COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Acordul internațional din 2015 privind schimbările climatice: Modelarea politicii internaționale privind clima după 2020 /* COM/2013/0167 final */





COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Acordul internațional din 2015 privind schimbările climatice: Modelarea politicii internaționale privind clima după 2020 Comunicare consultativă Prezenta comunicare consultativă invită la o dezbatere între statele membre, instituțiile UE și părțile interesate în legătură cu cea mai bună modalitate de a modela regimul internațional în domeniul climei pentru perioada 2020-2030. Comunicarea prezintă un context și formulează o serie de întrebări care să dea contur acestei dezbateri. Într-un document de lucru separat al serviciilor Comisiei, este disponibil un context mai amănunțit. 1. Nevoia urgentă de mai multă ambiție Primul deceniu al secolului XXI a fost cel mai călduros înregistrat vreodată, iar topirea banchizei arctice din vara anului 2012 a fost fără precedent. Deși nu pot fi puse, fiecare în parte, pe seama schimbărilor climatice, fenomenele meteorologice extreme la care am asistat în 2012, precum seceta extremă și incendiile de vegetație din sudul Europei și din SUA, urmate de furtuni și inundații fără precedent în anumite părți ale Asiei, în Caraibe și în America de Nord, confirmă proiecțiile științifice conform cărora frecvența și impactul unor astfel de fenomene vor crește pe măsură ce se schimbă clima noastră. În pofida încetinirii ritmului de dezvoltare a economiei globale, continuă să crească semnificativ emisiile de gaze cu efect de seră (GES) generate de activitățile umane, aceste emisii fiind cauza încălzirii globale. Deși știința este clară în privința schimbărilor climatice, iar impacturile sunt din ce în ce mai vizibile, acțiunile prin care sunt abordate schimbările climatice sunt, în continuare, insuficiente în comparație cu acțiunile care trebuie întreprinse. Cel mai recent „gap report” al UNEP (raport privind discrepanța dintre reducerile de emisii promise și cele necesare) arată că, dacă ar fi respectate întru totul, promisiunile necondiționate ale țărilor de a reduce emisiile de GES ar duce la realizarea a doar o treime din reducerea necesară până în 2020 pentru prevenirea periculoasei creșteri cu 2 ºC a temperaturii medii globale peste nivelurile preindustriale. Un raport recent al Băncii Mondiale preconizează că, chiar dacă aceste promisiuni ar fi respectate, există o probabilitate de 20 % ca planeta să se îndrepte spre o creștere cu peste 4 ºC a temperaturii până în 2100. O astfel de creștere ar fi de peste cinci superioară creșterii temperaturii globale cu care se confruntă lumea în prezent, cu riscuri grave pentru sistemele de menținere a vieții umane. Doar acționând colectiv și cu mai multă urgență și ambiție putem evita cele mai necruțătoare consecințe ale unei planete care se încălzește rapid. Studiile și analizele recente arată că încă putem face acest lucru, iar eforturile în acest sens pot aduce multe alte beneficii. Țările care au început să aplice strategii de dezvoltare care presupun emisii reduse de carbon demonstrează că se pot obține reduceri semnificative ale emisiilor de gaze cu efect de seră (GES) contra unor costuri accesibile, generând totodată beneficii diverse, precum noi locuri de muncă, securitate energetică națională, transporturi urbane mai bune, facturi mai reduse la energie (prin economisirea energiei și prin eficiență sporită) și o mai bună calitate a aerului. În pofida recunoașterii la scară largă a faptului că reducerea utilizării combustibililor fosili este în folosul intereselor naționale, multe țări continuă să se teamă de urmările economice negative sau nu dețin instrumentele și mijloacele care să le permită să ia mai multe măsuri, mai ales în contextul economic actual. Rezultatul este că ambiția la nivel mondial rămâne insuficientă. În 2011, comunitatea internațională a lansat negocieri referitoare la un nou acord internațional prin care să se acționeze colectiv în scopul protejării sistemului climatic al planetei. Acest acord, care ar urma să fie definitivat până la sfârșitul anului 2015 și să se aplice începând cu anul 2020, este în prezent în curs de negociere, printr-un proces cunoscut sub numele de „Platforma de la Durban pentru o acțiune consolidată” (ADP). Negocierile din cadrul ADP se desfășoară în două direcții: prima va duce la adoptarea unui nou acord internațional până în 2015, a doua urmărește creșterea nivelului de ambiție înainte de 2020, când va intra în vigoare acordul din 2015. În vreme ce această comunicare consultativă se concentrează asupra primei direcții, și anume elaborarea acordului din 2015, acțiunile pe care le întreprindem de acum și până în 2020 vor fi cruciale pentru buna orientare a politicilor. 2. Politica internațională privind clima: stadiul actual, provocările și oportunitățile pentru perioada 2020-2030 Acordul din 2015 va trebui să reunească, până în 2020, într-un singur regim cuprinzător, actuala multitudine pestriță de acorduri cu și fără caracter obligatoriu elaborate în contextul Convenției-cadru a Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice („convenția”). UE și câteva alte țări europene, precum și Australia au fost de acord să își asume o a doua perioadă de angajament, cu caracter juridic obligatoriu, în temeiul Protocolului de la Kyoto, ca măsură tranzitorie pentru perioada 2012-2020. În aceeași perioadă, în temeiul convenției, încă șaizeci de țări, inclusiv Statele Unite ale Americii (SUA), mari economii emergente, țări cu venituri mici și medii, precum și țări dintre cel mai puțin dezvoltate au promis să realizeze diferite tipuri de reduceri ale emisiilor și și‑au asumat angajamente de limitare a emisiilor. Aceste promisiuni au fost obținute în urma Conferinței privind clima de la Copenhaga de la sfârșitul anului 2009, iar un an mai târziu, la Cancun, au fost prezentate formal ca promisiuni fără caracter juridic obligatoriu în temeiul convenției (a se vedea documentul de lucru însoțitor al serviciilor Comisiei pentru un context mai detaliat). Caracterul unilateral sau de jos în sus al procesului de obținere de promisiuni în cadrul conferințelor de la Copenhaga și Cancun a permis o abordare internațională mai incluzivă. Pentru prima oară, SUA, China, India, Brazilia, Africa de Sud, UE și alții s-au angajat la nivel internațional să aplice, la nivel național, politici climatice specifice ca parte a aceleiași inițiative. Totuși, pe lângă faptul că au un caracter facultativ, unele dintre promisiunile asumate de marile economii sunt condiționate, de exemplu, de acțiunile și mai ambițioase ale altora și de disponibilitatea resurselor financiare. Iar cel mai important aspect, după cum s-a menționat deja, este faptul că, dacă ar fi îndeplinite întru totul, promisiunile actuale ar oferi mai puțin de o treime din nivelul de ambiție necesar pentru limitarea creșterii temperaturii la mai puțin de 2 ºC. Pentru elaborarea acordului din 2015, va trebui să învățăm din succesele și neajunsurile convenției, ale Protocolului de la Kyoto și ale procesului Copenhaga-Cancun. Va trebui să depășim paradigma nord-sud, care reflectă lumea anilor 1990, și să trecem la o paradigmă bazată pe interdependență și pe responsabilitate partajată. Acordul din 2015 va trebui să abordeze provocarea reprezentată de atragerea participării tuturor marilor economii, inclusiv SUA, China, India și Brazilia, care până acum au evitat angajamentele obligatorii din punct de vedere juridic de reducere a propriilor emisii de GES. Noul acord trebuie să se bazeze pe cadrele actuale, sprijinind țările în eforturile lor de a se adapta la schimbările climatice inevitabile, în special țările cele mai vulnerabile. Este esențial să se construiască o punte între abordarea actuală, multicoloră și de jos în sus, bazată în mare parte pe decizii fără caracter obligatoriu, și un acord obligatoriu din punct de vedere juridic care să îmbine în mod eficace abordarea de jos în sus cu cea de sus în jos și să înscrie planeta pe o traiectorie de reducere a emisiilor care să limiteze creșterea temperaturii globale la mai puțin de 2 ºC. Acordul va trebui să reflecte atât modul în care s-a schimbat lumea din 1990, de când au început negocierile privind clima, cât și modul în care va continua să se schimbe lumea pe măsură ce ne apropiem de anul 2030. Acordul va funcționa într-un context în care (a se vedea documentul de lucru însoțitor al serviciilor Comisiei): · progresele științifice vor fi risipit orice îndoială rezonabilă, confirmând că noi provocăm încălzirea planetei; · economiile emergente sunt o sursă tot mai importantă de creștere economică și de emisii de GES; · există în continuare provocări semnificative legate de dezvoltarea durabilă; · abordarea schimbărilor climatice generează, de asemenea, oportunități semnificative; · intensificarea schimburilor comerciale la nivel mondial va continua să aducă în discuție emisiile generate prin procesele de producție și prevenirea relocării emisiilor de dioxid de carbon (mutarea activităților cu emisii mari de dioxid de carbon dinspre țările cu un nivel ridicat de ambiție înspre cele cu un nivel redus de ambiție). 3. Bazele acordului din 2015 Procesul de elaborare și punere în aplicare a acordului din 2015 va trebui să facă față cu succes mai multor provocări. · Crearea premiselor pentru atingerea nivelului de ambiție necesar pentru reducerea emisiilor globale Negocierile anterioare au dus la promisiuni și angajamente care nu sunt suficient de ambițioase. Evitarea unei situații similare în cazul acordului din 2015 va fi esențială pentru prevenirea unor schimbări climatice periculoase. Pentru prima oară, negocierile actuale urmează să fie orientate spre obiectivul pe termen lung de a stabili, pentru întreaga lume, un parcurs care să determine menținerea încălzirii globale sub 2 °C în comparație cu nivelurile preindustriale. Totuși, pare puțin probabil că guvernele se vor pune de acord în 2015 asupra modului precis în care să facă față împreună acestei provocări, împărțind povara în mod echitabil. Prin urmare, noul acord trebuie nu doar să se bazeze pe sentimentul responsabilității partajate și pe puncte de pornire echitabile pentru fiecare pentru îndeplinirea obiectivului respectiv, ci și să ofere instrumentele și procesele necesare pentru a permite consolidarea ulterioară a ambițiilor individuale și colective. Acordul trebuie să se poată ajusta în mod dinamic, permițând revizuirea regulată și, inevitabil, consolidarea ambiției. În plus, acordul trebuie să ofere o modalitate de a demonstra că țările pot face mai mult împreună decât individual și de a evita ca unele țări să aștepte ca altele să acționeze înainte ca ele însele să treacă la fapte. Și trebuie să ofere stimulente pentru încurajarea ambiției și elemente prin care să descurajeze adoptarea unui nivel redus de ambiție. Întrebarea 1: Cum poate fi elaborat acordul din 2015 pentru a garanta țărilor posibilitatea de a-și dezvolta economiile în mod sustenabil, încurajându-le în același timp să participe în mod echitabil și just la reducerea emisiilor globale de GES, astfel încât emisiile la nivel mondial să intre pe un făgaș descendent care să ne permită să îndeplinim obiectivul de limitare a încălzirii sub 2 °C? Cum putem evita repetarea situației actuale, în care există o discrepanță între promisiunile voluntare și reducerile necesare pentru limitarea sub 2 °C a creșterii temperaturii globale? · Crearea premiselor pentru implicarea tuturor marilor economii și a tuturor sectoarelor în efortul de atenuare global Pentru abordarea în mod eficace a problemelor de mediu sunt necesare contribuțiile tuturor marilor economii și ale tuturor sectoarelor, într-un mod comparabil, echitabil, transparent și responsabil, care să ducă la reducerea la minimum a riscului de relocare a emisiilor de dioxid de carbon. Prin urmare, este esențial să se garanteze faptul că vor contribui toate marile economii și toate sectoarele. Fără un astfel de acord, unele state și regiuni pot continua să-și limiteze ambițiile în privința climei în funcție de acțiunile pe care sunt pregătiți să le întreprindă competitorii lor. Pentru a evita acest lucru, acordul din 2015 ar putea atât să încurajeze, cât și să stimuleze țările să adopte cât mai curând angajamente ambițioase și să contribuie la crearea unor condiții de concurență echitabile între actualii lideri și cei rămași în urmă. Întrebarea 2: Care ar fi cea mai bună modalitate prin care acordul din 2015 poate garanta faptul că toate marile economii și toate sectoarele vor contribui și vor reduce la minimum eventualul risc de relocare a emisiilor de dioxid de carbon între economiile foarte competitive? · Integrarea în politici a măsurilor legate de schimbările climatice și sprijinirea reciprocă a proceselor și inițiativelor Politica privind schimbările climatice nu poate fi niciodată izolată, ci trebuie să vină în sprijinul creșterii economice și al unei agende mai ample privind dezvoltarea durabilă și, totodată, să contribuie la crearea unor noi oportunități de ocupare a forței de muncă. Indiferent dacă vizează atenuarea sau adaptarea, politica privind schimbările climatice trebuie să fie pe deplin înglobată sau „integrată” în toate domeniile de politică și să constituie un element esențial în elaborarea politicilor și strategiilor mai ample de dezvoltare durabilă din domeniul energiei, al transporturilor, al industriei, al agriculturii și din cel forestier. Așadar, acordul din 2015 trebuie să recunoască și să consolideze obiectivele mai ample legate de dezvoltarea durabilă și să susțină integrarea pe deplin în domeniile de politică relevante a obiectivelor referitoare la schimbările climatice. Este vorba inclusiv de acțiunile ulterioare Conferinței Rio+20 și de revizuirea Obiectivelor de dezvoltare ale mileniului (ODM) până în 2015, precum și de implementarea unor acorduri precum Convenția privind diversitatea biologică. Aceste activități oferă oportunitatea abordării provocărilor legate de schimbările climatice și de impactul acestora asupra eradicării sărăciei și asupra celor trei piloni ai sustenabilității (cel de mediu, cel economic și cel al dezvoltării sociale), domenii în care pot oferi beneficii conexe importante. În acest sens, Comisia a propus o abordare comună care vizează „O viață decentă pentru toți până în 2030” și care îmbină acțiunile ulterioare Rio+20 cu revizuirea ODM. Mai mult, este importantă încurajarea inițiativelor bilaterale, multilaterale și regionale care completează și accelerează eforturile depuse în temeiul convenției. Aceste inițiative complementare ar putea încuraja țările, împreună cu sectorul privat și cu societatea civilă, să realizeze progrese în ceea ce privește reducerea emisiilor, prin acțiuni colective mai bine țintite. Exemplele de inițiative existente de acest gen includ inițiativa din cadrul G20 referitoare la eliminarea treptată a subvențiilor pentru carburanții fosili, inițiativele lansate în contextul procesului Rio+20 și eforturile de reducere a emisiilor de poluanți cu ciclu de viață scurt cu efect nociv asupra climei, inclusiv a emisiilor de hidrofluorocarburi (HFC). Întrebarea 3: Care ar fi cea mai eficace metodă prin care acordul din 2015 ar putea încuraja integrarea în toate domeniile de politică relevante a aspectelor legate de schimbările climatice? Cum poate acordul încuraja procesele și inițiativele complementare, inclusiv pe cele ale actorilor nestatali? 4. Elaborarea acordului din 2015 Runda de negocieri lansată la Durban în 2011 reflectă un consens internațional fragil, dar crucial în legătura cu natura acordului din 2015. Pentru a duce la obținerea unor rezultate mai semnificative decât cele obținute până acum în urma negocierilor de la Kyoto, Copenhaga și Cancun, acordul din 2015 trebuie să fie incluziv, să cuprindă angajamente „aplicabile tuturor” țărilor, deopotrivă celor dezvoltate și celor în curs de dezvoltare. Trebuie să fie ambițios, conținând angajamente care să vizeze limitarea la 2 °C a creșterii temperaturii medii globale. Trebuie să fie eficace, prevăzând un set adecvat de stimulente pentru implementare și respectare. Trebuie să fie perceput în general ca just și echitabil în modul în care distribuie efortul de reducere a emisiilor de GES și costul adaptării la schimbările climatice inevitabile. Mai mult, acordul din 2015 trebuie să aibă caracter juridic obligatoriu. Doar o formă juridică ce presupune un tratat cu caracter juridic obligatoriu va reflecta gradul de voință politică extrem de ridicat de care este nevoie pentru a susține nivelul de ambiție necesar și tranziția globală spre o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon, va garanta că angajamentele sunt ratificate și implementate în dreptul național, va reține pe termen mai lung atenția guvernelor, a societății civile, a mediului de afaceri și a mass-mediei și va asigura nivelul adecvat de transparență și răspundere pentru angajamentele asumate. În esență, acordul din 2015 trebuie să creeze condițiile necesare și să încurajeze țările să își asume angajamente noi și ambițioase privind atenuarea efectelor schimbărilor climatice. În același timp, trebuie să învețe din experiența actualului regim internațional în domeniul climei, consolidându-l în același timp. Multe dintre instituțiile, instrumentele și procesele actualului regim, inclusiv Fondul verde pentru climă, Comitetul pentru adaptare, evaluarea și revizuirea internaționale și consultările și analiza internaționale, Comitetul executiv pentru tehnologie, strategiile de dezvoltare cu emisii reduse de dioxid de carbon și planurile de adaptare naționale, au intrat foarte recent în funcțiune, dar ar putea contribui semnificativ la elaborarea acordului din 2015. Acordul din 2015 trebuie să țină cont de progresele științifice, inclusiv de cel de-al cincilea raport de evaluare al Grupului interguvernamental privind schimbările climatice (IPCC), al cărui rezumat urmează a fi finalizat în octombrie 2014, cu un an înaintea adoptării acordului din 2015. De asemenea, acordul va trebui să fie suficient de dinamic și flexibil încât să se adapteze pe măsura evoluției științei, dar și pe măsură ce se schimbă costul unitar al tehnologiilor și circumstanțele socioeconomice naționale sau regionale. A doua perioadă de angajament în temeiul Protocolului de la Kyoto, asupra căreia s-a ajuns recent la un acord, stabilește un precedent interesant pentru elaborarea unui regim dinamic, definind un proces de revizuire care încurajează sporirea ambiției sau reducerea discrepanțelor în perioada de angajament. În același timp, acest dinamism va trebui să fie echilibrat de așteptări, mai ales din partea mediului de afaceri, legate de previzibilitate și certitudine. · Atenuarea Potrivit datelor științifice, pentru a avea o șansă reală de a limita încălzirea la mai puțin de 2 °C, tendința de creștere a emisiilor de GES la nivel global va trebui să fie inversată înainte de 2020, iar emisiile globale trebuie să scadă în fiecare an după aceea. Prin urmare, acordul din 2015 trebuie să ducă la îndeplinirea unui obiectiv greu de atins, mai exact, la reducerea, până în 2030, a emisiilor globale până niveluri inferioare celor din 1990, ceea ce ar echivala cu o reducere globală de aproximativ 25 % față de nivelurile emisiilor din 2010. Deși au rezultat într-o discrepanță semnificativă între nivelurile ambițiilor, promisiunile de la Copenhaga și Cancun, îmbinate cu a doua perioadă de angajament în temeiul Protocolului de la Kyoto, au generat, de asemenea, o enormă varietate de politici și măsuri naționale, inclusiv piețe ale carbonului menite a determina reducerea emisiilor în anumite sectoare. În paralel cu negocierile din 2015, convenția și Protocolul de la Kyoto vor continua să sporească transparența și răspunderea, definind elemente comune pentru raportare, îmbunătățind mecanismele de piață existente și dezvoltând unele noi și încurajând crearea de noi parteneriate internaționale în jurul diverselor sectoare, gaze și politici, de exemplu în domeniul agriculturii și silviculturii, în domeniul transporturilor maritime și în cel al aviației sau în privința altor GES decât dioxidul de carbon. Întrebarea 4: Ce criterii și principii ar trebui să ne îndrume în stabilirea distribuirii echitabile a angajamentelor privind atenuarea ale părților la acordul din 2015, astfel încât să obținem o serie de angajamente care să reflecte circumstanțele naționale, să fie percepute în general ca fiind echitabile și juste și care să fie suficiente, în ansamblul lor, pentru a evita orice deficit de ambiție? Cum ar putea acordul din 2015 să cuprindă oportunitățile deosebite oferite de anumite sectoare specifice? · Adaptarea Efectele negative ale schimbărilor climatice se vor face simțite din ce în ce mai puternic, iar provocările legate de adaptare vor fi tot mai mari. Impacturile specifice ale schimbărilor climatice vor varia de la o țară la alta, în funcție de situarea lor geografică, de situația lor culturală, socială și economică, de rezistența lor și de capacitatea lor de a se adapta. Vor fi necesare măsuri diferite, elaborate la nivel local pentru a face față situațiilor locale și integrate în normal de planificare a dezvoltării. Experiențele naționale și regionale în ceea ce privește acțiunile întreprinse în scopul adaptării, inclusiv în cadrul UE și al statelor sale membre, au subliniat nevoia integrării depline a aspectelor legate de adaptare într-o amplă gamă de domenii de politică, precum amenajarea regională și teritorială, gestionarea zonelor costiere și a apelor, agricultura și sănătatea. De asemenea, aceste experiențe au evidențiat nevoia unei coordonări depline cu politicile privind gestionarea riscului de dezastre și au demonstrat beneficiile adaptării bazate pe ecosisteme. Până acum, cadrul privind adaptarea instituit în temeiul convenției s-a concentrat asupra îmbunătățirii rezilienței societăților prin reducerea lacunelor în ceea ce privește cunoștințele (Programul de lucru de la Nairobi), asupra unei planificări mai bune (planurile naționale de adaptare) și asupra facilitării accesului la finanțare (Fondul de adaptare, Fondul verde pentru climă). În plus, Conferința de la Doha din 2012 privind schimbările climatice a consolidat și mai mult cooperarea internațională în legătură cu problema pierderilor și a daunelor asociate efectelor negative ale schimbărilor climatice, inclusiv cu problema impacturilor legate de fenomenele meteorologice extreme și de fenomenele cu evoluție lentă. Activități complementare importante se desfășoară și în afara convenției, inclusiv în contextul Cadrului Hyogo privind reducerea riscului de dezastre. Întrebarea 5: Care ar trebui să fie rolul acordului din 2015 în abordarea provocării legate de adaptare și cum ar trebui să vină acesta în continuarea activităților aflate în desfășurare în temeiul convenției? Cum ar putea acordul din 2015 să încurajeze și mai mult integrarea adaptării în toate domeniile de politică relevante? · Modalități de punere în aplicare UE ar trebui să promoveze o abordare cuprinzătoare și integrată în ceea ce privește modalitățile de implementare, inclusiv în privința aspectelor legate de finanțare la nivel mondial. În prezent, discuțiile privind finanțarea în legătură cu clima, biodiversitatea, dezvoltarea și dezvoltarea durabilă se desfășoară în foruri diferite, deși potențialele surse de finanțare sunt aceleași. Este cât se poate de necesar să se asigure coerența și să se evite dublarea eforturilor în ceea ce privește finanțarea ONU pentru procesul de dezvoltare. Comisia intenționează să prezinte o propunere de abordare integrată de către UE a finanțării și a altor mijloace de implementare legate de diversele procese la nivel mondial. Discuțiile referitoare la modalitățile de implementare vor trebui să includă nu doar opțiunile pentru mobilizarea finanțărilor necesare, atât din surse interne și internaționale, cât și din surse publice și private, ci și dezvoltarea și aplicarea unor noi tehnologii și utilizarea unor mecanisme bazate pe piață. Finanțarea Discuțiile privind finanțarea adecvată care să sprijine țările sărace, permițându-le să-și respecte angajamentele referitoare la atenuare și să facă față provocărilor legate de adaptare, vor rămâne un element central în elaborarea acordului din 2015. Considerentele climatice, atât cele referitoare la atenuare, cât și cele referitoare la adaptare, vor trebui integrate pe deplin în toate investițiile publice și private ale deceniilor următoare. Procesul prin care Fondul verde pentru climă va deveni pe deplin operațional este în curs. La Copenhaga, țările dezvoltate au promis să mobilizeze 100 de miliarde USD anual până în 2020 pentru finanțarea combaterii schimbărilor climatice, dintr-o amplă varietate de surse, potrivit nevoilor și în contextul unor acțiuni de atenuare semnificative și al transparenței în implementare. În perspectiva anului 2030, este de așteptat ca, datorită creșterii economice continue, toate marile economii și economiile emergente să își consolideze și mai mult capacitățile de a acționa împotriva schimbărilor climatice, inclusiv unindu-și forțele pentru a oferi sprijin. Acum, 32 de țări considerate „țări în curs de dezvoltare” în temeiul convenției au deja un PIB pe cap de locuitor mai mare decât cel al statului membru al UE cu cel mai mic PIB pe cap de locuitor. Până în 2020 și după aceea, acest număr ar putea crește și mai mult. Discuțiile referitoare la modalitățile de implementare din cadrul acordului din 2015 vor trebui să țină cont de această nouă realitate și să treacă de la paradigma bazată pe distincția dintre țările dezvoltate și cele în curs de dezvoltare la o paradigmă bazată pe prezumția că mai multe țări își vor asuma o parte din responsabilitatea de a furniza mijloacele necesare. De asemenea, acordul din 2015 va trebui să se bazeze pe rezultatul discuțiilor aflate în curs în legătură cu mobilizarea unor finanțări private și a unor surse de finanțare inovatoare. Stabilirea la nivel internațional a unui preț pentru emisiile de dioxid de carbon generate de aviația internațională și de transportul maritim internațional ar putea, pe lângă îndeplinirea obiectivului principal de reducere a emisiilor, să contribuie și la obținerea resurselor necesare pentru sprijinirea măsurilor de atenuare a schimbărilor climatice și de adaptare la acestea întreprinse la nivel internațional. Tehnologie Totodată, până în 2020, politicile privind clima vor fi transformat deja în realizări nu doar multe dintre opțiunile cele mai ieftine de reducere a emisiilor, în special pe cele legate de îmbunătățirea eficienței energetice, ci și pe cele mai competitive dintre opțiunile referitoare la energiile regenerabile. Prin urmare, politicile se vor concentra tot mai mult asupra unor tehnologii noi și mai avansate. Reducerea costurilor acestor tehnologii și crearea cadrului de politică adecvat pentru dezvoltarea lor vor deveni esențiale. Crearea unui cadru internațional care poate contribui la stimularea răspândirii mai rapide a acestor tehnologii la nivel internațional este o sarcină crucială pentru convenție, motiv care a stat la baza instituirii Centrului și rețelei pentru tehnologie în domeniul schimbărilor climatice. În anii care urmează, această nouă instituție va trebui să își dovedească valoarea adăugată. Mecanismele bazate pe piață Lupta împotriva schimbărilor climatice poate fi câștigată doar dacă acordul din 2015 poate fi implementat într-un mod eficient din punctul de vedere al costurilor în anii de după 2020. Așadar, va trebui să se pună un accent mai puternic pe utilizarea instrumentelor bazate pe piață. În UE, ne vom concentra în continuare asupra creării de stimulente de piață pentru reducerea emisiilor, inclusiv prin comercializarea certificatelor de emisii. Protocolul de la Kyoto a evidențiat importanța acestui instrument inovator și flexibil care contribuie la îndeplinirea angajamentelor privind reducerea emisiilor. De atunci, a fost dezvoltată schema UE de comercializare a certificatelor de emisii (EU ETS), care cuprinde 30 de țări și oferă principalul stimulent pentru dezvoltarea rapidă a mecanismului de dezvoltare nepoluantă al Protocolului de la Kyoto. Mai mult, utilizarea la nivel național a prețurilor pe emisiile de dioxid de carbon și a mecanismelor bazate pe piață câștigă teren și devine tot mai interesantă în tot mai multe țări. Este vorba, printre altele, de lansarea unor mecanisme de stabilire de prețuri pentru dioxidul de carbon în Australia, măsură care urmează să evolueze, devenind o schemă de comercializare a certificatelor de emisii complet funcțională până în 2015, dar și de evoluțiile interne din Coreea și China, precum și din mai multe state din SUA. În plus, mai multe țări încep să analizeze opțiuni pentru a stabili legături bilaterale între schemele lor de comercializare a certificatelor de emisii, inclusiv între UE și Australia. Totuși, mecanismele de flexibilitate au fost aspru criticate în ultimii ani, iar orice tentativă de dezvoltare sau îmbunătățire ulterioară (inclusiv printr-un acord privind mecanismele sectoriale de piață avansate) s-a dovedit anevoioasă. În ultimii cinci ani, principalele evoluții ale instrumentelor bazate pe piață s-au înregistrat la nivel național și în afara convenției, ceea ce arată că pare a exista o preferință pentru soluțiile bilaterale și multilaterale. Întrebarea 6: Care ar trebui să fie viitorul rol al convenției și, în mod specific, al acordului din 2015, în deceniul care precedă anul 2030, în ceea ce privește finanțele, mecanismele bazate pe piață și tehnologia? Cum s-ar putea construi pe baza experienței dobândite și cum ar putea fi îmbunătățite și mai mult cadrele existente? · Transparență și răspundere Runda de negocieri precedentă s-a concentrat mai ales asupra îmbunătățirii transparenței, printr-o reexaminare completă a sistemului de măsurare, raportare și verificare (MRV). Acest sistem îmbunătățit ar trebui să-și încheie primul ciclu complet în 2015. Totodată, în cadrul Protocolului de la Kyoto s-a acumulat multă experiență privind contabilitatea. Totuși, actuala fragmentare juridică nu oferă un cadru robust de contabilitate pentru toți. Următoarea rundă de negocieri constituie o oportunitate unică de instituire a unui astfel de cadru, ținându-se seama de învățămintele dobândite în sistemul Kyoto. Îmbunătățirea contabilității este deosebit de dezirabilă, având în vedere dezbaterile aflate în curs la nivel intern referitoare la comparabilitatea propriilor eforturi cu cele ale altor țări și la deciziile privind nivelul de ambiție care rezultă din aceste procese. Nesiguranța și suspiciunile privind nivelurile de ambiție ale altor țări continuă să submineze încrederea și convingerea. Pentru realizarea unui acord internațional cu un caracter juridic puternic este necesar un sistem robust de conformitate și asigurare a aplicării, care să poată stabili daca o parte și-a îndeplinit angajamentele, să ofere o modalitate de a determina o parte să se conformeze și să tragă la răspundere părțile care nu se conformează. De exemplu, o componentă executorie a Protocolului de la Kyoto ar putea suspenda participarea la tranzacționarea certificatelor de emisii a unei părți care nu și-a îndeplinit obligațiile de raportare. Deși sistemul de conformitate al Protocolului de la Kyoto a dat rezultate mixte, succesele acestuia au depins de modelarea procedurilor de conformitate și a consecințelor acestora în funcție de natura specifică a angajamentelor asumate de părți. Întrebarea 7: Cum ar putea acordul din 2015 să îmbunătățească și mai mult transparența și responsabilitatea unor țări la nivel internațional? În ce măsură va fi necesar ca sistemul de contabilitate să fie standardizat la nivel mondial? Cum ar trebui să fie trase la răspundere țările atunci când nu își îndeplinesc angajamentele? 5. Pregătirea terenului pentru acordul din 2015 Procesul de negociere din cadrul ONU din ultimele două decenii a devenit mai complex, cu agende de reuniuni tot mai încărcate și cu conferințe anuale ale părților (COP) tot mai politizate, care, pe de o parte, nu reușesc să răspundă așteptărilor publice adesea nerealiste și, pe de altă parte, nu reacționează la dovezile științifice, subminează credibilitatea instituțiilor internaționale și erodează sprijinul de la nivel național pentru acțiunile de combatere a schimbărilor climatice. Participarea deschisă la aceste conferințe și luarea deciziilor prin consens determină adesea părțile să se pună de acord doar asupra celui mai mic numitor comun. În plus, costurile aferente acestui proces de negociere sunt considerabile. Trebuie identificate oportunitățile de consolidare a eficacității și eficienței negocierilor din cadrul ONU. Aceste oportunități ar putea include: · stabilirea unui regulament de procedură care să faciliteze considerabil luarea deciziilor, în comparație cu regula consensului aplicată în cadrul convenției; · revizuirea frecvenței COP anuale, această convenție fiind una dintre puținele care prevăd conferințe anuale. În acest sens, va fi important să se găsească un echilibru între nevoia permanentă de a se acorda atenție politică schimbărilor climatice și evitarea așteptării unor noi progrese revoluționare la fiecare reuniune; · în locul funcționării pe baza unei singure președinții anuale rotative a COP, opțiuni precum gruparea țărilor în cadrul unor președinții comune pentru mai mult de un an sau stabilirea președințiilor pentru doi ani; · menținerea frecvenței actuale a reuniunilor formale dedicate activităților tehnice, a căror intensitate va crește, probabil, în anii care urmează; · simplificarea și consolidarea numeroaselor puncte specifice de pe ordinea de zi, mai multe schimburi informale de opinii înaintea reuniunilor tehnice formale, precum și stabilirea unor priorități clare, în vederea limitării costurilor totale ale reuniunilor; · oportunități pentru o consolidare sporită a contribuțiilor părților interesate, inclusiv a avizelor experților din mediul de afaceri și din cadrul organizațiilor neguvernamentale; · un rol mai important acordat secretariatului convenției. Pe lângă consolidarea procesului din cadrul ONU, ar putea fi căutate modalități prin care să fie încurajate inițiativele concentrate asupra anumitor probleme și să se colaboreze mai bine cu aceste inițiative, care încearcă să contribuie la promovarea unor măsuri ambițioase în domeniul combaterii schimbărilor climatice. Având în vedere că problemele legate de climă sunt tot mai urgente, procesele mai ambițioase și mai eficace au cele mai mari șanse de a fi sprijinite de guverne și de publicul larg. Întrebarea 8: Cum ar putea fi îmbunătățit procesul de negociere din cadrul ONU privind clima astfel încât să se acorde un sprijin mai puternic pentru elaborarea unui acord incluziv, ambițios, eficace și just în 2015 și pentru asigurarea implementării acestuia? Se va putea obține un succes în 2015 doar dacă va exista un sprijin masiv din partea unei mase critice de lideri politici, inclusiv ai marilor economii mondiale. Pregătirile pentru Kyoto și Copenhaga, dar și pentru Cancun și Durban, au arătat că acesta este un ingredient esențial al rețetei de succes. Prin anunțul făcut de secretarul general al ONU Ban Ki-moon la conferința de la Doha privind schimbările climatice, potrivit căruia domnia sa va organiza un summit despre climă cu liderii lumii în 2014 pentru a sprijini acordul din 2015, s-a luat o inițiativă importantă pentru creșterea elanului politic. G20 sau țările implicate în inițiative multilaterale precum Forumul marilor economii ar putea juca un rol activ în acțiunile pregătitoare pentru 2015, dacă ar fi sprijinite de inițiative mai puternice în domeniul schimbărilor climatice din partea tuturor marilor economii. În plus, UE va continua să-și consolideze cooperarea cu alte țări, din afara G20, angajate să ia măsuri ambițioase în ceea ce privește schimbările climatice. Însă crearea acestui elan politic este posibilă doar dacă există un sprijin masiv din partea societății civile, a mediului de afaceri și a altor entități politice. În acest sens, vor fi necesare contribuțiile active și sprijinul parlamentarilor, al mediului de afaceri, al societății civile, al orașelor și al regiunilor, precum și al unor actori nestatali, împreună cu sprijinul și contribuțiile colegilor din alte țări. Încă un element indispensabil pentru a face posibil acordul din 2015 este conducerea prin puterea exemplului. Demonstrarea în practică a numeroaselor beneficii, inclusiv economice, ale modernizării economiei cu ajutorul unor tehnologii care reduc emisiile de GES, indiferent dacă este vorba despre țări avansate, emergente sau în curs de dezvoltare, precum și ilustrarea faptului că decuplarea creșterii economice de emisiile de GES este fezabilă rămân cea mai bună modalitate de a convinge toate părțile interesate că reducerea sărăciei, creșterea economică, dezvoltarea durabilă și combaterea schimbărilor climatice sunt obiective de politică nu doar compatibile, ci care chiar se consolidează reciproc. În ultimele două decenii, acesta a fost modelul de conducere pe care l-a urmat UE, chiar și având în vedere propria-i pondere, tot mai redusă, în emisiile globale, care au ajuns acum sub 11 %. UE și-a decuplat emisiile de GES de creșterea economică: emisiile UE au scăzut cu 18 % din 1990, în timp ce economia în ansamblul ei a crescut cu 48 %, iar valoarea adăugată a industriilor prelucrătoare ale UE a crescut substanțial. Întrebarea 9: Care ar fi cea mai bună metodă prin care UE ar putea să investească în procesele și inițiativele din afara convenției și să le sprijine pentru a pregăti terenul pentru un acord ambițios și eficace în 2015? 6. Consultarea părților interesate Obiectivul prezentei comunicări consultative este de a iniția o amplă discuție cu statele membre, cu instituțiile UE și cu părțile interesate din Uniunea Europeană și din afara acesteia, referitoare la elaborarea acordului din 2015 privind schimbările climatice pentru perioada de după 2020. Opiniile părților interesate vor fi obținute în cadrul unei conferințe dedicate părților interesate, în primăvara anului 2013, și prin intermediul unei consultări publice online[1]. În plus, Comisia va colabora cu statele membre pentru organizarea unor activități de sensibilizare și a unor dezbateri publice în statele membre. În plus, pentru a obține opiniile partenerilor din afara UE, Comisia va prezenta și discuta comunicarea consultativă în cadrul reuniunilor internaționale. [1] http://ec.europa.eu/clima/consultations/0016/index_en.htm.