Raportul final al consilierului-auditor (1)

Cazul AT.37956 — Fier-beton

(2020/C 312/06)

1. Proiectul de decizie vizează readoptarea unei decizii anterioare a Comisiei din 30 septembrie 2009 („Decizia din 2009”) (2) – anulată de Curtea de Justiție în 2017 – care consta, la rândul ei, în readoptarea unei decizii anterioare din 17 decembrie 2002 („Decizia din 2002”) (3) anulată de Tribunal în 2007.

2. Prin proiectul de decizie se constată existența unui cartel pe piața italiană a fier-betonului în perioada 1989-2000, cu încălcarea articolului 65 din Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului („Tratatul CECO”). Acesta se adresează unui număr de cinci întreprinderi (denumite în mod colectiv „părțile”): 1. Alfa Acciai S.p.A. („Alfa”); 2. Feralpi Holding S.p.A. („Feralpi”); 3. Ferriere Nord S.p.A. („Ferriere Nord”); 4. Partecipazioni Industriali S.p.A. in Amministrazione Straordinaria – fostă Riva Fire S.p.A. („Partecipazioni Industriali”); și 5. Ferriera Valsabbia S.p.A. și Valsabbia Investimenti S.p.A. (denumite în mod colectiv „Valsabbia”).

3. Fier-beton . Pentru a înțelege proiectul de decizie, este necesară o prezentare pe scurt a acestei proceduri: Ca urmare a hotărârilor Curții de Justiție din 21 septembrie 2017 (denumite în continuare „hotărârile din 21 septembrie 2017”) ( 4 ) , prin care a fost anulată Decizia din 2009, Comisia a reluat procedura în cazul AT.37956 –. Pentru a înțelege proiectul de decizie, este necesară o prezentare pe scurt a acestei proceduri: — Decizia din 2002 a vizat opt producători italieni de fier-beton, precum și asociația producătorilor de oțel din Italia, Federacciai. Decizia din 2002 a fost anulată de Tribunal la 25 octombrie 2007 deoarece temeiul juridic utilizat în aceasta, și anume articolul 65 din Tratatul CECO, nu mai era în vigoare la momentul adoptării sale (5). Decizia din 2002 a rămas definitivă în măsura în care privește Federacciai, care nu a depus o cerere de anulare la Tribunal; — Prin Decizia sa din 2009, Comisia a readoptat o decizie de constatare a încălcării și de aplicare a unor amenzi pentru opt întreprinderi care contestaseră decizia din 2002 (6). Toate acestea au solicitat anularea Deciziei din 2009 în fața Tribunalului, care a confirmat decizia și a acordat mici reduceri ale amenzilor pentru două întreprinderi („hotărârile din 9 decembrie 2014”) (7). Cinci din cele opt întreprinderi au formulat căi de atac împotriva hotărârilor din 9 decembrie 2014. Decizia din 2009 a rămas definitivă în măsura în care privește cele trei întreprinderi care nu au formulat nicio cale de atac împotriva hotărârilor din 9 decembrie 2014 (8); — Acestea din urmă au fost casate de Curtea de Justiție la 21 septembrie 2017, anulând Decizia din 2009 în măsura în care aceasta privea părțile care au formulat recurs. Curtea de Justiție a considerat că Decizia din 2009 a încălcat o cerință de procedură esențială care rezultă din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 și din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 (9) prin faptul că nu a fost organizată nicio audiere cu privire la fondul cauzei, la care să fi fost invitate autoritățile de concurență ale statelor membre. Într-adevăr, autoritățile de concurență ale statelor membre nu au fost invitate să participe la prima audiere, din 13 iunie 2002, care s-a referit la fondul cauzei și care a avut loc înainte de expirarea Tratatului CECO (10). Acestea au fost invitate la a doua audiere, din 30 septembrie 2002, însă această audiere a tratat doar consecințele juridice ale expirării Tratatului CECO pentru continuarea procedurii.

4. Prin scrisoarea din 15 decembrie 2017, Direcția Generală Concurență („DG Concurență”) a explicat fiecărei părți concluziile pe care le-a tras din hotărârile din 21 septembrie 2017 și baza pe care intenționa să reia procedura cu scopul de a ajunge la o poziție finală cu privire la cauză. În scrisoare se explica faptul că, în conformitate cu hotărârea Curții în cauza Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisie („jurisprudența PVC II”), în urma unei anulări a unei decizii a Comisiei, cauza ar putea fi reluată din punctul în care a fost identificată eroarea de procedură (11). În cauza de față, anularea Deciziei din 2002 nu a afectat actele pregătitoare ale deciziei, ci doar audierea. În aceleași scrisori, destinatarii deciziei au fost invitați în consecință să își exprime interesul de a participa la o nouă audiere, care să acopere, de asemenea, fondul cauzei. Toate părțile au răspuns la 1 februarie 2018 și și-au exprimat interesul de a participa la audiere.

5. Prin scrisorile ulterioare din 22 martie și 13 aprilie 2018, DG Concurență a clarificat faptul că temeiul juridic corect pentru evaluarea încălcării a fost articolul 65 din Tratatul CECO, dar, după expirarea Tratatului CECO, temeiul juridic corect în ceea ce privește procedura este Regulamentul (CE) nr. 1/2003. Scrisorile au clarificat, de asemenea, faptul că, în cazul adoptării unei noi decizii de aplicare de amenzi în această cauză, Comisia va respecta Orientările din 1998 privind amenzile, împreună cu considerațiile formulate în scrisorile sale din 30 iunie 2008 (potrivit cărora nu va aplica amenzi mai mari decât cele aplicate în 2002).

6. La cererea întreprinderilor Alfa și Valsabbia, DG Concurență a informat părțile că, înaintea noii audieri, autoritățile de concurență ale statelor membre au primit comunicarea privind obiecțiunile, comunicarea suplimentară privind obiecțiunile și respectivele răspunsuri la acestea, împreună cu scrisorile din 15 decembrie 2017, răspunsurile la aceste scrisori, precum și scrisorile din 22 martie 2018.

7. Noua audiere a avut loc la 23 aprilie 2018, cu participarea a patru din cele cinci părți: Alfa, Feralpi, Ferriere Nord și Valsabbia.

8. Partecipazioni Industriali nu a participat la noua audiere (12). Totuși, la cererea sa, am permis întreprinderii Partecipazioni Industriali să prezinte observații scrise în locul unui memoriu în apărare oral, în același interval de timp prevăzut pentru noua audiere. Partecipazioni Industriali a prezentat aceste observații scrise la 24 aprilie 2018. La 7 mai 2018, Feralpi a depus un nou memoriu în apărare scris, pe lângă participarea sa la noua audiere.

9. Autoritățile de concurență ale statelor membre au fost invitate la noua audiere, iar șase dintre acestea au fost într-adevăr reprezentate la noua audiere (13).

10. Unele părți au susținut că noua audiere din 23 aprilie 2018 nu ar putea să remedieze problema lipsei unei audieri cu privire la fondul cauzei din 2002 la care să fi fost invitate autoritățile de concurență ale statelor membre, deoarece audierile din 2002 au implicat, de asemenea, celelalte trei întreprinderi și asociația de întreprinderi care au fost ceilalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile, ai Deciziei din 2002 și ai Deciziei din 2009. Consider că acest argument nu este convingător, deoarece un destinatar al unei comunicări privind obiecțiunile nu are dreptul la o audiere în prezența celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile (14).

11. Făcând trimitere, în observațiile lor scrise și orale, la Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia (15) și la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (16), toate părțile au criticat durata excesivă – aproximativ 18 ani – a acestei proceduri și au afirmat că le-a fost încălcat dreptul fundamental la soluționarea cauzei lor într-un termen rezonabil – consacrat la articolul 41 alineatul (1) și la articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale. Potrivit părților, Comisia nu avea legitimitatea de a redeschide procedura, deoarece durata excesivă a acesteia și necesitatea de a readopta de două ori aceeași decizie sunt imputabile în mod exclusiv propriilor greșeli ale Comisiei. În cazul în care Comisia decide, totuși, să adopte o a treia decizie de interzicere, ar trebui să reducă amenzile în mod substanțial pentru a reflecta durata excesivă a procedurii.

12. Problema respectării dreptului fundamental al părților de a le fi soluționată cauza într-un termen rezonabil, un drept recunoscut în jurisprudența Curții de Justiție ca principiu general al dreptului Uniunii și consacrat la articolul 41 alineatul (1) și la articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale, necesită într-adevăr o analiză atentă în acest caz.

13. Ținând seama de toate etapele procedurilor administrative și judiciare, durata absolută a procedurii în această cauză, care a început cu inspecțiile efectuate de Comisie în perioada octombrie-decembrie 2000, este, fără îndoială, deosebit de îndelungată. Într-adevăr, au trecut deja mai mult de 18 ani. Având în vedere că, în hotărârile din 21 septembrie 2017, Curtea de Justiție nu a tratat o serie de motive de recurs formulate împotriva hotărârilor Tribunalului în măsura în care aceste hotărâri din urmă au confirmat Decizia din 2009, probabil că cel puțin unele dintre părți își vor exercita dreptul de a solicita ca o a treia decizie a Comisiei să fie reexaminată de Tribunal și de Curtea de Justiție. Presupunând că această a treia rundă de reexaminare judiciară va pune capăt definitiv procedurilor administrative și judiciare în acest caz, se estimează că până atunci vor fi trecut cu ușurință 22 sau 23 de ani.

14. Curtea de Justiție a considerat că aspectul rezonabil al duratei procedurii trebuie apreciat în funcție de circumstanțele specifice fiecărei cauze și, în special, de importanța cauzei pentru părțile interesate, de complexitatea cauzei, precum și de comportamentul părților și de cel al autorităților competente, lista criteriilor relevante nefiind exhaustivă (17).

15. Prin urmare, faptul că termenul de prescripție pentru aplicarea de sancțiuni prevăzut la articolul 25 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 încă nu a expirat nu răspunde la întrebare (18).

16. Caracterul nerezonabil al duratei procedurii poate să rezulte nu numai din durata excesivă a uneia sau a mai multor etape individuale ale procedurii, ci și din durata generală a procedurilor administrative și judiciare luate în ansamblu (19).

17. Nu se poate susține că Comisia ar trebui să evalueze numai durata propriilor sale proceduri. Articolul 41 alineatul (1) și articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale nu sunt decât două exprimări ale aceluiași drept fundamental al părților de a le fi soluționată cauza într-un termen rezonabil (20). Singurul element care prezintă interes pentru întreprinderile în cauză este problema privind momentul în care „cauza” va fi soluționată în mod definitiv de către o instanță imparțială (21).

18. Comisia nu se poate absolvi de orice responsabilitate pentru durata generală a procedurii, inclusiv a etapelor judiciare, deoarece compatibilitatea cu drepturile fundamentale a sistemului în care Comisia acționează atât în calitate de investigator, cât și de factor de decizie în primă instanță în cauzele antitrust depinde de posibilitatea părților de a solicita reexaminarea deciziilor Comisiei de către instanțele UE (22).

19. În mod incontestabil, există un risc real ca, în acest caz, Curtea de Justiție să poată considera că durata generală a procedurii în această cauză, inclusiv cele două etape derulate la Tribunal după Decizia din 2002 și Decizia din 2009, este nerezonabil de îndelungată. Atunci se pune problema măsurii reparatorii care ar fi adecvate.

20. Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, depășirea unui termen de soluționare rezonabil, ca neregulă de procedură care constituie o încălcare a unui drept fundamental, trebuie să confere părții vizate dreptul la o măsură reparatorie eficace, care să îi ofere un remediu adecvat (23).

21. Curtea de Justiție s-a confruntat adesea cu problema măsurii reparatorii pe care Tribunalul sau chiar Curtea de Justiție ar trebui să o dispună în cazul în care Tribunalul sau Curtea de Justiție constată că procedurile administrative și/sau judiciare într-o cauză antitrust au fost nerezonabil de îndelungate.

22. Curtea de Justiție a susținut în mod consecvent că Tribunalul sau Curtea de Justiție poate doar să anuleze o decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări a articolului 101 sau 102 din TFUE și de aplicare a unor amenzi pentru această încălcare dacă s-a dovedit că durata nerezonabilă a procedurilor administrative și/sau judiciare a afectat în mod negativ capacitatea întreprinderilor în cauză de a se apăra în cadrul procedurilor administrative și/sau judiciare (24).

23. Afirmațiile abstracte și imprecise ale întreprinderilor în cauză, potrivit cărora le-au fost încălcate drepturile la apărare, nu sunt suficiente. Ceea ce trebuie să se dovedească este efectul negativ concret asupra capacității întreprinderii de a se apăra, de exemplu, prin faptul că persoanele din cadrul întreprinderii care ar putea să ofere explicații dezincriminatoare pentru elementele de probă aflate în dosarul Comisiei nu mai erau în viață sau disponibile la data la care întreprinderii i s-a acordat accesul tardiv la dosarul Comisiei, în timp ce aceste persoane ar fi fost disponibile dacă accesul la dosar nu ar fi fost întârziat (25).

24. În lipsa unui efect negativ concret dovedit asupra capacității întreprinderii de a se apăra, Curtea de Justiție a considerat întotdeauna că Tribunalul sau Curtea de Justiție ar putea să acorde doar despăgubiri financiare. În timp ce jurisprudența mai veche considera că aceste despăgubiri ar putea fi acordate de către Tribunal sau Curtea de Justiție sub forma unei reduceri a amenzii aplicate de instanță în exercitarea competenței sale de fond în sensul articolului 261 din TFUE (26), jurisprudența mai recentă consideră că măsura reparatorie adecvată este aceea ca întreprinderea în cauză să introducă o acțiune în despăgubiri separată, în temeiul articolului 268 din TFUE coroborat cu articolul 340 al doilea paragraf din TFUE (27).

25. În cauza de față, nu am observat nicio dovadă a unui efect negativ concret al duratei nerezonabile a procedurii asupra capacității părților de a se apăra. Prima etapă administrativă a procedurii, care a condus la Decizia din 2002, a fost relativ rapidă, iar părțile au avut acces deplin la dosar la acel moment. În cadrul noii audieri din 23 aprilie 2018 și în diversele observații scrise transmise de la reluarea procedurii ca urmare a scrisorilor din 15 decembrie 2017, părțile nu au dovedit niciun efect negativ concret asupra capacității lor de a se apăra. Dimpotrivă, argumentele de fond prezentate în cadrul noii audieri și în unele dintre acele observații scrise confirmă capacitatea părților de a se apăra.

26. Totuși, părțile susțin că, în acest caz specific, în care poate exista deja în prezent o încălcare a dreptului lor fundamental la soluționarea cauzei lor într-un termen rezonabil, Comisia ar avea obligația de a abandona imediat procedura, astfel încât să evite în mod deliberat să prelungească durata deja excesivă a procedurii și, astfel, să extindă încălcarea dreptului fundamental al părților.

27. Deși nu pot să urmăresc argumentele părților în această privință până la concluzia lor finală, consider că părțile au dreptate în ceea ce privește faptul că situația în care se află Comisia în prezent în cauza de față este diferită de situația la care se referă jurisprudența menționată la punctele 21-24 de mai sus.

28. Jurisprudența menționată la punctele 21-24 de mai sus se referă la măsura reparatorie pe care Tribunalul sau Curtea de Justiție ar trebui să o dispună în cazul în care Tribunalul sau Curtea de Justiție constată că procedurile administrative și/sau judiciare într-o cauză antitrust au fost nerezonabil de îndelungate, în timp ce problema cu care se confruntă Comisia în cauza de față, în prezent, este dacă aceasta ar trebui să continue procedura și să adopte o nouă decizie, a treia, care, având în vedere reexaminarea judiciară potențială, la care părțile au dreptul pe deplin, ar prelungi cu ușurință procedura extrem de îndelungată deja cu altă perioadă de patru sau cinci ani (a se vedea punctul 13 de mai sus).

29. O diferență esențială este aceea că Comisia nu are nicio obligație de a relua procedura după o anulare din motive procedurale a unei decizii anterioare de constatare a unei încălcări antitrust și de aplicare a unor amenzi sau vreo obligație de a continua această procedură reluată până la adoptarea unei noi decizii.

30. Așa cum Comisia are o marjă amplă de apreciere în sensul începerii sau nu a investigării unei posibile încălcări a interdicțiilor antitrust și în sensul continuării sau nu a investigațiilor sale până la adoptarea unei prime decizii de constatare a unei încălcări antitrust și de aplicare a unor amenzi (28), Comisia are, în mod similar, o marjă amplă de apreciere în sensul reluării sau nu a procedurii după o anulare din motive procedurale a acelei prime decizii și în sensul continuării sau nu a procedurii reluate până la adoptarea unei a doua decizii. De asemenea, în cazul în care acea a doua decizie este anulată din nou din motive procedurale, Comisia are din nou o marjă amplă de apreciere în sensul reluării sau nu a procedurii și în sensul continuării sau nu a procedurii reluate până la adoptarea unei a treia decizii.

31. Totuși, nu sunt de acord cu opinia părților potrivit căreia, în situația de față, în care există un risc real ca Curtea de Justiție să poată considera că durata generală a procedurii este deja nerezonabil de îndelungată, Comisia ar pierde neapărat orice marjă de apreciere și ar fi obligată în mod automat să întrerupă procedura. Această opinie pune întregul accent, în mod unilateral, pe nevoia de a proteja drepturile părților în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale de a le fi soluționată cauza într-un termen rezonabil, neglijând complet, în același timp, importanța punerii în aplicare a normelor UE în materie de concurență, care constituie unul dintre scopurile fundamentale al tratatelor (29).

32. În opinia mea, poziția corectă este aceea că, într-o situație ca cea de față, Comisia are obligația, în exercitarea marjei sale de apreciere în sensul reluării sau nu a procedurii și al continuării sau nu a acestei proceduri până la adoptarea unei noi decizii de constatare a unei încălcări antitrust și de aplicare a unor amenzi, de a lua în considerare și de a acorda o importanță corespunzătoare posibilei încălcări a dreptului fundamental al părților la soluționarea cauzei lor într-un termen rezonabil, care s-a produs deja, precum și impactului ulterior al deciziei sale asupra protecției dreptului fundamental al părților.

33. Acest lucru înseamnă că, înainte de a adopta o nouă decizie, a treia în cauza de față, Comisia trebuie să analizeze, ținând seama de toate circumstanțele cauzei, dacă acea contribuție pe care adoptarea acestei a treia decizii o are asupra realizării obiectivului de a pune în aplicare normele UE în materie de concurență nu ar fi depășită de impactul acestei acțiuni asupra protejării drepturilor care le revin părților în temeiul Cartei drepturilor fundamentale.

34. În cazul în care rezultatul evaluării comparative este acela că respectiva contribuție pe care adoptarea unei noi decizii, a treia, o are asupra realizării obiectivului de a pune în aplicare normele UE în materie de concurență depășește impactul acestei acțiuni asupra respectării dreptului fundamental care le revine părților în temeiul Cartei, Comisia poate să adopte această a treia decizie. Pentru a rectifica posibila încălcare a dreptului fundamental al părților, în opinia mea, Comisia trebuie să acorde părților o reducere a cuantumului amenzilor. Amploarea reducerii trebuie să reflecte particularitățile cauzei, inclusiv faptul că nicio parte a duratei excesive în cauza de față nu poate fi imputată comportamentului părților (30).

35. În opinia mea, proiectul de decizie îndeplinește aceste cerințe. Într-adevăr, acesta concluzionează, ținând seama de toate circumstanțele specifice ale cauzei, că adoptarea unei a treia decizii de aplicare a unor amenzi este, în ansamblu, justificată, acordând, în același timp, o reducere de 50 % a amenzii drept recunoaștere a duratei îndelungate a procedurii. Chiar dacă Curtea de Justiție ar constata că durata procedurii în această cauză este nerezonabil de îndelungată, această reducere ar părea să constituie o măsură reparatorie adecvată (31).

36. În comparație cu Decizia din 2009, pe lângă reducerea de 50 % menționată la punctul 35 de mai sus, proiectul de decizie ia în considerare hotărârile din 9 decembrie 2014 și, astfel, reduce cuantumul de bază al amenzilor pentru întreprinderile Partecipazioni Industriali și Ferriere Nord cu 3 % și, respectiv, cu 6 % (32). În plus, având în vedere situația financiară a întreprinderii Partecipazioni Industriali, proiectul de decizie nu aplică, de asemenea, un multiplicator de descurajare pentru întreprinderea Partecipazioni Industriali și stabilește amenda pentru aceasta la 0 EUR după aplicarea pragului de 10 % în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003.

37. În temeiul articolului 16 din Decizia 2011/695/UE, am examinat dacă proiectul de decizie se referă exclusiv la obiecțiunile cu privire la care părțile au avut posibilitatea de a-și face cunoscute punctele de vedere și am ajuns la o concluzie afirmativă.

38. În ansamblu, consider că exercitarea efectivă a drepturilor procedurale ale părților a fost asigurată în acest caz.

Bruxelles, 1 iulie 2019. Wouter WILS

(1) În temeiul articolelor 16 și 17 din Decizia 2011/695/UE a președintelui Comisiei Europene din 13 octombrie 2011 privind funcția și mandatul consilierului-auditor în anumite proceduri în domeniul concurenței (JO L 275, 20.10.2011, p. 29) („Decizia 2011/695/UE”).

(2) Decizia C(2009)7492 final a Comisiei din 30 septembrie 2009 privind o încălcare a articolului 65 din Tratatul CECO (COMP/37.956 – Fier-beton, readoptare), astfel cum a fost modificată prin Decizia C(2009) 9912 final a Comisiei din 8 decembrie 2009 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 65 din Tratatul CECO (cazul COMP/37.956 – Fier-beton, readoptare), publicare sumar JO C 98, 30.3.2011, p. 16. Raportul final al consilierului-auditor din 22 septembrie 2009 în cazul COMP/37.956 – Fier-beton, readoptare (JO C 98, 30.3.2011, p. 14).

(3) Decizia 2006/894/CE a Comisiei din 17 decembrie 2002 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 65 din Tratatul CECO împotriva întreprinderilor Alfa Acciai SpA, Feralpi Siderurgica SpA, Ferriere Nord SpA, IRO Industrie Riunite Odolesi SpA, Leali SpA, Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA in liquidazione (în lichidare), Lucchini SpA, Siderpotenza SpA, Riva Acciaio SpA, Valsabbia Investimenti SpA, Ferriera Valsabbia SpA și a asociației de întreprinderi Federacciai (Federazione delle Imprese Siderurgiche Italiane) (cazul C.37.956 – Fier-beton) (JO L 353, 13.12.2006, p. 1). Raportul final al consilierului-auditor din 9 decembrie 2002 în cazul COMP/37.956 – Fier-beton (JO C 303, 13.12.2006, p. 2).

(4) Hotărârile în cauzele Feralpi Holding/Comisia, C-85/15 P, EU:C:2017:709; Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti/Comisia, C-86/15 P, și Alfa Acciai/Comisia, C-87/15 P, EU:C:2017:717; Ferriere Nord/Comisia, C-88/15 P, EU:C:2017:716; Riva Fire/Comisia, C-89/15 P, EU:C:2017:713.

(5) Hotărârile în cauzele SP, Leali, Acciaerie e Ferriere Leali Luigi, IRO, Lucchini, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti și Alfa Acciai/Comisia, T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 și T-98/03, EU:T:2007:317; Riva Acciaio/Comisia, T-45/03, EU:T:2007:318; Feralpi Siderurgica/Comisia, T-77/03, EU:T:2007:319; Ferriere Nord/Comisia, T-94/03, EU:T:2007:320. Tratatul CECO a fost semnat în 1952 pentru o perioadă de 50 de ani și a expirat la 23 iulie 2002.

(6) Și anume: 1. Alfa Acciai S.p.A; 2. Feralpi Holding S.p.A. (fostă Feralpi Siderurgica S.p.A.); 3. Ferriere Nord S.p.A.; 4. IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A.; 5. Leali S.p.A. și Acciaierie e Ferriere Leali Luigi S.p.A. in liquidazione; 6. Lucchini S.p.A. și S.P. S.p.A. in liquidazione (fostă Siderpotenza S.p.A.); 7. Riva Fire S.p.A. (fostă Riva Acciaio S.p.A.); precum și 8. Ferriera Valsabbia S.p.A. și Valsabbia Investimenti S.p.A.

(7) Hotărârile în cauzele Leali și Acciaierie e Ferriere Leali Luigi/Comisia, T-489/09, T-490/09 și T-56/10, EU:T:2014:1039; IRO/Comisia, T-69/10, EU:T:2014:1030; Feralpi/Comisia, T-70/10, EU:T:2014:1031; Riva Fire/Comisia, T-83/10, EU:T:2014:1034; Alfa Acciai/Comisia, T-85/10, EU:T:2014:1037; Ferriere Nord/Comisia, T-90/10, EU:T:2014:1035; Lucchini/Comisia, T-91/10, EU:T:2014:1033; Ferriera Valsabbia și Valsabbia Investimenti/Comisia, T-92/10, EU:T:2014:1032. Tribunalul a acordat o reducere de 3 % a amenzii aplicate întreprinderii Riva Fine și o reducere de 6 % a amenzii aplicate întreprinderii Ferriere Nord.

(8) Cele trei întreprinderi care nu au formulat nicio cale de atac sunt IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A. („IRO”), Ferriere Leali Luigi S.p.A. („Leali”) și Lucchini S.p.A. – fostă Siderpotenza S.p.A. („Lucchini”). A se vedea, de asemenea, Hotărârea în cauza Lucchini/Comisia, T-185/18, EU:T:2019:298.

(9) Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO L 1, 4.1.2003, p. 1) [„Regulamentul (CE) nr. 1/2003”]; Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 și 82 din Tratatul CE (JO L 123, 27.4.2004, p. 18) [„Regulamentul (CE) nr. 773/2004”].

(10) Această participare nu a fost prevăzută în Tratatul CECO, în temeiul căruia Comisia avea competență exclusivă pentru aplicarea normelor în materie de concurență.

(11) Hotărârea în cauza Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisie, C 238/99 P, C 244/99 P, C 245/99 P, C 247/99 P, C 250/99 P-C 252/99 P - C 254/99 P, EU:C:2002:582, punctele 70-76.

(12) Comisarii extraordinari ai întreprinderii Partecipazioni Industriali au refuzat invitația mea de a participa la noua audiere. În conformitate cu articolul 14 alineatele (4) și (5) din Regulamentul (CE) nr. 773/2004, Partecipazioni Industriali nu a putut să fie reprezentată la audiere doar de către avocații săi externi; a se vedea Hotărârea în cauza Badische Anilin- & Soda-Fabrik/Comisia, 49/69, EU:C:1972:71, punctul 11.

(13) În timp ce invitația adresată autorităților de concurență ale statelor membre constituie o cerință de procedură esențială, autoritățile de concurență ale statelor membre nu au nicio obligație de a participa la audiere; a se vedea Hotărârea în cauza Servier/Comisie, T-691/14, EU:T:2018:922, punctul 163.

(14) Hotărârea în cauza Cimenteries CBR și alții/Comisia, T-25/95 etc., EU:T:2000:77, punctul 697, și Concluziile avocatului general Darmon în cauza Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C-89/85 etc., EU:C:1988:258, punctul 155.

(15) Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, C-109/10 P, EU:C:2011:256.

(16) Hotărârile Curții Europene a Drepturilor Omului, Eckle/Germania, Cererea 8130/78, punctul 76; Gorou/Grecia, Cererea 12686/03, punctul 46; Kakamoukas și alții/Grecia, Cererea 38311/02, punctul 32. Alfa și Valsabbia au făcut trimitere, de asemenea, la cauza Neumeister/Austria, Cererea 1936/63 și la cauza Rouille/Franța, Cererea 50268/99.

(17) A se vedea Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, prevăzută la nota 15 de mai sus, punctul 237, precum și jurisprudența menționată în aceasta.

(18) Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, prevăzută la nota 15 de mai sus, punctul 347.

(19) Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctele 238 și 239.

(20) Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctul 240.

(21) Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctul 240.

(22) A se vedea Hotărârea în cauza Schindler/Comisia, C-501/11 P, EU:C:2013:522, punctul 34.

(23) Kudla/Polonia, Cererea 30210/96, punctele 150-156; a se vedea, de asemenea, Hotărârea în cauza Groupe Gascogne/Comisia, C-58/12 P, EU:C:2013:770, punctul 72.

(24) Hotărârea în cauza Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C-105/04 P, EU:C:2006:592, punctele 42 și 43 și Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctele 250-262.

(25) Hotărârea în cauza Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, citată la nota 24 de mai sus, punctele 56 și 49, și Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctele 312-320.

(26) Hotărârea în cauza Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, EU:C:1998:608, punctul 48.

(27) Hotărârile în cauzele Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Comisia, C-385/07 P, punctul 195; Groupe Gascogne/Comisia, citată la nota 23 de mai sus, punctele 81-83; Bolloré/Comisia, C-414/12 P, EU:C:2014:301, punctul 106; precum și CEPSA/Comisia, C-608/13 P, EU:C:2016:414, punctul 71.

(28) Existența acestei marje ample de apreciere reiese din formularea articolului 7 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003, care prevăd că Comisia „poate” să adopte astfel de decizii, din jurisprudența privind drepturile autorilor plângerilor (a se vedea Hotărârea în cauza Ufex și alții/Comisia, C-119/97 P, EU:C:1999:116, punctele 86-92), precum și din jurisprudența Masterfoods (C-344/98, EU:C:2000:689).

(29) Avizul 2/13 (Aderarea UE la CEDO) al Curții de Justiție, EU:C:2014:2454, punctul 172, și Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctul 328.

(30) Din motivele prevăzute la punctul 18 de mai sus, nu li se poate imputa părților faptul că acestea și-au exercitat dreptul de a solicita reexaminarea Deciziei din 2002 și a Deciziei din 2009 de către instanțele UE.

(31) A se compara cu Concluziile avocatului general Kokott în cauza Solvay/Comisia, citate la nota 15 de mai sus, punctul 357.

(32) A se vedea punctul 3 și nota de subsol 7 de mai sus.