RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR Privind obligațiile de raportare prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului din 20 decembrie 2002 privind conservarea și exploatarea durabilă a resurselor piscicole în conformitate cu politica comună în domeniul pescuitului /* COM/2011/0418 final */





1. Introducere Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului privind conservarea și exploatarea durabilă a resurselor piscicole în conformitate cu politica comună în domeniul pescuitului (PCP) prevede obligația Comisiei de a raporta Parlamentului European și Consiliului asupra modului de aplicare a PCP în ceea ce privește capitolele II (Conservare și durabilitate) și III (Adaptarea capacității de pescuit) din regulamentul respectiv până la sfârșitul anului 2012[1]. Același regulament prevede obligația Comisiei de a prezenta, până la 31 decembrie 2011, un raport asupra aranjamentelor prevăzute la articolul 17 alineatul (2) în legătură cu restricțiile de pescuit aplicabile în apele situate în zona de 12 mile marine de la baza țărmului[2]. Raportul de față completează informațiile comunicate în Cartea verde referitoare la reforma politicii comune în domeniul pescuitului[3]. 2. Capitolele II și III 2.1. Capitolul II – Conservare și durabilitate Începând din anul 2002, planurile multianuale de refacere și de gestionare, care prevăd obiective și reguli clare în materie de captură, au devenit elementul central al politicii de conservare. Aceste planuri stabilesc un echilibru între imperativele de ordin ecologic (starea stocurilor și ratele de exploatare) și considerentele de ordin economic și social (stabilitatea capturilor). Acolo unde a fost necesar, ele au inclus prevederi referitoare la gestionarea efortului, la inspecție și monitorizare. Au fost adoptate planuri comunitare pentru 17 stocuri din apele UE. În prezent există și un plan pentru refacerea stocurilor de anghilă, iar alte propuneri sunt în curs de negociere sau de pregătire (a se vedea anexa I). La sfârșitul anului 2010, în jur de 25% din stocuri și 80% din capturile vizate (în tone) erau reglementate de planuri multianuale și reguli de captură (prin regulamente ale Consiliului, declarații ale Comisiei sau ale Consiliului, propuneri ale Comisiei sau planuri convenite cu părți terțe, de exemplu cu organizațiile regionale de gestionare a pescuitului sau cu Norvegia). Consiliul a adoptat totodată regulamente care prevăd măsuri de conservare în Marea Mediterană, măsuri tehnice pentru Marea Baltică și dispoziții specifice privind efortul de pescuit pentru apele occidentale. Din 2004, pescuitul de adâncime este reglementat prin planuri bianuale de gestionare a posibilităților de pescuit. În 2009‑2010 a fost introdusă treptat o interdicție privind practica de respingere selectivă a capturilor pentru maximizarea valorii lor (high grading) pentru Atlantic, Marea Nordului și Marea Baltică. În schimb, nu s-a putut ajunge la un acord cu Consiliul cu privire la o propunere de măsuri tehnice pentru Atlantic și Marea Nordului care ar fi permis simplificarea normelor și adaptarea lor la particularitățile regionale. Comisia a prezentat comunicări cu privire la îmbunătățirea avizelor științifice și tehnice, la abordarea ecosistemică a gestionării resurselor marine, la implementarea producțiilor maxime durabile și la aruncarea capturilor înapoi în mare. În ceea ce privește integrarea considerentelor de mediu în politica de pescuit, s-au înregistrat progrese concrete, de exemplu adoptarea unor măsuri legislative. Comunicarea Comisiei pe tema abordării ecosistemice în gestionarea resurselor marine[4] conține o imagine de ansamblu a acestor inițiative. Printre acestea se numără cerința ca PCP să prevadă normele aplicabile activităților de pescuit pentru o serie de zone Natura 2000. A fost adoptat un număr limitat de măsuri în temeiul articolelor 7, 8 și 9 din acest capitol. Din 2006, Comisia prezintă metoda de lucru pe care o utilizează pentru propunerile de decizii cu privire la posibilitățile anuale de pescuit. În acest fel este garantată transparența modului de stabilire a posibilităților de pescuit. Comunicarea din 2010 atestă îmbunătățirea situației față de cea din 2003: numărul stocurilor aflate în afara limitelor biologice de siguranță a scăzut, la fel ca cel al stocurilor pentru care a fost recomandată încetarea activităților de pescuit. În pofida acestor îmbunătățiri, dintre stocurile pentru care sunt disponibile date solide, mai mult de 60% sunt în continuare exploatate peste nivelul producției maxime durabile. S-au înregistrat progrese și în ceea ce privește nivelurile capturii totale admisibile (TAC) adoptate de Consiliu, comparativ cu nivelurile de captură sustenabile: în medie, Consiliul a depășit nivelul recomandat cu 45%, cele mai mari depășiri fiind de 59% (2005) și 51% (2008), însă decalajul dintre nivelul recomandat și rezultat s-a redus în ultimii doi ani, cel de 23% din decizia pentru 2011 fiind fără precedent. În schimb, numărul stocurilor pentru care nu există avize științifice a crescut (a se vedea și anexa II)[5]. Din această imagine de ansamblu rezultă că: · Planurile multianuale sunt mai eficiente decât deciziile anuale referitoare la TAC pentru gestionarea stocurilor într-o perspectivă pe termen lung, mai ales de când Consiliul a început să respecte regulile în materie de TAC prevăzute în planuri. · În ciuda acestui fapt, cadrul care a rezultat în urma reformei din 2002 a PCP nu a redus suficient supraexploatarea, astfel că volumul capturilor extrase din apele UE de flota Uniunii continuă să scadă. · Decalajul foarte mare dintre nivelurile TAC convenite în Consiliu și nivelul de captură sustenabil confirmă că preocupările pe termen scurt prevalează asupra sustenabilității pe termen lung. Din această cauză, stocurile sunt supuse unor riscuri suplimentare, deși reducerea recentă a decalajului reprezintă un important pas înainte. · Deși este esențială pentru elaborarea unor politici sănătoase, baza de cunoștințe este supusă unei presiuni constante, care frânează progresele în ceea ce privește numărul de stocuri pentru care sunt furnizate avize științifice. · În fine, noua PCP trebuie să ofere instrumentele adecvate pentru integrarea abordării ecosistemice în măsurile de conservare și de asigurare a sustenabilității. 2.2. Capitolul III – Adaptarea capacității de pescuit În 2002, responsabilitatea pentru ajustarea dimensiunii flotei a fost încredințată statelor membre. Începând din acel an, nu au mai fost fixate ținte obligatorii de reducere a capacității de pescuit. Au continuat însă să fie aplicabile limite globale ale capacității de pescuit pe stat membru și acestea au fost respectate. În pofida acestei situații, există în continuare o supracapacitate importantă, care constituie o problemă serioasă. Delegarea gestionării flotei către statele membre nu a avut ca rezultat o reducere suficientă a capacității flotei, chiar dacă capacitatea nominală se încadrează în plafoanele stabilite pentru fiecare stat membru. Deși starea stocurilor este precară în întreaga UE, ajustarea a fost relativ lentă. Reducerea capacității flotei este nesemnificativă și rămâne sub rata estimată de dezvoltare tehnologică a flotei. În lipsa unor indicatori de succes, nu a fost posibilă verificarea progreselor reale. Pe scurt, politica în materie de ajustare a dimensiunii flotei nu a produs rezultate satisfăcătoare. Măsurile de gestionare a capacității flotei sunt repartizate pe doi piloni: unul dintre aceștia este regimul de intrare/ieșire, care presupune ca orice nouă capacitate să fie compensată de retragerea unei capacități echivalente în termeni de tonaj și de volum; cel de-al doilea este interzicerea înlocuirii capacității retrase cu ajutoare publice. Aceste dispoziții au fost dezvoltate în norme de implementare care combină cei doi piloni (creșterea tonajului fiind totuși permisă din motive de siguranță), pe baza cărora se calculează plafoanele capacității de pescuit pentru flota fiecărui stat membru. Au fost prevăzute și dispoziții pentru gestionarea tranziției de la regimul vechi la cel nou, ele fiind necesare pentru a împiedica agravarea problemei. Toate statele membre au respectat restricțiile legale impuse în privința capacității de pescuit. Deși unele dintre ele s-au confruntat cu dificultăți în momentul intrării în vigoare a noilor reguli, în prezent majoritatea statelor membre dispun de flote ale căror capacități se situează sub plafoanele permise. Marja este în medie de 10% pentru tonaj și de 8% pentru putere, ceea ce înseamnă că reducerile dimensiunii flotelor au fost realizate parțial fără ajutoare publice. Regulamentul (CE) nr. 639/2004 al Consiliului[6] a introdus un tratament special pentru flotele înregistrate în regiunile ultraperiferice ale Uniunii Europene. Flotele din aceste regiuni au fost excluse de la aplicarea regulilor generale de gestionare a flotelor și au fost stabilite limite ale capacității pe segment al flotei pentru Azore, Madeira, departamentele franceze de peste mări și Insulele Canare. Acest regim a funcționat în mod satisfăcător, deși pentru anumite segmente a fost nevoie de revizuirea în sens crescător a plafoanelor de capacitate. Statele membre au respectat regulile de gestionare a capacității de pescuit, astfel că articolul 16 privind condiționalitatea fondurilor UE pentru flotă nu a fost aplicat niciodată. Nivelurile de referință prevăzute la articolul 12 limitează și ele capacitatea de pescuit, atât ca tonaj, cât și ca putere. Ele nu se aplică statelor membre care au aderat la UE după 2003 și nu reprezintă o constrângere suplimentară, pe lângă plafoanele de capacitate care rezultă din regimul de intrare/ieșire. Registrul flotei UE a fost un instrument eficient de monitorizare a respectării regulilor de gestionare a capacității de pescuit. În fine, o componentă esențială a politicii este faptul că statele membre au o obligație de raportare cu privire la capacitatea de pescuit. Rezultatele evaluate nu sunt satisfăcătoare. Statele membre au prezentat Comisiei rapoarte anuale, furnizând informații pentru raportul anual al Comisiei privind starea flotei. Cu toate acestea, deși era de așteptat ca rapoartele să evidențieze o capacitate de pescuit excedentară, acesta fiind cel mai important aspect, datele disponibile nu sunt concludente. Instrumentul de raportare nu a permis efectuarea unor estimări precise cu privire la capacitatea de pescuit excedentară pe segment al flotei sau pe pescărie. În lumina celor de mai sus, pot fi trase unele concluzii referitoare la eficacitatea dispozițiilor în materie de gestionare a capacității de pescuit: · Deși regulile în materie de gestionare a capacității de pescuit definite la nivelul UE au fost respectate, există indicii clare ale unei supracapacități ale flotei UE, și anume: mortalitatea excesivă prin pescuit la unele stocuri, rentabilitatea scăzută și slaba utilizare a capacității. · Deși tonajul este un indicator fiabil al capacității de pescuit, Comisia are serioase îndoieli legate de puterea raportată a navelor de pescuit, deoarece datele sugerează că au fost raportate cifre inferioare celor reale, ceea ce face deosebit de dificilă estimarea cu acuratețe a capacității flotei. · Politica este statică, în sensul că se limitează la a stabili un plafon, fără a fixa și obiective de reducere specifice. Respectarea limitelor capacității nominale prevăzute de aceste plafoane nu înseamnă că problema supracapacității este eliminată. Sistemul nu integrează progresul tehnologic în măsurile de gestionare. Or, datorită progresului tehnologic, un plafon static al capacității duce la apariția unei supracapacități. · Dată fiind complexitatea inerentă a cuantificării supracapacității, stabilirea unor obiective clare pentru dimensiunea flotei și monitorizarea echilibrului dintre capacitatea de pescuit și posibilitățile de pescuit s-au dovedit a fi foarte dificile. Stabilirea unui nivel adecvat al dimensiunii flotei ținând cont de posibilitățile de pescuit trebuie să ia în calcul și alți factori decât cei de ordin biologic și economic. 3. Articolul 17 alineatul (2) – Restricționarea pescuitului în apele situate în zona de 12 mile marine Autorizarea impunerii unor restricții de pescuit specifice, prevăzută la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului, expiră la data de 31 decembrie 2012, Comisia având obligația de a prezenta un raport Parlamentului European și Consiliului cu privire la aranjamentele prevăzute la alineatul respectiv. Obiectivele introducerii (înainte de intrarea în vigoare a PCP) a unor aranjamente specifice în apele din zona de 12 mile marine de la linia de bază, așa cum se prevede la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2371/2002, erau: · conservarea resurselor de pește, prin autorizarea în zonă doar a flotelor costiere artizanale. Aceste flote exercită de regulă o presiune prin pescuit mai mică în aceste zone care pot include apele UE cele mai vulnerabile și zone de reproducere și · prezervarea activităților de pescuit tradiționale ale flotelor costiere pentru menținerea infrastructurii sociale și economice din aceste zone. Prevederile referitoare la aceste restricții specifice au fost introduse în PCP în 1983 și au fost prelungite cu ocazia fiecărei noi reforme a politicii. Din 2002, UE s-a extins de două ori. Actele de aderare din 2004 (10 state membre) și 2007 (2 state membre) nu fac trimiteri explicite la regimul celor 12 mile marine și nu fost făcute modificări sau propuneri de modificare a anexei I la Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului. Serviciile Comisiei au efectuat o anchetă în rândul statelor membre vizate și afectate de acest regim. Pe lângă aranjamentele enumerate în anexa I, opt state membre au raportat existența unor aranjamente în temeiul relațiilor de vecinătate în afara anexei I, care sunt în majoritate reciproce, deși aceasta nu este o condiție juridică necesară. Nu au existat cereri de includere a acestor aranjamente sau a altora în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului (Danemarca și Germania au solicitat o rectificare în 2008). Majoritatea noilor state membre, cărora li se adaugă Grecia, nu au instituit aranjamente specifice reciproce privind accesul în zonă. Aceste state restricționează pescuitul în zona de 12 mile marine de la linia de bază la flotele lor naționale și nu desfășoară activități de pescuit în zona de 12 mile marine de linia de bază a altor state membre. O serie de state membre au introdus măsuri specifice (tehnice) de conservare pentru navele care pescuiesc în aceste zone, contribuind la obiectivul de conservare menționat la considerentul 11 din Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului. Din 2002, Comisia nu a fost informată cu privire la existența unor probleme sau conflicte (reale) legate de restricțiile specifice, indiferent că este vorba de instituirea lor sau de gestionarea sau funcționarea acestor restricții. Statele membre au reușit să rezolve problemele fără a fi nevoite să sesizeze Comisia. Regimul este foarte stabil, iar normele continuă să funcționeze satisfăcător. În răspunsurile la Cartea verde pe tema reformei PCP, toate statele membre au subliniat importanța restricțiilor specifice în lumina obiectivelor lor inițiale. Un stat membru a sugerat extinderea regimului de la 6-12 mile la 10-20 de mile, pentru ca obiectivele acestuia să fie îndeplinite cu mai multă eficiență. Având în vedere starea de conservare actuală a numeroase stocuri și vulnerabilitatea continuă a apelor costiere din punct de vedere al conservării, precum și dificultățile din zonele costiere extrem de dependente de pescuit și cu puține șanse de a beneficia de o dezvoltare economică în alt sector, obiectivele regimului specific par să rămână la fel de valabile în prezent ca în 2002. Modificarea aranjamentelor actuale ar putea perturba echilibrul care s-a creat de la introducerea regimului special. Anexa I – Planuri de refacere și/sau de gestionare adoptate de Consiliu din 2003 Regulamentul Consiliului (CE) nr. || Tipul planului || Specii (număr de stocuri) || Zone 423/2004 || Refacere || Cod (4) || Kattegat, Skagerrak, Marea Nordului, estul Canalului Mânecii, vestul Scoției, Marea Irlandei 811/2004 || Refacere || Merluciu nordic (1) || Kattegat, Skagerrak, Marea Nordului, Canalul Mânecii, vestul Scoției, în jurul Irlandei, Golful Biscaya 2115/2005 || Refacere || Halibut negru (1) || Atlanticul de Nord-Vest 2166/2005 || Refacere || Merluciu sudic (2) & Langustină (1) || Marea Cantabrică, vestul Peninsulei Iberice 388/2006 || Gestionare || Limbă-de-mare (1) || Golful Biscaya 509/2007 || Refacere & Gestionare || Limbă-de-mare (1) || Vestul Canalului Mânecii 676/2007 || Refacere & Gestionare || Cambulă (1) & Limbă-de-mare (1) || Marea Nordului 1098/2007 || Refacere || Cod (2) || Marea Baltică 1100/2007 || Refacere || Anghilă (1) || Estuare/râuri ale statelor membre care se varsă în zonele ICES III-IX și în Marea Mediterană 1559/2007 || Refacere || Ton roșu (1) || Atlanticul de Est și Marea Mediterană 1300/2008 || Refacere & Gestionare || Hering (1) || Vestul Scoției 1342/2008 || Refacere & Gestionare || Cod (4) || Kattegat, Skagerrak, Marea Nordului, estul Canalului Mânecii, vestul Scoției, Marea Irlandei Anexa II – Stocuri pentru care au fost stabilite posibilități de pescuit anuale în Atlanticul de Nord-Est și în apele adiacente – 2003-2011 Avize științifice privind situația stocului || Nr. de stocuri de pește || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || Medie În afara limitelor biologice de siguranță || 30 || 29 || 26 || 26 || 26 || 28 || 27 || 22 || 19 || 26 În limitele biologice de siguranță || 12 || 10 || 14 || 11 || 12 || 13 || 12 || 15 || 15 || 13 Situația stocurilor nu se cunoaște din cauza datelor insuficiente || 48 || 53 || 53 || 57 || 58 || 55 || 57 || 60 || 61 || 56 Avize științifice privind pescuitul excesiv || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || Medie Rata de pescuit din stocul respectiv în raport cu rata care asigură producția maximă durabilă este cunoscută || || || 34 || 23 || 32 || 33 || 35 || 39 || 35 || 33 Stocul este supraexploatat || || || 32 || 21 || 30 || 29 || 30 || 28 || 22 || 27 Stocul este exploatat la rata care asigură producția maximă durabilă || || || 2 || 2 || 2 || 4 || 5 || 11 || 13 || 6 Diferența dintre TAC și nivelul de captură sustenabil || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || Medie Proporția în care TAC depășesc nivelul de captură sustenabil (conform avizului ICES/CSTEP pe baza abordării precaute) în procent din stocurile de pește || 46% || 49% || 59% || 47% || 45% || 51% || 48% || 34% || 23% || 45% Sinteza avizelor științifice privind posibilitățile de pescuit || 2003 || 2004 || 2005 || 2006 || 2007 || 2008 || 2009 || 2010 || 2011 || Medie Stocuri pentru care se pot întocmi previziuni legate de dimensiuni și de mortalitatea cauzată de pescuit || 40 || 34 || 40 || 31 || 29 || 30 || 34 || 36 || 36 || 34 Stocuri pentru care există avize științifice privind posibilitățile de pescuit || 59 || 52 || 54 || 65 || 61 || 62 || 63 || 55 || 55 || 58 Stocuri pentru care nu există avize științifice || 31 || 40 || 39 || 29 || 35 || 34 || 33 || 42 || 40 || 36 [1] Articolul 35 din Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului din 20 decembrie 2002 privind conservarea și exploatarea durabilă a resurselor piscicole în conformitate cu politica comună în domeniul pescuitului. [2] Articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului din 20 decembrie 2002. [3] Comunicarea Comisiei cu privire la reforma politicii comune în domeniul pescuitului, COM (2009) 163, 22.4.2009. [4] Comunicare a Comisiei către Consiliu și către Parlamentul European - Rolul politicii comune în domeniul pescuitului (PCP) în implementarea unei abordări ecosistemice în gestionarea resurselor marine, COM(2008) 187, 11.4.2008. [5] Comunicare a Comisiei - Consultare privind posibilitățile de pescuit pentru 2011, COM(2010) 241, 17.5.2010 și cifre interne ale Comisiei pentru 2011. [6] Regulamentul (CE) nr. 639/2004 al Consiliului din 30 martie 2004 privind gestionarea flotelor de pescuit înregistrate în regiunile ultraperiferice ale Comunității.