desigur, serviciile privind resursele naturale pe care habitatul le oferă păsărilor).

105. Starea de conservare a speciilor și habitatelor naturale protejate este o chestiune de fapt și nu este fixă și imuabilă. Directivele privind natura vizează fie menținerea stării de conservare favorabile, în cazul în care aceasta este deja realizată, fie realizarea unei stări de conservare favorabile, în cazul în care starea actuală este nefavorabilă. Referindu-se la realizarea sau menținerea unei stări de conservare favorabile, textul definiției ține seama de ambele posibilități. Astfel, în cazul în care starea de conservare este deja favorabilă, efectele negative ar putea compromite menținerea unui statu-quo pozitiv; iar dacă starea de conservare este nefavorabilă, efectele negative ar putea să deterioreze și mai mult sau să pericliteze îmbunătățirea necesară a statu-quoului negativ actual. Aceasta înseamnă că efectele negative asupra unei specii protejate sau asupra unui habitat natural protejat aflat(e) într-o stare nefavorabilă nu pot fi considerate a fi în afara sferei de aplicare a daunelor aduse unei specii protejate sau unui habitat natural protejat exclusiv pe baza faptului că specia sau habitatul se află deja într-o stare precară. În schimb, trebuie abordată capacitatea speciei sau a habitatului de a realiza o stare de conservare favorabilă și orice scădere a acestei capacități. Astfel cum se arată la punctul 118 de mai jos, evaluarea importanței efectelor negative trebuie să fie semnificativă la nivel local.

106. În practică, multe dintre speciile și habitatele naturale protejate care intră sub incidența Directivei privind răspunderea pentru mediul înconjurător și a directivelor privind natura se află într-o stare de conservare nefavorabilă ( 118 )

107. În cazul în care o specie sau un habitat dintre cele enumerate în directivele privind natura are o stare de conservare nefavorabilă, directivele respective impun măsuri de readucere a acesteia (acestuia) la o stare de conservare favorabilă ( 119 ) . În acest context, trebuie luate în considerare efectele negative asupra măsurilor de refacere în vigoare pentru realizarea unei stări de conservare favorabile. Astfel de măsuri pot lua, de exemplu, forma unor măsuri de refacere a habitatelor sau a unor programe de reintroducere a speciilor. Un exemplu ar fi luarea în considerare, cu privire la un eveniment dăunător care implică mortalitatea peștilor, a oricăror măsuri de conservare activă specifice sitului care ar viza îmbunătățirea stării de conservare a unei specii de pești afectate. Aceasta se va referi la aspectul dinamicii populației. Ar trebui luate în considerare, de asemenea, efectele negative asupra potențialului de refacere. De exemplu, se poate întâmpla ca un sit afectat să găzduiască o specie într-o stare care nu este favorabilă, dar cu un potențial de refacere care reflectă prezența sa actuală. Efectele negative care au un impact negativ asupra prezenței speciei pot reduce și potențialul de refacere.

Efectuarea evaluării

108. Definiția impune ca importanța să fie evaluată „în raport cu starea inițială, ținându-se seama de criteriile prevăzute de anexa I.” Caseta 7: Textul criteriilor prevăzute în anexa I la directivă

„Caracterul semnificativ al daunei care a avut efecte negative asupra realizării sau menținerii stării de conservare favorabile a habitatelor sau speciilor trebuie evaluat în raport cu starea de conservare din perioada în care s-a produs dauna, cu serviciile furnizate de valoarea lor peisagistică și cu capacitatea lor de regenerare naturală. Ar trebui definite schimbările negative semnificative ale stării inițiale prin intermediul unor date cuantificabile, precum: — numărul de persoane, densitatea acestora și suprafața acoperită; — rolul persoanelor respective sau al zonei prejudiciate în privința conservării speciei sau a habitatului, rarității speciei sau a habitatului (evaluate la nivel local, regional și superior, inclusiv la nivel comunitar); — capacitatea de înmulțire a speciei (în funcție de dinamica proprie acestei specii sau populații), viabilitatea sa sau capacitatea de regenerare naturală a habitatului (în funcție de dinamica proprie speciilor sale caracteristice sau populațiilor lor); — capacitatea speciei sau a habitatului de a se reface în scurt timp de la producerea daunei, fără vreo altă intervenție decât măsurile sporite de protecție, și de a atinge exclusiv datorită dinamicii speciei sau habitatului o stare echivalentă sau superioară stării inițiale. Daunele care au efecte demonstrate asupra sănătății umane trebuie considerate ca fiind daune semnificative. Următoarele daune nu trebuie să se califice ca daune semnificative: — variațiile negative mai mici decât fluctuațiile naturale considerate a fi normale pentru specia respectivă sau habitatul respectiv; — variațiile negative datorate unor cauze naturale sau care rezultă din intervenții legate de gestionarea normală a siturilor, astfel cum a fost definită în registrele habitatului sau în documentele de stabilire a obiectivelor sau conformă practicii anterioare a proprietarilor sau operatorilor; — daunele aduse speciilor sau habitatelor pentru care se stabilește că acestea se vor reface într-un timp scurt și fără intervenție ajungând la starea inițială sau la o stare prin care se va ajunge, exclusiv datorită dinamicii speciei sau habitatului, la o stare considerată echivalentă sau superioară stării inițiale.”

109. Starea inițială se referă la zona specifică sau la populația (populațiile) specifică (specifice) a(le) speciei care este afectată (sunt afectate) de efectele negative. Pentru a aborda aceste aspecte ar trebui utilizate cele mai bune informații disponibile.

110. Având în vedere caracterul specific zonei sau populației al exercițiului de evaluare, starea inițială ar trebui să se refere la parametrii și atributele menționate mai sus. Pentru habitatele naturale enumerate în anexa I la Directiva privind habitatele, de exemplu, acest lucru ar implica analizarea habitatelor prezente într-un anumit sit, a modului în care sunt structurate și funcționează acestea, precum și a speciilor lor tipice. Poate exista, de exemplu, un mozaic de habitate naturale diferite - sau un habitat poate funcționa în relație cu un corp de apă (ca în cazul în care o mlaștină sărăturată funcționează în funcție de mișcările mareice dintr-o apă de coastă). Pentru siturile Natura 2000, este probabil ca formularul-tip să fie o sursă importantă de informații ( 120 )

111. În determinarea acestor particularități pot apărea o serie de posibile provocări de ordin practic: identificarea celor mai bune informații disponibile în circumstanțele date și asigurarea fiabilității informațiilor.

112. ex post. Acest lucru poate fi evident îndeosebi în tipurile de circumstanțe ilustrate de cauzele C-529/15, Folk, și C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, și anume este posibil ca o activitate profesională să fi creat efecte negative cumulate pe o perioadă mult mai lungă, suprimând modul în care un habitat ar funcționa altfel în mod natural sau suprimând prezența unei specii protejate. Nu este necesară, însă, cuantificarea exactă a ceea ce a fost suprimat sau pierdut, deoarece definiția menționează o „estimare”. Se poate face referire și la cauza C-374/98, Comisia/Franța În cazul în care dauna s-a produs deja, dauna în sine poate constitui un impediment în estimarea stării inițiale. Dacă un habitat a fost deteriorat sau distrus sau dacă au fost strămutate specii din acesta, poate fi foarte dificil să se determine starea inițială cu ajutorul informațiilor colectateAcest lucru poate fi evident îndeosebi în tipurile de circumstanțe ilustrate de cauzele C-529/15, Folk, și C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, și anume este posibil ca o activitate profesională să fi creat efecte negative cumulate pe o perioadă mult mai lungă, suprimând modul în care un habitat ar funcționa altfel în mod natural sau suprimând prezența unei specii protejate. Nu este necesară, însă, cuantificarea exactă a ceea ce a fost suprimat sau pierdut, deoarece definiția menționează o „estimare”. Se poate face referire și la cauza C-374/98, Comisia/Franța ( 121 ) , în care Curtea a indicat că nu ar trebui să se obțină un avantaj din neîndeplinirea cerințelor Directivei privind păsările. În contextul directivei, un operator care, printr-o acțiune sau o omisiune ilegală, distruge sau deteriorează baza pe care ar putea fi colectate date (de exemplu, prin completarea unei zone umede protejate în scopul obținerii unui câștig economic) nu ar trebui să beneficieze de pe urma acestui lucru în comparație cu un operator care acționează în mod legal.

113. Este, de asemenea, relevantă cauza C-157/89, Comisia/Italia, în care Curtea a analizat conceptul de „cele mai bune informații disponibile” în contextul Directivei privind păsările, confirmând rolul literaturii științifice de specialitate cu caracter general într-un context în care nu este disponibilă o literatură de specialitate mai specifică ( 122 )

114. Chiar și în cazul în care un sit a fost grav deteriorat, poate fi posibil să se obțină informații despre starea inițială utilizând datele de observare a Pământului existente. În plus, în cazul în care există puține informații, poate fi oportun să se stabilească starea inițială utilizând date de la situri similare care nu sunt afectate de un eveniment dăunător (respectiv „situri de referință”) sau utilizând modele ( 123 )

115. Starea inițială a biodiversității Comisia a publicat un tabel Excel intitulat ( 124 ) . Acesta menționează o gamă foarte largă de surse de informații de la nivelul Uniunii și de la nivelul tuturor statelor membre, inclusiv informații specifice sitului, cum ar fi „formularele-tip” ale tuturor siturilor Natura 2000, și oferă, de asemenea, abordări metodologice la nivelul Uniunii și la nivel național care pot contribui la determinarea stării inițiale a speciilor și a habitatelor naturale protejate ( 125 )

116. calitatea informațiilor utilizate pentru a stabili starea inițială, precum și concluziile desprinse din informațiile utilizate. Trebuie să se acorde atenție fiabilității și valabilității informațiilor, precum și consecințelor care decurg din acestea, în special în cazul în care un operator neagă că au apărut sau vor apărea efecte negative. În acest context, se poate face referire la cauza C-209/02, Comisia/Austria, în care Curtea a constatat că autoritățile competente nu au formulat concluziile corecte dintr-o evaluare științifică a efectelor probabile ale unui proiect într-un sit Natura 2000 Conceptul de „cele mai bune informații disponibile” include șiinformațiilor utilizate pentru a stabili starea inițială, precum și concluziile desprinse din informațiile utilizate. Trebuie să se acorde atenție fiabilității și valabilității informațiilor, precum și consecințelor care decurg din acestea, în special în cazul în care un operator neagă că au apărut sau vor apărea efecte negative. În acest context, se poate face referire la cauza C-209/02, Comisia/Austria, în care Curtea a constatat că autoritățile competente nu au formulat concluziile corecte dintr-o evaluare științifică a efectelor probabile ale unui proiect într-un sit Natura 2000 ( 126 )

117. În ceea ce privește situația ulterioară evenimentului dăunător, prima teză de la primului paragraf din anexa I contribuie la contextualizarea stării inițiale, referindu-se la starea de conservare, la serviciile furnizate de valoarea peisagistică și la capacitatea de regenerare naturală. Acestea reprezintă criterii contextuale generale, și anume ceea ce se cunoaște în general cu privire la speciile sau habitatele naturale protejate expuse efectelor negative ale evenimentului dăunător (tabelul Excel menționat anterior, intitulat Starea inițială a biodiversității , are rolul de a ajuta în acest sens. Trimiterile existente în definiția „stării de conservare” la teritoriul european al statelor membre în care se aplică tratatul, la teritoriul unui stat membru și la arealul natural permit stabilirea acestui context la diferite niveluri. Un habitat endemic rar și limitat geografic, de exemplu, va prezenta o imagine diferită față de un habitat care este răspândit pe scară largă atât în interiorul, cât și între statele membre.

118. A doua teză a primului paragraf din anexa I menționează definirea schimbărilor negative prin referire la date cuantificabile, oferind exemple. Această teză subliniază faptul că efectele negative se referă la modificări negative și deteriorări măsurabile. Datele se referă atât la zonele și populațiile specifice afectate, cât și la speciile și tipurile de habitate vizate în general. Aceasta înseamnă că au un rol atât informațiile specifice sitului și populației respectiv(e), cât și informațiile cu caracter mai general (cum ar fi cele care se găsesc în literatura științifică, de exemplu): — Prima liniuță se referă la „numărul de persoane, densitatea acestora și suprafața acoperită”. În ceea ce privește speciile protejate, aceasta poate include atât numărul de exemplare ucise, cât și numărul de exemplare care au suferit vătămări sau alte prejudicii. În ceea ce privește habitatele, suprafața acoperită poate include habitatele speciilor protejate, ale ariilor de reproducere și de odihnă, precum și habitatele enumerate în anexa I la Directiva privind habitatele și poate legată de pierderea habitatului, de deteriorarea habitatului și de deteriorarea serviciilor oferite de aceste habitate; — A doua liniuță are un scop comparativ și vizează corelarea exemplarelor și a zonei afectate cu conservarea mai generală a speciilor și habitatelor în cauză. Evaluarea la nivel local, regional și superior la care se face referire rezonează cu trimiterea la teritoriul european și al statelor membre și la arealul natural menționată în definiția „stării de conservare”. Evaluarea și determinarea importanței trebuie să fie semnificative la nivel local. Trimiterile la nivelul național și la cel european oferă o orientare suplimentară care să permită plasarea exemplarelor și a habitatelor în diferite contexte geografice. Aceasta nu înseamnă că trebuie demonstrate efecte negative la nivel național și european; — A treia liniuță se referă la capacitatea de refacere a speciilor și a habitatelor afectate, care, în mod evident, poate varia. Unele habitate au caracteristici abiotice care nu se pot regenera. Un exemplu este lapiezul care apare în cauza C-258/11, Sweetman (127) și care a fost identificat, în contextul unui proces de evaluare în temeiul Directivei privind habitatele, ca fiind amenințat cu distrugerea permanentă. Se poate considera că o astfel de situație de pierdere permanentă ar putea apărea cu privire la Directiva privind răspunderea pentru mediul înconjurător; — A patra liniuță se referă la factorul timp și este strâns legată de a treia liniuță. Referirile la „scurt timp” și la absența unei intervenții prevăd posibilitatea refacerii rapide a unei specii sau a unui habitat prin propriile mijloace. Totuși, trebuie subliniat faptul că acest lucru este legat de starea inițială. Prin urmare, trebuie să se țină seama de particularitățile zonei și ale populației afectate. Nu se poate exclude, de exemplu, posibilitatea ca factorii locali să ducă la o refacere care să dureze mai mult decât într-o altă zonă. Nu se definește ce înseamnă „scurt timp”, dar această expresie implică faptul că specia sau habitatul trebuie să aibă cel puțin capacitatea de refacere rapidă. Speciile cu cicluri lungi de reproducere și habitatele care se formează lent nu vor avea o astfel de capacitate.

119. Astfel cum s-a menționat anterior, procesul de evaluare nu este un scop în sine, ci are ca obiective identificarea necesității unor măsuri de prevenire, gestionarea imediată a factorilor dăunători și luarea unor măsuri de reparare, după caz. Caracterul urgent al primului și al celui de al doilea obiectiv trebuie să se reflecte în procesul de evaluare. Textul definiției „daunelor cauzate speciilor și habitatelor naturale protejate” menționează că evaluarea trebuie să se facă „ținându-se seama” de criteriile prevăzute în anexa I. Aceasta ar trebui să permită concentrarea asupra acelor aspecte din anexa I care sunt necesare pentru determinarea rapidă a necesității unor măsuri de prevenire sau pentru gestionarea imediată a factorilor dăunători. În ceea ce privește măsurile de reparare, probabil este oportună o evaluare ma