RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 129/76

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Un parteneriat reînnoit cu țările din Africa, zona Caraibilor și Pacific”

[JOIN(2016) 52 final]

(2018/C 129/13)

Raportor: Brenda KING

Sesizare Comisia Europeană, 27.1.2017 Temei juridic Articolul 304 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene Secțiunea competentă Secțiunea pentru relații externe (REX) Data adoptării în secțiune 7.11.2017 Data adoptării în sesiunea plenară 7.12.2017 Sesiunea plenară nr. 530 Rezultatul votului (voturi pentru/voturi împotrivă/abțineri) 165/1/2

1. Concluzii și recomandări

1.1. Acordul de parteneriat de la Cotonou (APC) între Uniunea Europeană (UE) și țările din Africa, zona Caraibilor și Pacific (ACP) va expira în 2020. APC a constituit baza cooperării și a dialogului în materie de politică, economie, comerț și asistență pentru dezvoltare.

1.2. UE și ACP au inițiat în mod separat discuții pentru a defini cadrul și baza viitoarelor relații dintre ele. Prioritățile care vor fi probabil luate în considerare sunt reducerea sărăciei, relațiile comerciale, gestionarea fluxurilor de migrație și lupta împotriva încălzirii globale. Lansarea oficială a discuțiilor dintre UE și grupul statelor ACP este prevăzută să aibă loc până în luna august 2018.

1.3. În 2015, Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE) și Comisia Europeană au lansat un proces de consultare publică pentru a pregăti cadrul post-Cotonou, iar în noiembrie 2016 au publicat o comunicare comună, în care este susținută ideea unui acord-cadru care să definească valorile și interesele comune, cu parteneriate distincte pentru fiecare din cele trei regiuni.

1.4. Comitetul Economic și Social European („CESE” sau „Comitetul”) salută atât comunicarea comună, cât și opțiunea preferată de Comisie, cea a unui acord-cadru incluzând priorități regionale specifice care să fie obligatorii din punct de vedere juridic. CESE consideră că este nevoie de un nou acord, actualizat, care să țină seama de noile realități, cum ar fi preocupările opiniei publice europene cu privire la creșterea riscului de atacuri teroriste, fluxurile de migrație percepute ca necontrolate, riscurile apariției unui flux de refugiați climatici ca urmare a creșterii spectaculoase a populației africane, influența din ce în ce mai mare a altor puteri regionale, precum și acțiunile imprevizibile ale actualului președinte al SUA.

1.5. De asemenea, CESE solicită ca viitorul cadru să ia mai mult în considerare societatea civilă și să îi atribuie un rol mai important, care să meargă dincolo de consultare. Acest lucru este important pentru asigurarea respectării principiului coerenței politicilor în favoarea dezvoltării (PCD).

1.6. CESE salută intenția de a lua ca punct de plecare Agenda 2030 a ONU pentru dezvoltare durabilă (obiectivele de dezvoltare durabilă – ODD), introducând apoi caracteristici specifice ale fondurilor europene de dezvoltare. Acesta vine în completarea noului Consens european privind dezvoltarea, care are ca obiectiv principal eradicarea sărăciei, dar ține seama, în același timp, și de dimensiunile economică, socială și de mediu ale dezvoltării durabile. Cu toate acestea, Comitetul este dezamăgit de faptul că Agenda 2030 nu figurează în centrul viitorului acord, astfel încât să consolideze principii fundamentale precum universalitatea, guvernanța, interdependența și indivizibilitatea ODD.

1.7. CESE consideră că orice viitor parteneriat ar trebui să se bazeze mai degrabă pe dialog politic, decât pe o relație de tip donator-beneficiar. Comitetul ia notă de faptul că comunicarea se înscrie, în mod justificat, în linia strategiei globale a UE, dar recomandă ca orice viitoare cooperare ACP-UE să respecte și strategiile și obiectivele partenerilor ACP.

1.8. De asemenea, CESE recomandă consolidarea dimensiunii politice și instituirea unui mecanism solid de monitorizare, care să includă societatea civilă. Acquis-ul european referitor la implicarea societății civile, inclusiv a sectorului privat (organizațiile societății civile – OSC), în toate etapele viitorului parteneriat, ar trebui menținut și consolidat, iar OSC ar trebui implicate, într-un cadru instituționalizat, în dialogul politic.

1.9. Un studiu efectuat de CESE pe lângă actorii economici și sociali din țările ACP a arătat că 82 % au sprijinit participarea actorilor nestatali la reuniunile parlamentare, iar 78 % au fost în favoarea participării la reuniunile interguvernamentale; cu aceste ocazii, actorii respectivi ar trebui să aibă, de asemenea, posibilitatea de a prezenta rapoarte și de a formula recomandări.

1.10. CESE se declară dezamăgit de faptul că comunicarea comună nu reflectă importanța pe care o au OSC la nivelul acordului-cadru sau în cele trei regiuni. Comitetul recomandă ca viitorul parteneriat să prevadă un mecanism formal de includere a OSC în procesele de elaborare, punere în aplicare, monitorizare și revizuire, precum și în etapa următoare de negociere. CESE este pregătit să își asume un rol central în acest proces.

1.11. CESE constată lipsa oricărei trimiteri la Fondul european de dezvoltare (FED) și presupune că situația se va schimba la finalizarea cadrului financiar multianual (CFM) și în urma deciziei cu privire la includerea în buget a FED. CESE reamintește recomandarea din Avizul REX 455, ca toate formele de sprijin pentru dezvoltare oferite de UE țărilor terțe să intre sub incidența aceluiași cadru juridic și să fie supuse aceluiași control democratic al Parlamentului European, menținând aceleași aspecte pozitive ale FED. CESE consideră, de asemenea, că Instrumentul financiar pentru pace în Africa și noile proiecte în materie de migrație ar trebui finanțate din afara FED.

1.12. Comitetul salută accentul pus pe dezvoltarea umană ca prioritate specifică a viitorului parteneriat și consideră că aceasta ar trebui să fie o prioritate pentru toate cele trei regiuni și să fie pusă în legătură cu ODD.

1.13. CESE salută angajamentul din comunicare privind protecția deplină, promovarea și realizarea egalității de gen și a emancipării femeilor și a tinerelor, precum și recunoașterea contribuțiilor esențiale ale femeilor și tinerelor la pace și construcție statală, la creșterea economică, la dezvoltarea tehnologică, la reducerea sărăciei, la sănătate și bunăstare și la dezvoltarea culturală și umană. Cu toate acestea, CESE este dezamăgit de faptul că în comunicare nu se prezintă în amănunt modul în care va fi sprijinită îndeplinirea angajamentului.

1.14. CESE apreciază faptul că comerțul și acordurile de parteneriat economic (APE) vor fi pe deplin integrate în noul parteneriat. CESE consideră că acordurile comerciale, inclusiv APE, ar trebui să utilizeze drept cadru Agenda 2030 a ONU și Acordul de la Paris privind schimbările climatice.

1.15. CESE recomandă ca negocierile privind acordurile de parteneriat economic ACP-UE să se desfășoare în mod transparent și să implice societatea civilă. APE ar trebui să conțină un capitol cu caracter executoriu privind dezvoltarea durabilă, societatea civilă urmând să fie implicată activ în procesele de punere în aplicare, monitorizare și revizuire.

1.16. CESE salută faptul că clima reprezintă una dintre principalele priorități, dar este preocupat de diferențele dintre cele trei regiuni sub aspectul priorităților în materie de climă și de mediu. Comitetul este îngrijorat și de punerea accentului pe acțiunile care trebuie întreprinse de țările ACP, în lipsa oricărei referiri la responsabilitatea UE în ceea ce privește amprenta sa de mediu sau impactul ei asupra resurselor naturale și a ecosistemelor din aceste țări în curs de dezvoltare.

2. Context

2.1. Uniunea Europeană (UE) și cele 79 de state din Africa, zona Caraibilor și Pacific (ACP) au încheiat un acord de cooperare internațională cuprinzător și cu caracter juridic obligatoriu, care a reunit peste jumătate dintre statele-națiuni ale lumii. Acordul de parteneriat de la Cotonou („APC” sau „Acordul de la Cotonou”) a fost semnat la Benin în 2000 în vederea consolidării cooperării pe termen lung dintre UE și statele ACP în materie de politică, comerț și dezvoltare. Acest acord a dus la înființarea unei serii de instituții care facilitează cooperarea dintre ACP și UE la nivelul guvernelor, al funcționarilor publici, al parlamentarilor, al autorităților locale și al societății civile, inclusiv al sectorului privat. Acordul se bazează pe o relație istorică dintre UE și fostele sale colonii, care a evoluat printr-o succesiune de acorduri: de la acordurile de asociere Yaoundé I și II dintre Comunitatea Economică Europeană și fostele colonii franceze din Africa (1963-1975) la convențiile ulterioare ACP-UE de la Lomé (1975-2000) și la ultimul acord de parteneriat semnat la Cotonou (2000).

2.2. Convențiile de la Lomé au acordat țărilor ACP un statut juridic care le-a permis să creeze un model de dezvoltare și să solicite un acces privilegiat la piața comună. Acest cadru a acordat o pondere mai mare țărilor din zona Caraibilor și Pacific, care ar fi avut puține șanse să beneficieze de acest tip de model de dezvoltare în cadrul unor acorduri bilaterale. Deși sărăcia a scăzut, cota deținută de țările ACP pe piața internă a scăzut de la 6,7 % în 1976 la 3 % în 1998.

2.3. Acordul de la Cotonou a vizat consolidarea parteneriatului, fiind alcătuit din trei piloni – cel politic, cel comercial și cel al dezvoltării durabile. Obiectivul inițial al acestui acord atotcuprinzător a fost acela de a contribui la dezvoltarea în țările ACP, încurajând, în același timp, diversificarea economiilor lor prin crearea unui mediu propice pentru antreprenoriat și investiții.

3. Observații generale

3.1. Dat fiind că Acordul de la Cotonou urmează să expire în 2020, Comisia Europeană și Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate au prezentat o comunicare comună, publicată la 22 noiembrie 2016. Această comunicare propune trei opțiuni, pe baza rezultatelor consultării publice lansate la 6 octombrie 2015. Prima opțiune constă în reînnoirea Acordul de la Cotonou cu țările ACP. Avantajul acestei variante este că ar menține formatul ACP; cu toate acestea, ea nu ar conduce la un acord care să ia în considerare prioritățile specifice identificate de părțile implicate. În plus, nu ar ține seama de modificările semnificative survenite după 2000, cum ar fi extinderea UE, prioritățile divergente din țările ACP și importanța crescândă a organizațiilor regionale, cum ar fi Uniunea Africană.

3.2. A doua opțiune ar consta într-o regionalizare completă a relațiilor dintre UE și țările ACP. Această abordare, chiar dacă reflectă diferențele dintre cele trei regiuni, nu ar ține cont de faptul că țările ACP au afirmat că doresc să rămână unite și nici de intenția comună de a utiliza formatul UE-ACP pentru a influența instituțiile internaționale.

3.3. Opțiunea preferată este cea de-a treia, care se pare că a obținut acordul tuturor părților. Revizuirea implică în acest caz încheierea unui acord-cadru comun cu trei piloni regionali: „a treia alternativă ia forma unui singur acord cu țările partenere, constând în trei parteneriate regionale diferite cu Africa, cu zona Caraibilor și cu Pacific, deschis pentru o implicare mai strânsă a altor țări, într-un cadru comun. Cadrul ar defini valorile, principiile, elementele esențiale și interesele comune care stau la baza cooperării între părți, bazându-se pe acquis-ul semnificativ al APC. De asemenea, acesta ar include mecanisme specifice pentru cooperarea cu privire la agenda globală. Cele trei parteneriale regionale s-ar baza pe parteneriate existente, integrându-le (de exemplu, Strategia comună UE-Africa) și ar stabili prioritățile și acțiunile care urmăresc particularitățile agendei parteneriatului cu fiecare dintre cele trei regiuni”. Acordul instituțional propus de Comisie, care constă în trei parteneriate regionale separate cu țările din Africa, zona Caraibilor și Pacific, în interiorul unui acord-cadru, menține acquis-ul și avantajele formatului UE-ACP, permițând în același timp existența unor inițiative de dezvoltare diferențiate în funcție de regiune. În plus, această opțiune preferată oferă posibilitatea de a permite implicarea în viitor a altor țări, din afara ACP, cum ar fi țările cel mai puțin dezvoltate sau cele din Africa de Nord.

3.4. CESE salută obiectivul Comisiei Europene de a da parteneriatului caracter obligatoriu din punct de vedere juridic, menținând în același timp caracterul flexibil și reactiv al acestuia, astfel încât să se poate adapta la un mediu aflat constant în schimbare. CESE recomandă ca formularea „obligatoriu din punct de vedere juridic” să fie definită clar în acordul post-Cotonou și ca acesta să includă proceduri de consultare și de sancționare, în caz de nerespectare a drepturilor omului, a principiilor democratice și, în special, a statului de drept. CESE ia notă de faptul că țările ACP sprijină caracterul obligatoriu al viitorului acord (1) și este de părere că acest lucru ar garanta previzibilitatea, transparența și responsabilitatea reciprocă.

3.5. Cadrele internaționale recent adoptate – Agenda 2030 pentru dezvoltare durabilă, Acordul de la Paris privind schimbările climatice, Agenda pentru acțiune de la Addis Abeba, Cadrul de la Sendai și Agenda urbană a ONU – oferă posibilitatea includerii lor într-un nou acord, conducând partenerii la respectivul acord pe calea către durabilitate, în interesul oamenilor, al prosperității și al planetei. Viitorul parteneriat ar trebui să se bazeze pe aceste cadre și angajamente internaționale, punându-le în aplicare într-un mod integrat, favorabil incluziunii și durabil.

3.6. Viitorul acord ar trebui să acorde prioritate dezvoltării umane, ținând seama de impactul dublu al creșterii demografice exponențiale și al schimbărilor climatice cu care se confruntă țările ACP. Situația va genera provocări în materie de alimentație și de securitate alimentară, de protecție a mediului și de asigurare a prosperității pentru toți.

3.7. Coerența politicilor în favoarea dezvoltării ar trebui să fie un element-cheie al viitorului parteneriat, care să garanteze că toate politicile interne și externe ale UE consolidează dezvoltarea durabilă în cadrul UE și la nivel mondial.

4. Observații specifice

4.1. Implicarea societății civile în viitorul parteneriat ACP-UE

4.1.1. CESE salută faptul că articolul 6 din Acordul de la Cotonou sprijină implicarea actorilor nestatali prin faptul că le recunoaște rolul de actori esențiali în cadrul parteneriatului. Cu toate acestea, este dezamăgit de faptul că, în continuare, cooperarea a rămas extrem de orientată către guvern, în pofida recunoașterii faptului că dialogul politic este important pentru încurajarea participării societății civile la procesul de dezvoltare. Există totuși unele excepții, și anume Adunarea Parlamentară Paritară ACP-UE, Adunarea Parlamentară Cariforum-UE, Comitetul consultativ Cariforum-UE și Comitetul Cariforum-UE pentru comerț și dezvoltare. Aceste organisme ar putea fi consolidate pe viitor.

4.1.2. CESE reiterează rolul esențial pe care părțile interesate neguvernamentale îl joacă în relațiile ACP-UE pe tot parcursul procesului de dezvoltare durabilă și în ceea ce privește monitorizarea acordurilor de parteneriat economic. Agenda 2030 a ONU recunoaște rolul societății civile, afirmând că „amploarea și obiectivele ambițioase ale noii agende necesită un parteneriat global reînnoit, care să asigure punerea ei în aplicare […] Acesta va facilita un angajament activ la nivel mondial de sprijinire a realizării tuturor țintelor și obiectivelor, aducând laolaltă guvernele, sectorul privat, societatea civilă, sistemul Națiunilor Unite și alți actori, și mobilizând toate resursele disponibile”.

4.1.3. CESE ia act cu dezamăgire de faptul că unele state ACP, iar de curând și unele state membre adoptă acte legislative restrictive pentru a limita activitatea actorilor nestatali, ceea ce, în unele cazuri, a fost în detrimentul participării active a organizațiilor societății civile. Indicele de durabilitate pentru 2016 al organizațiilor societății civile (2) subliniază că în numeroase țări din Africa Subsahariană, organizațiile societății civile – în principal cele axate pe apărarea anumitor interese și pe drepturile omului – se confruntă cu un număr tot mai mare de restricții sau de amenințări de restricționare a activității lor.

4.1.4. CESE recomandă ca noul cadru convenit să consolideze legitimitatea organizațiilor societății civile, în special, și a actorilor nestatali, în general, ca părți interesate a căror prezență este foarte necesară în procesele de elaborare a politicilor, prin menționarea OSC, atât din ACP, cât și din UE, în principiile obligatorii din punct de vedere juridic ale acordului. Aceasta ar trebui să presupună instituirea unui cadru structurat între OSC și toate instituțiile comune ACP-UE. Prin urmare, solicită consolidarea angajamentelor de ordin tehnic și financiar, pentru a încuraja și consolida participarea activă a OSC.

4.2. Comerțul și dezvoltarea durabilă

4.2.1. În baza Convenției Lomé IV, țările ACP au beneficiat de preferințe nereciproce acordate unilateral de către UE, astfel încât acestea să poată să își exporte producția către piața comună, precum și de un sistem de compensare a pierderii veniturilor din export în caz de fluctuații ale ratelor de schimb sau de dezastre naturale. Acest regim a fost considerat ca încălcând principiul „națiunii celei mai favorizate” al Organizației Mondiale a Comerțului; prin urmare, pentru a garanta că noul Acord de la Cotonou respectă normele OMC, au fost concepute acorduri de parteneriat economic, pentru a rezolva această problemă și a permite țărilor ACP să se integreze în economia mondială.

4.2.2. Europa a negociat așadar acorduri de parteneriat economic cu cele șase regiuni în care se află cele 79 de țări ACP, cu scopul de a crea parteneriate comune în materie de comerț și dezvoltare, sprijinite prin asistență pentru dezvoltare. Între 2000 și 2008, accesul pe piața europeană a fost asigurat prin intermediul preferinței naționale nereciproce, care cuprindea un sistem de derogări de la normele OMC. Începând din 2008, au fost încheiate acorduri de liber schimb în cadrul APE, dar semnăturile necesare și punerea ulterioară în aplicare s-au dovedit a fi dificultăți permanente. Deși, până în prezent, au fost instituite șase acorduri de parteneriat economic, în majoritatea cazurilor procesul de ratificare a întâlnit obstacole. În 2007, Europa a semnat primul dintre aceste acorduri cu 15 state din Caraibe, acordul intrând în vigoare cu titlu provizoriu în decembrie 2008. În Africa, rezultatele au fost mai inegale. În 2014, 16 state din Africa de Vest, două organizații regionale [Comunitatea Economică a Statelor din Africa de Vest (CEDEAO) și Uniunea Economică și Monetară Vest-Africană (WAEMU)] și Comunitatea Africii de Est au ajuns la un acord, dar se așteaptă încă semnarea acestuia. Țările din cadrul Comunității de Dezvoltare a Africii Australe au semnat APE în 2016. În fine, APE interimar între Europa și statele din Pacific a fost semnat de Papua-Noua Guinee și de Fiji în 2009, deoarece aceste două țări desfășoară cea mai mare parte a schimburilor comerciale dintre Europa și Pacific.

4.2.3. Prin urmare, Acordul de la Cotonou prezintă o importanță semnificativă în ceea ce privește comerțul. Într-adevăr, în 2012, UE a fost al doilea cel mai mare partener comercial al ACP, după SUA, depășind astfel Venezuela, China, Brazilia, Canada și India. Aceasta reprezintă 12,1 % din schimburile comerciale ale țărilor ACP, procent mai mic decât în cazul SUA (35,7 %), dar mai mare decât în cel al Chinei (6,9 %) (3).

4.2.4. Potrivit Centrului de comerț internațional, între 2003 și 2012, cota de piață a țărilor ACP în economia mondială a crescut de la 1,4 % la 1,7 %, în timp ce cota de piață deținută de UE-28 în țările ACP a crescut de la 10,9 % la 11,5 % în aceeași perioadă. Cu toate acestea, începând din 2010, țările ACP au fost grav afectate de urmările crizei economice din 2008, înregistrând o scădere a valorii totale a comerțului cu mărfuri. În 2015, exporturile au reprezentat 320,7 miliarde USD (față de 495,1 miliarde USD în 2011), iar importurile au reprezentat 439,6 miliarde USD (față de 500,2 miliarde USD în 2014).

4.2.5. CESE recomandă ca revizuirea Acordului de la Cotonou să urmărească reorientarea țărilor ACP către extinderea schimburilor comerciale, având în vedere că 80 % dintre țările cel mai puțin dezvoltate fac încă parte din grupul ACP. Comitetul constată, de asemenea, că agricultura reprezintă 90 % din exporturile ACP, implicând cea mai mare parte a populației active. În medie, 20 % din bogăția națională provine din veniturile agricole, cu variații extreme între țările ACP. De exemplu, jumătate din PIB-ul Ciadului provine din producția agricolă, față de 1 % în medie, în regiunea Caraibilor (4).

4.2.6. Comerțul și integrarea regională: APE vizează stimularea integrării regionale și se bazează pe logica potrivit căreia o integrare regională mai profundă consolidează capacitățile comerciale care, la rândul lor, favorizează creșterea, ocuparea forței de muncă și dezvoltarea economică. În vederea facilitării comerțului intra-ACP, este nevoie de investiții în infrastructură – inclusiv în energia curată –, pentru a ajuta țările ACP să se orienteze către producția și exportul de bunuri intermediare și finite, avansând astfel în lanțul valoric global. Aceasta va necesita, de asemenea, eficiență în sectorul transportului maritim. Prin urmare, CESE recomandă ca transportul maritim să fie înscris pe agenda politicii comerciale și de dezvoltare a UE.

4.2.7. Comerțul și dezvoltarea durabilă: viitorul parteneriat ar trebui să pună comerțul și acordurile de parteneriat economic în contextul Agendei 2030 și al Acordului de la Paris. APE ar trebui să conțină un capitol cu caracter executoriu privind dezvoltarea durabilă și să prevadă un cadru structurat și formal pentru includerea organizațiilor societății civile. Viitoarele negocieri ACP-UE ar trebui să aibă loc în mod transparent, cu implicarea OSC în observarea negocierilor și în punerea în aplicare și monitorizarea acordului.

4.3. Cooperarea pentru dezvoltare

4.3.1. Obiectivul instrumentelor și metodelor de cooperare este de a transpune în practică principiile Acordului de la Cotonou, prin axarea pe rezultate, parteneriat și asumarea responsabilității. Prin urmare, programarea și punerea în aplicare a Fondului european de dezvoltare (FED) sunt concepute ca o responsabilitate comună.

4.3.2. FED este finanțat direct prin contribuții voluntare din partea statelor membre ale UE, în afara bugetului UE, însă este negociat în paralel cu alte instrumente de finanțare externă ale UE, pentru a asigura coerența. El este gestionat de Comisia Europeană și de Banca Europeană de Investiții (BEI). BEI gestionează Facilitatea pentru investiții și oferă împrumuturi, garanții și fonduri, atât din FED, cât și din resursele proprii, societăților private din țările ACP pentru proiecte din sectorul public și privat desfășurate pe termen scurt și pe termen lung.

4.3.3. Alocările totale din cadrul FED au crescut, dar vor scădea probabil în urma Brexitului. Fondul și-a păstrat caracterul interguvernamental și structura de guvernanță, datorită cărora a devenit cel mai important element al cooperării pentru dezvoltare a UE, cu excepția cadrului financiar multianual (CFM). Date fiind istoricul unic al FED și statutul juridic al acestuia, precum și baza sa interguvernamentală, Parlamentul European (PE) nu are nicio competență de codecizie cu privire la acesta. Comisia pentru dezvoltare a Parlamentului European se implică în dezbaterea politică generală și este una dintre principalele părți interesate în ceea ce privește Acordul de la Cotonou. Adunarea Parlamentară Paritară are, de asemenea, competența de a efectua un control parlamentar asupra alocărilor FED în cadrul programelor indicative naționale (PIN) și al programelor indicative regionale (PIR).

4.3.4. Includerea în buget a FED: PE, prin intermediul procedurii speciale de descărcare de gestiune, acordă descărcarea de gestiune Comisiei Europene pentru gestionarea și punerea în aplicare a FED. Includerea în buget – mai precis includerea FED în bugetul UE – rămâne o sursă de neînțelegere între PE și Consiliu, deși Comisia a propus în mai multe rânduri ca FED să fie inclus în bugetul UE.

4.3.5. CESE consideră că toate formele de sprijin acordate de UE țărilor terțe ar trebui să intre sub incidența aceluiași cadru juridic și să fie supuse aceluiași control democratic al Parlamentului European. Prin urmare, solicită integrarea FED în bugetul UE, cu menținerea, în același timp, a aspectelor pozitive ale FED (de exemplu, reciprocitatea și responsabilitatea reciprocă). Acest lucru va asigura o mai mare coerență a politicii de dezvoltare a UE.

Bruxelles, 7 decembrie 2017. Președintele Comitetului Economic și Social European Georges DASSIS

(1) Declarația de la Sipopo la cel de Al șaptelea summit al șefilor de stat și de guvern din țările ACP, din 13 și 14 decembrie 2012, intitulată „Viitorul grupului ACP într-o lume în schimbare: provocări și oportunități”.

(2) https://www.usaid.gov/africa-civil-society.

(3) https://www.robert-schuman.eu/en/european-issues/0440-post-cotonou-the-modernisation-of-the-acp-partnership

(4) Comunicat de presă al Secretariatului ACP: The new ACP policy highlights the transformation of the products from the agricultural sector (Noua politică a ACP pune accentul pe transformarea produselor din sectorul agricol), 15 iunie 2017.