RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 335/1

Comunicarea Comisiei – Manual pentru emiterea și executarea unui mandat european de arestare

(2017/C 335/01)

CUPRINS

Lista abrevierilor 5

PREFAȚĂ 9

INTRODUCERE 10

1. Prezentare generală a mandatului european de arestare (MEA) 10

1.1. MEA – context 10

1.2. Definiția și principalele caracteristici ale MEA 10

1.3. Formularul MEA 11

PARTEA I: EMITEREA MEA 12

2. Cerințele emiterii unui MEA 12

2.1. Domeniul de aplicare al MEA 12

2.1.1. Emiterea unui MEA în scopul efectuării urmăririi penale 12

2.1.2. Emiterea unui MEA în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate 12

2.1.3. Cerința existenței unei decizii judiciare executorii 13

2.2. Lista celor 32 de infracțiuni care duc la predare fără verificarea dublei incriminări 13

2.3. Infracțiuni accesorii 14

2.4. Proporționalitatea 14

2.5. Alte măsuri existente în temeiul unor instrumente juridice ale Uniunii de cooperare judiciară în materie penală 15

2.5.1. Ordinul european de anchetă (OEA) 16

2.5.2. Transferul deținuților 16

2.5.3. Ordinul european de supraveghere judiciară (OESJ) 17

2.5.4. Transferul deciziilor de probațiune și a sancțiunilor alternative 17

2.5.5. Sancțiuni financiare 18

2.5.6. Transferul procedurilor penale 18

2.6. Principiul specialității și posibilitatea de a face obiectul urmăririi penale pentru alte infracțiuni 18

3. Procedura de emitere a unui MEA 19

3.1. Alte proceduri penale în curs și MEA privind aceeași persoană 19

3.1.1. În statul membru emitent 19

3.1.2. În alt stat membru 20

3.2. Completarea formularului de MEA 20

3.2.1. Informații care sunt întotdeauna necesare 20

3.2.2. Informații suplimentare utile oferite de către autoritatea judiciară emitentă 20

3.3. Transmiterea MEA 21

3.3.1. În cazul în care locul în care se află persoana căutată nu este cunoscut 21

3.3.2. În cazul în care locul în care se află persoana căutată este cunoscut 22

3.3.3. Transmiterea MEA statelor membre care nu folosesc SIS 22

3.4. Traducerea MEA 22

3.5. După ce persoana căutată este arestată: cooperarea și comunicarea cu autoritățile competente din statul membru de executare 22

PARTEA II: EXECUTAREA UNUI MEA 23

4. Procedura de executare a unui MEA 23

4.1. Termenul de luare a deciziei privind executarea MEA 23

4.2. Termenele de predare a persoanei căutate (după luarea deciziei privind executarea MEA) 23

4.3. Traducerea MEA 24

4.4. Comunicarea dintre autoritățile judiciare competente ale statelor membre înainte de luarea deciziei privind predarea 24

4.4.1. Momentul comunicării 24

4.4.2. Modul de comunicare 25

4.5. Obligația autorității judiciare de executare de a informa autoritatea judiciară emitentă după adoptarea deciziei privind predarea 26

4.5.1. Informații privind decizia referitoare la predare 26

4.5.2. Informații privind timpul petrecut în detenție 26

4.6. Menținerea persoanei căutate în detenție în statul membru de executare 27

5. Decizia de predare 28

5.1. Obligația generală de a executa MEA 28

5.2. Lista celor 32 de infracțiuni care duc la predare fără verificarea dublei incriminări 28

5.3. Infracțiuni accesorii 28

5.4. Motive de neexecutare (de refuz) 29

5.4.1. Motive de neexecutare obligatorie 29

5.4.2. Motive de neexecutare facultativă 30

5.5. Judecata in absentia 31

5.6. Aprecieri ale autorității judiciare de executare privind drepturile fundamentale 33

5.7. Proporționalitate – rolul statului membru de executare 34

5.8. Garanții pe care trebuie să le ofere statul membru emitent 34

5.8.1. Revizuirea pedepsei sau a măsurii de siguranță privative de libertate cu caracter permanent 35

5.8.2. Returnarea cetățenilor și a rezidenților 35

5.9. Amânarea sau predarea temporară 35

5.9.1. Din motive umanitare grave 35

5.9.2. Procedură penală în curs de desfășurare sau executarea unei pedepse privative de libertate 36

5.9.3. Predarea temporară în loc de amânare 36

5.9.4. Amânarea MEA din cauza identificării unui risc real de tratamente inumane sau degradante față de persoana căutată 36

5.10. Mai multe MEA privind aceeași persoană 36

5.10.1. Cum se decide ce MEA se execută 36

5.10.2. Proceduri desfășurate în paralel 37

6. Computarea detenției executate în statul membru de executare 37

7. Predare ulterioară 38

7.1. Către un alt stat membru 38

7.2. Către un stat terț 39

8. Obligații privind țări terțe 39

8.1. MEA și o cerere de extrădare simultană pentru aceeași persoană 39

8.1.1. Cereri din partea statelor terțe 39

8.1.2. Cereri formulate de Curtea Penală Internațională (CPI) 40

8.2. Extrădare prealabilă dintr-un stat terț și principiul specialității 40

9. Tranzit 40

9.1. Tranzitul printr-un alt stat membru 40

9.2. Cetățenii și rezidenții statului membru de tranzit 41

9.3. Extrădarea dintr-un stat terț într-un stat membru 41

10. MEA neexecutate 41

10.1. Asigurarea faptului că persoana nu este arestată din nou în același stat membru 41

10.2. Informarea statului membru emitent 41

10.3. Examinarea de către autoritățile judiciare emitente a oportunității de a menține MEA 41

10.4. Revizuirea MEA care sunt în SIS de mult timp 41

11. Drepturile procedurale ale persoanei căutate 42

11.1. Dreptul la servicii de interpretare și traducere 42

11.2. Dreptul la informare 42

11.3. Dreptul de a fi asistat de un avocat 43

11.4. Dreptul de a informa o persoană terță cu privire la lipsirea de libertate 43

11.5. Dreptul de a comunica cu persoane terțe 43

11.6. Dreptul de a comunica cu autoritățile consulare 43

11.7. Drepturi specifice pentru copii 44

11.8. Dreptul la asistență judiciară 44

ANEXA I – Decizia-cadru privind MEA, consolidare neoficială 45

ANEXA II – FORMULARUL MEA, cuprins în anexa la Decizia-cadru privind MEA 60

ANEXA III – ORIENTĂRI PRIVIND MODALITĂȚILE DE COMPLETARE A FORMULARULUI MEA 65

ANEXA IV – LIMBILE ACCEPTATE DE STATELE MEMBRE ÎN MOMENTUL PRIMIRII UNUI MEA 74

ANEXA V – LISTA HOTĂRÂRILOR CURȚII DE JUSTIȚIE A UNIUNII EUROPENE REFERITOARE LA DECIZIA-CADRU PRIVIND MEA 76

ANEXA VI – HOTĂRÂRI ALE CURȚII DE JUSTIȚIE REFERITOARE LA PRINCIPIUL NE BIS IN IDEM 77

ANEXA VII – FORMULAR-TIP PRIVIND DECIZIA MEA 80

ANEXA VIII – LISTA STATELOR MEMBRE AL CĂROR SISTEM JURIDIC PERMITE PREDAREA PENTRU SĂVÂRȘIREA UNOR INFRACȚIUNI CARE SE SANCȚIONEAZĂ CU O PEDEAPSĂ INFERIOARĂ PRAGULUI STABILIT LA ARTICOLUL 2 ALINEATUL (1) DIN DECIZIA-CADRU PRIVIND MEA, ATUNCI CÂND ACESTEA SUNT ACCESORII FAȚĂ DE INFRACȚIUNILE PRINCIPALE ÎN MEA 82

ANEXA IX – MODEL ORIENTATIV DE NOTĂ PRIVIND DREPTURILE PERSOANEI ARESTATE ÎN BAZA UNUI MEA 83

Lista abrevierilor

CAAS Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen CoE Consiliul Europei MEA mandat european de arestare OEA ordin european de anchetă RJE Rețeaua judiciară europeană OESJ ordin european de supraveghere judiciară Decizia-cadru privind MEA Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre SIRENE Solicitare de informații suplimentare la intrarea pe teritoriul național SIS Sistemul de informații Schengen TFUE Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene

Declinare a responsabilității Manualul de față nu este nici obligatoriu din punct de vedere juridic și nici exhaustiv. Nu aduce atingere legislației în vigoare la nivelul Uniunii sau evoluțiilor acesteia. De asemenea, nu aduce atingere interpretării cu valoare de autoritate a dreptului Uniunii care poate fi dată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene.

EMITEREA UNUI MANDAT EUROPEAN DE ARESTARE

Pașii principali

(AJ = autoritate judiciară)

EXECUTAREA UNUI MANDAT EUROPEAN DE ARESTARE

Pașii principali

(AJ = autoritate judiciară)

PREFAȚĂ

Manualul de față reprezintă o versiune revizuită a Manualului european privind modalitățile de emitere a unui mandat european de arestare, redactat de Consiliu în 2008 (1) și actualizat în 2010 (2). După expirarea perioadei de tranziție de cinci ani prevăzută în Tratatul de la Lisabona în ceea ce privește așa-numitul fost al treilea pilier de instrumente juridice (3), inclusiv Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (4) (denumită în continuare „Decizia-cadru privind MEA”), Comisia a preluat sarcina actualizării și revizuirii manualului.

Manualul ține seama de experiența acumulată pe parcursul ultimilor 13 ani de aplicare a mandatului european de arestare în Uniune. Scopul acestei revizuiri este actualizarea manualului, pentru a-l face mai cuprinzător și mai ușor de utilizat. Pentru a pregăti prezenta versiune a manualului, Comisia a consultat diferiți experți și părți interesate, inclusiv Eurojust, secretariatul Rețelei Judiciare Europene, precum și experți și autorități judiciare din statele membre.

Manualul este disponibil pe internet la adresa: https://e-justice.europa.eu în toate limbile oficiale ale Uniunii.

INTRODUCERE

1. PREZENTARE GENERALĂ A MANDATULUI EUROPEAN DE ARESTARE (MEA)

1.1. MEA – context

Decizia-cadru privind MEA a fost adoptată de Consiliu la 13 iunie 2002, statele membre având obligația de a lua, până la 31 decembrie 2003, măsurile necesare pentru a o respecta. Începând cu 1 ianuarie 2004, noul regim de predare a înlocuit, cu puține excepții, acordurile de extrădare. În ceea ce privește predarea între statele membre, au fost înlocuite dispozițiile corespunzătoare ale următoarelor convenții:

(a) Convenția europeană privind extrădarea din 13 decembrie 1957 (ETS nr. 024), Protocolul adițional la aceasta din 15 octombrie 1975 (ETS nr. 086), al doilea Protocol adițional la aceasta din 17 martie 1978 (ETS nr. 098) și Convenția europeană pentru reprimarea terorismului din 27 ianuarie 1977 (ETS nr. 090), în partea referitoare la extrădare;

(b) Acordul dintre cele 12 state membre ale Comunităților Europene privind simplificarea și modernizarea modalităților de transmitere a cererilor de extrădare, din 26 mai 1989;

(c) Convenția din 10 martie 1995 privind procedura simplificată de extrădare între statele membre ale Uniunii Europene (5);

(d) Convenția din 27 septembrie 1996 privind extrădarea între statele membre ale Uniunii Europene (6);

(e) Titlul III, capitolul 4, din Convenția din 19 iunie 1990 de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (7).

1.2. Definiția și principalele caracteristici ale MEA

MEA reprezintă o decizie judiciară executorie în Uniune, emisă de un stat membru și executată în alt stat membru, pe baza principiului recunoașterii reciproce.

Astfel cum a arătat Curtea de Justiție în Hotărârile pronunțate în cauza C-452/16 PPU, Poltorak (8), și în cauza C-477/16 PPU, Kovalkovas (9), rezultă din articolul 1 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA că mandatul european de arestare constituie o „decizie judiciară”, care trebuie să fie emisă de o „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia menționată. Curtea de Justiție a hotărât că termenul „autoritate judiciară” de la articolul 6 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA nu include doar judecătorii sau instanțele unui stat membru, ci poate fi extins, în sens larg, la autoritățile care participă la administrarea justiției în cadrul sistemului juridic vizat. Cu toate acestea, Curtea de Justiție a constatat că termenul „autoritate judiciară”, menționat la acest articol, nu poate fi interpretat ca incluzând și organele de poliție sau un organ executiv al unui stat membru, cum ar fi un minister, și că actele emise de astfel de autorități nu pot fi considerate „decizii judiciare”.

Mandatul european de arestare a înlocuit sistemul tradițional de extrădare cu un mecanism mai simplu și mai rapid de predare a persoanelor căutate în vederea derulării urmăririi penale sau a executării unei pedepse sau măsuri de siguranță privative de libertate. Un mandat poate fi emis:

(a) pentru efectuarea urmăririi penale în legătură cu fapte care se pedepsesc în temeiul dreptului intern cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privativă de libertate al cărei prag maxim este de cel puțin 12 luni (pe parcursul cercetării penale, al audierilor și al etapelor procesului, până când condamnarea devine definitivă); sau

(b) pentru executarea unei condamnări sau a unei măsuri de siguranță de cel puțin patru luni.

Punctele (a) și (b) nu sunt cumulative.

Pentru ca cererile să fie mai simplu și mai ușor de soluționat, acestea sunt emise în prezent în mod uniform, prin completarea unui formular de MEA. Cu toate acestea, este întotdeauna necesar ca o hotărâre executorie sau un mandat de arestare ori o decizie judiciară similară să fi fost emisă la nivel național înainte și separat de MEA (a se vedea secțiunea 2.1.3).

Autoritățile centrale, care jucau un rol semnificativ în procesul de extrădare, sunt excluse din procesul de luare a deciziilor în procedurile aferente MEA. Cu toate acestea, articolul 7 din Decizia-cadru privind MEA prevede că statele membre pot desemna autorități centrale pentru a asista și sprijini autoritățile judiciare, în special în ceea ce privește primirea și transmiterea MEA.

În statele membre în care Sistemul de informații Schengen (SIS) este în funcțiune (la data la care prezentul manual a fost întocmit, toate statele membre cu excepția Ciprului și Irlandei), birourile naționale SIRENE joacă un rol important în procesul aferent MEA atunci când se introduce o alertă corespunzătoare în SIS. Normele și procedurile privind cooperarea dintre statele membre în ceea ce privește alertele în vederea arestării pe baza MEA sunt detaliate la articolele 24-31 din Decizia 2007/533/JAI a Consiliului din 12 iunie 2007 privind înființarea, funcționarea și utilizarea Sistemului de informații Schengen de a doua generație (SIS II) (10) („Decizia SIS II”) și la punctul 3 din Manualul SIRENE (11).

Decizia-cadru privind MEA reflectă o filozofie de integrare într-un spațiu judiciar comun. Acesta este primul instrument juridic care, ceea ce implică cooperarea în materie penală între statele membre bazată pe principiul recunoașterii reciproce. Decizia statului membru emitent trebuie recunoscută fără alte formalități și exclusiv pe baza criteriilor judiciare.

Predarea cetățenilor proprii este un principiu și o regulă generală, cu puține excepții. Aceste excepții se referă la executarea pedepselor cu închisoarea în țara de origine și se aplică în mod egal rezidenților. Practica a arătat că, în Uniune, aproape o cincime dintre toate predările privesc un cetățean propriu al unei țări.

Motivele pentru care se poate refuza executarea sunt limitate și prevăzute în mod exhaustiv la articolele 3, 4 și 4a din Decizia-cadru privind MEA. La articolul 2 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA sunt menționate 32 de categorii de infracțiuni în cazul cărora nu trebuie să se verifice dubla incriminare ca motiv de neexecutare și de nepredare. Se ține seama de modul cum sunt definite aceste infracțiuni în statul membru emitent și trebuie ca în acest stat pragul maxim al pedepsei cu închisoarea sau al măsurii de siguranță privative de libertate care se pot impune în cazul acestor infracțiuni să fie de cel puțin trei ani.

În cazul în care infracțiunile respective nu sunt considerate de către autoritatea competentă din statul membru emitent ca infracțiuni care intră în sfera de aplicare a articolului 2 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA, dubla incriminare se poate totuși aplica. Curtea de Justiție a recunoscut, în cauza Grundza (12), că, în cadrul aprecierii dublei incriminări, autorității competente din statul membru de executare îi revine sarcina de a verifica dacă elementele de fapt care stau la baza infracțiunii, ar fi de asemenea, ca atare, în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul statului membru de executare, pasibile de o sancțiune penală pe acest teritoriu (a se vedea secțiunea 5.2).

Începând cu 28 martie 2011, Decizia-cadru privind MEA a fost modificată prin Deciziacadru 2009/299/JHA a Consiliului (13), eliminându-se articolul 5 alineatul (1) și introducându-se un nou articol, 4a, cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză (proces in absentia).

1.3. Formularul MEA

MEA reprezintă o decizie judiciară emisă în forma prevăzută de anexa la Decizia-cadru privind MEA. Formularul este disponibil în toate limbile oficiale ale Uniunii. Doar acest formular poate fi utilizat și el nu trebuie modificat. Intenția Consiliului a fost să ofere un instrument de lucru care să poată fi completat cu ușurință de către autoritățile judiciare emitente și care să fie recunoscut de către autoritățile judiciare de executare.

Folosirea formularului elimină nevoia de a se efectua traduceri lungi și costisitoare și să faciliteze accesul la informații. Atât timp cât formularul constituie, în principiu, singurul temei al arestării și al predării ulterioare a persoanei căutate, ar trebui să fie completat cu deosebită atenție pentru a se evita cererile inutile de informații suplimentare.

Formularul poate fi completat fie direct online, utilizând instrumentul electronic al Rețelei Judiciare Europene (RJE) disponibil pe site-ul web, fie în format Word, care poate fi descărcat din secțiunea „Bibliotecă judiciară” pe site-ul web al RJE (https://www.ejn-crimjust.europa.eu).

Utilizarea instrumentului electronic și completarea formularului Word sunt la fel de ușoare, însă prima modalitate are mai multe caracteristici moderne, utile și ușor de utilizat, cum ar fi:

(a) posibilitatea de a importa direct autoritatea judiciară competentă de executare din Atlasul judiciar ale RJE;

(b) obținerea formularului în limba sau limbile acceptate de statul membru de executare;

(c) salvarea și trimiterea prin e-mail.

PARTEA I: EMITEREA MEA

2. CERINȚELE EMITERII UNUI MEA

2.1. Domeniul de aplicare al MEA

O autoritate judiciară poate emite un MEA în două scopuri [articolul 1 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA]:

(a) urmărirea penală; sau

(b) executarea unei pedepse sau măsuri de siguranță privative de libertate.

Litera (a) se referă la procedurile penale atunci când persoana căutată poate fi urmărită penal. Litera (b) se referă la pedepse privative de libertate executorii în cazul săvârșirii de infracțiuni penale sau la măsuri de siguranță privative de libertate pronunțate de o instanță. Un MEA nu poate fi emis pentru orice infracțiune, ci se limitează la cele cu un grad suficient de gravitate, astfel cum se explică în detaliu mai jos.

În sisteme juridice ale unor state membre, un MAE în scopul executării unei pedepse cu închisoarea sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate poate fi emis chiar și în cazul în care pedeapsa nu este definitivă și poate face în continuare obiectul căilor de atac. În sistemele juridice ale altor state membre, acest tip de MEA poate fi emis numai atunci când pedeapsa cu închisoarea sau măsura privativă de libertate este definitivă. Se recomandă ca autoritatea judiciară de executare să recunoască, în scopul executării MEA, clasificarea autorității judiciare emitente, chiar dacă nu corespunde propriului său sistem juridic în această privință.

În acest context, ar trebui remarcat faptul că autorităților judiciare emitente li se recomandă să țină seama dacă, într-un caz special, emiterea unui MEA ar fi proporțională (a se vedea secțiunea 2.4) și dacă nu ar putea fi utilizată orice altă măsură la nivelul Uniunii, mai puțin coercitivă, pentru a obține un rezultat adecvat (a se vedea secțiunea 2.5).

2.1.1. Emiterea unui MEA în scopul efectuării urmăririi penale

Un MEA poate fi emis în scopul efectuării urmăririi penale pentru fapte pedepsite de dreptul intern cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privativă de libertate al cărei prag maxim este de cel puțin 12 luni [articolul 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA].

Acest termen se referă la limita maximă a pedepsei prevăzută în legislația națională a statului membru emitent pentru acea infracțiune. Limita maximă a pedepsei prevăzută în legislația națională a statului membru de executare este irelevantă în această privință.

Ordonanța Curții de Justiție a Uniunii în cauza C-463/15 PPU, Openbaar Ministerie/A. (14)

„Articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia-cadru 2002/584 a Consiliului (…) trebuie interpretate în sensul că se opun ca predarea pe baza unui mandat european de arestare să fie subordonată, în statul membru de executare, atât condiției ca fapta pentru care acest mandat de arestare a fost emis să constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul acestui stat membru, cât și condiției ca aceasta să fie, conform aceluiași drept, pasibilă de o pedeapsă privativă de libertate cu o durată maximă de cel puțin douăsprezece luni.”

Derularea urmăririi penale include, de asemenea, etapa care precede procesul penal. Cu toate acestea, rațiunea MEA nu este să se transfere persoane doar pentru interogarea acestora în calitate de suspecți. În acest scop există alte măsuri, cum ar fi ordinul european de anchetă (OEA). În secțiunea 2.5, sunt prezentate pe scurt alte măsuri de cooperare judiciară.

2.1.2. Emiterea unui MEA în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate

Un MEA poate fi emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță de cel puțin patru luni [articolul 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA]. Cu toate acestea, în situațiile în care rămâne de executat doar o perioadă scurtă de timp din pedeapsă, autoritățile judiciare competente sunt invitate să analizeze dacă emiterea unui MEA ar fi o măsură proporțională (a se vedea secțiunile 2.4 și 2.5).

Normele interne privind liberarea condiționată, probațiunea sau alte norme similare, având drept rezultat o perioadă efectivă de încarcerare mai scurtă după predarea către statul membru emitent nu sunt relevante atunci când se stabilește perioada minimă de patru luni.

Nu există nicio legătură între durata pedepsei efective și a celei potențiale. Acest lucru înseamnă că, în cazul în care o persoană a fost deja condamnată la o pedeapsă cu închisoarea pentru mai multe infracțiuni și această pedeapsă este de patru luni sau mai mare, poate fi emis un MEA fără a se ține seama de pedeapsa maximă posibilă pentru fiecare dintre diferitele infracțiuni.

În cazul în care se cunoaște faptul că persoana în cauză locuiește în alt stat membru, autoritățile competente din statul membru emitent sunt sfătuite să ia în considerare posibilitatea ca, în locul emiterii unui MEA, să transfere pedeapsa în statul membru de reședință, luând în considerare legăturile sociale și șansele mai bune de reabilitare în statul membru respectiv și alte cerințe, în conformitate cu Decizia-cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (15) (a se vedea secțiunea 2.5.2).

2.1.3. Cerința existenței unei decizii judiciare executorii

Autoritățile judiciare emitente trebuie să se asigure întotdeauna că există o decizie judiciară executorie la nivel național înainte de a emite un MEA. Natura acestei decizii depinde de scopul MEA. Atunci când se are în vedere emiterea unui MEA în scopul urmăririi penale, trebuie ca autoritățile judiciare competente ale statului emitent să emită mai întâi un mandat național de arestare sau orice altă decizie judiciară executorie având același efect [articolul 8 alineatul (l) litera (c) din Decizia-cadru privind MEA]. Curtea de Justiție a confirmat, în cauza Bob-Dogi (16), că mandatul de arestare național sau o altă decizie judiciară este distinctă de mandatul european de arestare în sine. În cazul în care MEA este emis pentru executarea unei pedepse cu închisoarea sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, trebuie să existe o hotărâre executorie internă în acest sens.

Astfel cum a constatat Curtea de justiție în această speță, sistemul MEA implică un dublu nivel de protecție pentru drepturile procedurale și drepturile fundamentale de care trebuie să beneficieze persoana căutată – protecție judiciară acordată la primul nivel, în cadrul căreia decizia judiciară națională, cum ar fi un mandat de arestare național, este adoptată, și protecția care este acordată la al doilea nivel, când este emis MEA. Acest nivel dublu de protecție judiciară lipsește, în principiu, în situația în care nu a fost emisă, de către o autoritate judiciară națională, nicio decizie judiciară care să stea la baza unui MEA înainte de emiterea acestuia.

Hotărârea Curții de Justiție în cauza C-241/15, Bob-Dogi

„Articolul 8 alineatul (1) litera (c) din Decizia-cadru 2002/584 (…) trebuie interpretat în sensul că, atunci când un mandat european de arestare, care se întemeiază pe existența unui «mandat de arestare» în sensul acestei dispoziții, nu cuprinde indicarea existenței unui mandat de arestare național, autoritatea judiciară de executare nu trebuie să îi dea curs dacă, având în vedere informațiile furnizate în aplicarea articolului 15 alineatul (2) din Decizia-cadru 2002/584, cu modificările ulterioare, precum și toate celelalte informații de care dispune, această autoritate constată că mandatul european de arestare nu este valid întrucât a fost emis fără să fi fost emis în mod efectiv un mandat de arestare național distinct de mandatul european de arestare.”

Termenul „decizie judiciară” (care este distinctă de MEA) a fost clarificat de Curtea de justiție în Hotărârea pronunțată în cauza C-453/16 PPU, Özçelik (17), ocazie cu care s-a concluzionat că o confirmare de către Ministerul Public a unui mandat național de arestare emis de către poliție și pe care se întemeiază MEA, se încadrează în noțiunea de „decizie judiciară”.

Hotărârea Curții de Justiție pronunțată în cauza C-453/16 PPU, Özçelik

„Articolul 8 alineatul (1) litera (c) din Decizia-cadru 2002/584/JAI (…) a Consiliului trebuie interpretat în sensul că o validare, precum cea în discuție în litigiul principal, de către Ministerul Public a unui mandat de arestare național emis în prealabil, în scopul urmăririi penale, de către un serviciu de poliție constituie o «decizie judiciară» în sensul acestei dispoziții.”

Existența acestei decizii judiciare sau a unui mandat de arestare național trebuie indicată în formularul MEA la emiterea acestuia [articolul 8 alineatul (l) litera (c) din Decizia-cadru privind MEA; a se vedea secțiunea 3.2 din acest manual]. Nu este necesar ca decizia sau mandatul să fie atașate la MEA.

2.2. Lista celor 32 de infracțiuni care duc la predare fără verificarea dublei incriminări

Înainte de emiterea MEA, autoritatea judiciară competentă ar trebui să stabilească dacă una sau mai multe dintre infracțiuni se încadrează în cele 32 de categorii pentru care nu efectuează o verificare a dublei incriminări. Această listă de infracțiuni este prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA, precum și în formularul MEA, unde infracțiunile care fac parte din listă ar trebui să fie „bifate”.

Se aplică dreptul statului membru emitent. Acest fapt a fost confirmat în Hotărârea pronunțată în cauza C-303/05, Advocaten voor de Wereld (18), în care Curtea a statuat că articolul 2 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA nu este incompatibil cu principiile legalității incriminării și a pedepsei și nu încalcă principiile egalității și nediscriminării.

Autoritatea judiciară de executare poate verifica dubla incriminare doar în cazul infracțiunilor care nu fac parte din lista celor 32 de infracțiuni (a se vedea secțiunea 5.2).

2.3. Infracțiuni accesorii

Convenția europeană din 1957 privind extrădarea conține o dispoziție privind infracțiunile accesorii:

„Articolul 2 – Fapte care dau loc la extrădare 1. Vor da loc la extrădare faptele pedepsite de legile părții solicitante și ale părții solicitate cu o pedeapsă privativă de libertate sau cu o măsură de siguranță privativă de libertate de cel puțin un an sau cu o pedeapsă mai severă. Când pe teritoriul părții solicitante a intervenit o condamnare la o pedeapsă ori când s-a aplicat o măsură de siguranță, sancțiunea pronunțată va trebui să fie de o durată de cel puțin patru luni. 2. Dacă cererea de extrădare vizează mai multe fapte distincte, pedepsite fiecare de legea părții solicitante și a părții solicitate cu o pedeapsă privativă de libertate sau cu o măsură de siguranță privativă de libertate, dar dintre care unele nu îndeplinesc condiția privind durata pedepsei, partea contractantă solicitată va avea facultatea să acorde extrădarea și pentru acestea din urma.”

Nu există o dispoziție similară în Decizia-cadru privind MEA, care nu reglementează predarea pentru infracțiuni care se sancționează cu o pedeapsă inferioară pragului stabilit la articolul 2 alineatul (1), în cazul în care sunt accesorii față de infracțiunile principale care respectă acest prag. În practică, unele state membre au decis să permită o astfel de predare, altele nu.

Anexa VIII prevede o listă a statelor membre ale căror sisteme juridice prevăd posibilitatea predării pentru infracțiuni accesorii.

Autoritatea judiciară emitentă poate include astfel de infracțiuni accesorii în formularul MEA cu scopul de a obține acordul statului membru de executare pentru urmărirea penală a acestor infracțiuni. Cu toate acestea, MEA trebuie întotdeauna să fie emis pentru cel puțin o infracțiune care respectă pragul prevăzut la articolul 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA.

În cazul în care statul membru de executare nu acceptă predarea pentru infracțiuni accesorii, principiul specialității (articolul 27 din Decizia-cadru privind MEA) s-ar putea opune urmăririi penale a acestor infracțiuni de către statul membru emitent (a se vedea secțiunea 2.6 din prezentul manual).

2.4. Proporționalitatea

Un MEA ar trebui să fie întotdeauna proporțional cu obiectivul urmărit. Chiar și atunci când circumstanțele cazului intră în domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA, autorităților judiciare emitente competente li se recomandă să analizeze dacă emiterea unui mandat european de arestare este justificată într-un caz dat.

Având în vedere consecințele grave pe care executarea unui MEA le are cu privire la libertatea persoanei în cauză și restricțiile la libera circulație, autoritățile judiciare emitente ar trebui, înainte de a decide, să evalueze o serie de factori pentru a stabili dacă emiterea unui MEA este justificată.

Ar putea fi luați în calcul în special următorii factori:

(a) gravitatea infracțiunii (de exemplu, prejudiciul sau pericolul cauzat);

(b) eventuala sancțiune aplicată dacă persoana este găsită vinovată de săvârșirea infracțiunii în cauză (de exemplu, dacă ar fi o pedeapsă privativă de libertate);

(c) eventualitatea detenției în statul membru emitent după predare; și

(d) interesele victimelor infracțiunii.

În plus, autoritățile judiciare emitente competente ar trebui să analizeze dacă ar putea fi utilizate alte măsuri de cooperare judiciară în locul emiterii unui MEA. Alte instrumente juridice ale Uniunii de cooperare judiciară în materie penală prevăd alte măsuri care, în multe cazuri, sunt eficace, dar mai puțin coercitive (a se vedea secțiunea 2.5).

La un nivel mai general, verificarea proporționalității înainte de a emite un MEA poate consolida încrederea reciprocă între autoritățile competente ale statelor membre. Prin urmare, aceasta contribuie în mod semnificativ la o funcționare efectivă a MEA în întreaga Uniune.

2.5. Alte măsuri existente în temeiul unor instrumente juridice ale Uniunii de cooperare judiciară în materie penală

Înainte de a decide emiterea unui MEA, se recomandă autorităților judiciare emitente competente să ia în considerare alte măsuri posibile.

Există mai multe măsuri în temeiul unor instrumente juridice ale Uniunii de cooperare judiciară în materie penală, bazate pe principiul recunoașterii reciproce, care vin în completarea MEA. În anumite situații, aceste măsuri ar putea fi mai adecvate decât MEA. Astfel de măsuri includ, în special:

(a) ordinul european de anchetă;

(b) transferul deținuților;

(c) transferul deciziilor de probațiune și al sancțiunilor alternative;

(d) ordinul european de supraveghere judiciară;

(e) executarea sancțiunilor financiare.

Domeniul de aplicare al acestor măsuri este prezentat pe scurt în secțiunile 2.5.1-2.5.5. În plus, autoritățile competente pot ține seama de posibilitățile oferite de alte prevederi internaționale, cum ar fi Convenția Consiliului Europei privind transferul de proceduri în materie penală din 15 mai 1972 (ETS nr. 073), astfel cum se explică pe scurt în secțiunea 2.5.6.

Mai multe informații cu privire la aplicarea practică a instrumentelor juridice de cooperare judiciară în materie penală disponibile la nivelul Uniunii pot fi găsite pe site-ul web al RJE: www.ejn-crimjust.europa.eu.

Secțiunea „Bibliotecă judiciară” a site-ului web al RJE conține informații practice cuprinzătoare cu privire la fiecare instrument juridic, inclusiv textele acestora, astfel cum au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, actele de modificare, stadiul punerii în aplicare, formularele în format Word, notificările, declarațiile, rapoartele, manualele, precum și alte informații practice. Pentru a se facilita accesul la instrumentele juridice de la nivelul Uniunii de cooperare judiciară, precum și la stadiul punerii în aplicare a acestora în statele membre, există puncte de intrare separate (acces rapid) de pe pagina principală a site-ului web al RJE.

Următoarele măsuri, în special, ar putea fi avute în vedere în stadiul premergător judecății în cadrul procedurilor penale:

(a) emiterea unui ordin european de anchetă (OEA) pentru audierea prin conexiune video în alt stat membru a unei persoane suspectate;

(b) emiterea unui ordin european de anchetă (OEA) pentru audierea într-un alt stat membru, de către autoritățile competente ale acestui stat, a unei persoane suspectate;

(c) emiterea unui ordin european de supraveghere judiciară (OESJ) pe numele persoanei suspectate pentru executarea unei măsuri de supraveghere neprivative de libertate de către statul membru de reședință al persoanei suspectate în etapa premergătoare procesului penal;

(d) emiterea unei alerte în SIS în scopul de a afla reședința sau domiciliul unui suspect (articolul 34 din Decizia SIS II). Astfel de alerte diferă de alertele în vederea arestării care sunt descrise în detaliu la secțiunea 3.3.1 din prezentul manual. De îndată ce adresa de reședință sau de domiciliu a fost furnizată de autoritatea judiciară emitentă, aceasta din urmă trebuie să ia măsurile necesare pentru a da curs măsurilor subsecvente (cum ar fi citarea suspectului la o procedură penală) și să șteargă alerta din SIS în conformitate cu punctul 6.5 din Manualul SIRENE;

(e) citarea suspectului situat în statul membru de executare într-o procedură penală în statul membru emitente; și

(f) invitarea unei persoane la participarea la procedura penală în mod voluntar.

Următoarele măsuri, în special, ar putea fi avute în vedere după faza judecății și a pronunțării pedepsei:

(a) transferul executării unei pedepse privative de libertate în statul membru de rezidență al persoanei condamnate, pentru a fi executată de acest stat membru;

(b) ransferul executării unei pedepse alternative (de exemplu, serviciu în folosul comunității) sau a unui ordin de probațiune în statul membru de rezidență al persoanei condamnate, pentru a fi executat de acest stat membru.

2.5.1. Ordinul european de anchetă (OEA)

Directiva 2014/41/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind ordinul european de anchetă în materie penală (19)

OEA poate fi folosit pentru obținerea de probe dintr-un alt stat membru. OEA include orice măsură de cercetare penală, cu excepția instituirii unei echipe comune de anchetă. Obiectivul este de a permite statelor membre să solicite unui alt stat membru să întreprindă măsuri de cercetare penală bazate pe principiul recunoașterii reciproce. OEA care vizează măsuri de cercetare penală ce nu există sau nu sunt disponibile în statele membre de executare pot fi totuși efectuate prin recurgerea la o altă măsură de investigare.

OEA înlocuiește Convenția cu privire la asistența judiciară reciprocă în materie penală între statele membre ale Uniunii Europene (20) și mozaicul anterior de dispoziții legale în această materie. Prin încorporarea măsurilor existente într-un singur nou instrument se are în vedere eficientizarea și accelerarea cooperării judiciare în materie de cercetare penală. OEA poate fi folosit în cadrul procedurilor penale, dar și în cele inițiate de autorități administrative și validate judiciar, atunci când acestea au o dimensiune penală. Statele membre trebuie să decidă în privința recunoașterii sau a executării unui OEA în termen de 30 de zile și să efectueze măsura de cercetare penală în termen de 90 de zile de la data adoptării acelei decizii.

În unele situații, un OEA poate fi emis pentru interogarea prin conexiune video a persoanei suspectate pentru a se lua o decizie privind emiterea sau nu a unui MEA în scopul urmăririi penale a acesteia.

Exemplul 1: Pierre s-a mutat recent din statul membru A în statul membru B. Există elemente care indică faptul că acesta a fost complice la săvârșirea unei infracțiuni grave în A. Totuși, autoritățile din A trebuie să îl interogheze înainte de a putea decide dacă să înceapă urmărirea penală împotriva lui. Autoritatea judiciară din A poate emite un ordin european de anchetă pentru a-l audia pe Pierre printr-o conexiune video în B.

Exemplul 2: De asemenea, tot în situația de fapt din exemplul 1, autoritatea judiciară din A ar putea emite un ordin european de anchetă prin care să solicite autorităților competente din B să îl audieze pe Pierre și să îi transmită transcrierea audierii.

2.5.2. Transferul deținuților

Decizia-cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană.

Decizia-cadru 2008/909/JAI prevede un sistem de transferare a persoanelor condamnate în statul membru a căror cetățenie o dețin sau unde își au reședința obișnuită ori în alt stat membru cu care au legături strânse. Decizia-cadru 2008/909/JAI se aplică și în cazul în care persoana condamnată se află deja în statul membru respectiv. Consimțământul persoanei condamnate de a fi transferată nu mai este o condiție necesară în toate cazurile. Această decizie-cadru a înlocuit, pentru statele membre ale Uniunii, Convenția Consiliului Europei privind transferul persoanelor condamnate din 21 martie 1983 (ETS nr. 112) și Protocolul adițional la aceasta din 18 decembrie 1997 (ETS nr. 167).

În anumite situații, în locul emiterii un MEA pentru predarea persoanei în vederea executării pedepsei în statul membru în care s-a pronunțat hotărârea judecătorească, ar putea fi utilizată Decizia-cadru 2008/909/JAI pentru ca persoana condamnată să execute pedeapsa în locul unde își are reședința și ar putea avea șanse mai bune de reabilitare.

Articolul 25 din Decizia-cadru 2008/909/JAI conține, de asemenea, o dispoziție specifică privind executarea pedepsei cu închisoarea în statul membru de executare în ceea ce privește cazurile care intră sub incidența articolului 4 alineatul (6) și a articolului 5 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA (a se vedea punctele 5.4.2 și 5.8.2 din acest manual). În cazurile în care se aplică articolul 4 alineatul (6) sau articolul 5 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA, trebuie să se aplice și Decizia-cadru 2008/909/JAI pentru transferul pedepsei în statul membru în care este executată.

Exemplul 1

Jerzy este un cetățean al statului membru B, unde și locuiește în mod obișnuit. În timpul vizitei sale în statul membru A, aceasta comite o infracțiune. Este condamnat în statul A la doi ani de închisoare.

Autoritățile din statul A pot, fără consimțământul lui Jerzy, să îl transfere pentru executarea pedepsei în statul B, în cazul în care acest lucru îi sporește șansele de reabilitare și dacă sunt îndeplinite și celelalte condiții din Decizia-cadru 2008/909/JAI.

Exemplul 2

Gustav este are cetățenia statului membru B, dar locuiește în statul membru A, unde are un loc de muncă permanent și unde locuiește și familia sa. În statul membru B, acesta este condamnat pentru o infracțiune financiară la o pedeapsă privativă de libertate. În loc să emită un MEA în vederea executării pedepsei, autoritățile din statul B pot transfera executarea pedepsei privative de libertate în statul A.

2.5.3. Ordinul european de supraveghere judiciară (OESJ)

Decizia-cadru 2009/829/JAI a Consiliului din 23 octombrie 2009 privind aplicarea, între statele membre ale Uniunii Europene, a principiului recunoașterii reciproce în materia deciziilor privind măsurile de supraveghere judiciară ca alternativă la arestarea preventivă (21)

Decizia-cadru 2009/829/JAI introduce posibilitatea de a transfera o măsură de supraveghere neprivativă de libertate dintr-un stat membru în care persoana nerezidentă este suspectată de comiterea unei infracțiuni către statul membru în care aceasta locuiește. Acest lucru permite unei persoane suspectate să facă obiectul unei măsuri de supraveghere în mediul său obișnuit pe perioada premergătoare procesului care se desfășoară în alt statul membru. Ordinul european de supraveghere judiciară (OESJ) poate fi utilizat pentru toate măsurile de supraveghere neprivative de libertate preliminare fazei de judecată, de exemplu în cazul restricțiilor de călătorie și al obligației de se prezenta cu regularitate în fața organelor competente.

Statul membru în care are loc urmărirea penală decide dacă emite un OESJ. Tipurile de măsuri de supraveghere judiciară sunt prevăzute în Decizia-cadru 2009/829/JAI și în declarațiile ulterioare efectuate de fiecare stat membru (acestea se regăsesc pe site-ul web al RJE). Transferul măsurii de supraveghere judiciară necesită consimțământul persoanei care face obiectul măsurii.

Exemplu: Sonia locuiește și lucrează în statul membru B. Ea se află temporar în statul membru A, unde face obiectul unei anchete pentru fraudă. Autoritatea judiciară din statul A știe unde locuiește Sonia în statul B și consideră că riscul de sustragere este scăzut. În loc să o mențină în arest preventiv în statul A pe perioada premergătoare procesului, autoritatea judiciară din statul A poate emite un ordin prin care să o oblige să se prezinte cu regularitate la organele de poliție din statul B. Pentru a-i permite Soniei să revină și să locuiască în statul B până la data la care începe procesul în A, autoritatea competentă poate, cu acordul Soniei, să emită un OESJ, prin care obligația de a se prezenta în fața organelor competente este recunoscută și executată în statul B.

2.5.4. Transferul deciziilor de probațiune și a sancțiunilor alternative

Decizia-cadru 2008/947/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești și al deciziilor de probațiune în vederea supravegherii măsurilor de probațiune și a sancțiunilor alternative (22)

Decizia-cadru 2008/947/JAI introduce aplicarea principiul recunoașterii reciproce în cazul măsurilor alternative la detenție și al măsurilor de eliberare înainte de termen.

Deciziacadru 2008/947/JAI se referă la perioada de după încheierea procesului și prevede că decizia de probațiune sau altă sancțiune alternativă poate fi executată în alt stat membru decât statul în care a fost condamnată persoana dacă aceasta este de acord cu acest lucru.

Exemplu: Anna este cetățean al statului membru A, dar se află în vacanță în statul membru B. Pentru săvârșirea unei infracțiuni în statul membru B, Anna este condamnată, în locul unei pedepse cu închisoarea, la prestarea de activități în folosul comunității. Anna se poate întoarce în statul A, iar autoritățile acestui stat au obligația de a recunoaște hotărârea de condamnare la activități în folosul comunității și să verifice prestarea acestora.

2.5.5. Sancțiuni financiare

Decizia-cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (23)

Decizia-cadru 2005/214/JAI aplică principiul recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare impuse de autoritățile judiciare sau administrative. Scopul este de a facilita executarea acestor sancțiuni în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile. În temeiul deciziei-cadru, o autoritate judiciară sau administrativă poate transmite o sancțiune financiară direct unei autorități din alt stat membru al Uniunii, această sancțiune fiind recunoscută și executată fără nicio altă formalitate.

Domeniul de aplicare al Deciziei-cadru 2005/214/JAI acoperă toate infracțiunile [articolul 1 litera (a) punctele (i) și (ii)], precum și „încălcările normelor de drept”, cu condiția posibilității introducerii unei căi de atac la „o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală” (Curtea de Justiție a oferit indicații în ceea ce privește acest din urmă termen în special în Hotărârea în cauza Baláž (24), C-60/12, punctele 39 și 40).

Procedura se aplică în situații transfrontaliere atunci când se impune o sancțiune financiară într-un stat membru și urmează să fie executată în statul membru în care autorul infracțiunii își are reședința sau deține bunuri sau venituri.

În unele statele membre, neplata unei sancțiuni financiare poate fi transformată într-o sancțiune privativă de libertate. În aceste situații, un MEA poate fi emis pentru executarea pedepsei cu închisoarea. În măsura posibilului, se recomandă ca Deciziacadru 2005/214/JAI să fie avută în vedere ca una dintre metodele de executare a plății înainte de transformarea sancțiunii financiare în sancțiune privativă de libertate, evitându-se astfel necesitatea de a emite un MEA.

2.5.6. Transferul procedurilor penale

În anumite cazuri relevante ar trebui să se ia în calcul transferul procedurilor penale în statul membru unde persoana suspectată își are reședința. Temeiul juridic pentru transfer este Convenția din 1972 privind transferul de proceduri în materie penală. În cazul statelor membre care nu au ratificat această convenție, transferul se poate întemeia pe competența de drept comun în statul membru de primire de a iniția o anchetă penală. În acest caz, cererea se întemeiază, în mod normal, pe articolul 21 din Convenția Consiliului Europei privind asistența reciprocă în materie penală din 20 aprilie 1959 (ETS nr. 030).

2.6. Principiul specialității și posibilitatea de a face obiectul urmăririi penale pentru alte infracțiuni

În general, o persoană care a fost predată nu poate fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate pentru o altă infracțiune decât cea care a motivat predarea și care a fost săvârșită înaintea predării sale. Acesta este principiul specialității prevăzut la articolul 27 din Decizia-cadru privind MEA.

Acest principiu face însă obiectul unor excepții. Decizia-cadru privind MEA oferă posibilitatea statelor membre să notifice că, în relațiile sale cu alte state membre care au făcut aceeași notificare, renunță la principiul specialității, cu excepția situației în care, într-un caz particular, autoritatea judiciară de executare prevede altfel în decizia sa de predare [a se vedea articolul 27 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA]. Potrivit informațiilor aflate la dispoziția Comisiei, doar Estonia, Austria și România au trimis astfel de notificări.

În plus, articolul 27 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA prevede alte situații în care principiul specialității nu se aplică:

„(a) atunci când persoana nu a părăsit teritoriul statului membru căruia i-a fost predată în 45 de zile de la data eliberării sale definitive, deși a avut posibilitatea să o facă, sau atunci când s-a reîntors aici după ce l-a părăsit;

(b) infracțiunea nu este sancționată cu o pedeapsă sau cu o măsură de siguranță privative de libertate;

(c) procedura penală nu conduce la aplicarea unei măsuri care să restrângă libertatea individuală a persoanei;

(d) atunci când persoana este pasibilă de o pedeapsă sau de o măsură care nu implică privarea de libertate, în special o pedeapsă pecuniară sau o măsură echivalentă, chiar dacă această pedeapsă sau măsură este susceptibilă de restrângerea libertății sale individuale;

(e) atunci când persoana a acceptat să fie predată, renunțând, după caz, în același timp și la principiul specialității, în conformitate cu articolul 13;

(f) atunci când persoana a renunțat în mod expres, după predarea sa, la beneficiul principiului specialității pentru fapte specifice anterioare predării sale. Renunțarea se face în fața autorităților judiciare competente ale statului membru emitent și se consemnează în conformitate cu dreptul intern al acestui stat. Aceasta este redactată astfel încât să reiasă că persoana în cauză a exprimat-o în mod liber și în deplină cunoștință a consecințelor acesteia. Persoana are dreptul, în acest scop, să fie asistată de un avocat;”.

În alte cazuri, este necesar să se solicite consimțământul statului membru de executare inițial în vederea urmăririi penale sau a executării în legătură cu alte infracțiuni [articolul 27 alineatul (3) litera (g) din Decizia-cadru privind MEA]. Consimțământul trebuie să fie acordat atunci când infracțiunea pentru care este solicitat implică ea însăși obligația de predare, în conformitate cu Decizia-cadru privind MEA, cu excepția cazului în care se aplică un motiv obligatoriu sau facultativ de neexecutare.

Dacă este cazul, autoritatea judiciară de executare poate condiționa acordarea consimțământului de îndeplinirea uneia dintre condițiile legate de pedeapsa cu închisoarea cu caracter permanent și returnarea cetățenilor și a rezidenților prevăzute la articolul 5 din Decizia-cadru privind MEA (a se vedea secțiunea 5.8 din acest manual). În astfel de cazuri, statul membru emitent trebuie să acorde garanțiile corespunzătoare [articolul 27 alineatul (4) din Decizia-cadru privind MEA].

Procedura de renunțare la principiul specialității, cu aprobarea autorității judiciare de executare

Cererea de solicitare a consimțământului trebuie să fie prezentată în cadrul aceleiași proceduri și trebuie să conțină aceleași informații ca un MEA obișnuit. Astfel, autoritatea judiciară competentă transmite cererea de solicitare a consimțământului direct autorității judiciare de executare care a predat persoana. Informațiile conținute în cerere, astfel cum se prevede la articolul 8 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA, trebuie să fie traduse în conformitate cu aceleași reguli ca un MEA. Autoritatea judiciară de executare trebuie să ia decizia în termen de cel mult 30 de zile de la primirea cererii [articolul 27 alineatul (4) din Decizia-cadru privind MEA].

În Hotărârea pronunțată în cauza C-388/08 PPU, Leymann și Pustovarov (25), Curtea de Justiție a examinat modul în care trebuie să se stabilească dacă infracțiunea în cauză este o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul articolului 27 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA, care să impună aplicarea procedurii de solicitare a consimțământului, prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (g) și 27 alineatul (4) din Decizia-cadru privind MEA. Curtea a susținut că:

„[…] este necesar să se verifice dacă elementele constitutive ale infracțiunii, potrivit descrierii legale a acesteia în statul membru emitent, sunt cele pentru care persoana a fost predată și dacă există o corespondență suficientă între datele care figurează în mandatul de arestare și cele menționate în actul de procedură ulterior. Sunt admise schimbări în circumstanțele referitoare la timp și la loc, în măsura în care acestea decurg din elementele culese pe parcursul procedurii derulate în statul membru emitent cu privire la comportamentele descrise în mandatul de arestare, nu modifică natura infracțiunii și nu conduc la motive de neexecutare în temeiul articolelor 3 și 4 din decizia-cadru menționată.”

3. PROCEDURA DE EMITERE A UNUI MEA

3.1. Alte proceduri penale în curs și MEA privind aceeași persoană

3.1.1. În statul membru emitent

Înainte de a emite un MEA, autorității judiciare competente i se recomandă să verifice dacă, în statul membru emitent, există alte proceduri penale inițiate sau alte MEA emise cu privire la persoana căutată.

Dacă în statul membru emitent există alte proceduri penale pendinte sau pedepse privative de libertate executabile împotriva persoanei căutate, este recomandabil să se comunice și, dacă este posibil, să se coordoneze pașii următori cu alte autorități naționale înainte de a se emite un MEA. Este important să se asigure că MEA acoperă toate infracțiunile pentru care persoana căutată va fi urmărită penal sau a fost condamnată în statul membru emitent. Acest lucru este de dorit în special datorită principiului specialității care ar putea împiedica urmărirea penală sau condamnarea pentru alte infracțiuni decât cele pentru care persoana a fost predată de către statul membru de executare (a se vedea secțiunea 2.6). Cu toate că după predare se poate solicita consimțământul persoanei căutate sau al statului membru de executare pentru urmărirea penală sau executarea pedepsei în legătură cu aceste infracțiuni [a se vedea articolul 27 alineatul (3) literele (f) și (g) din Decizia-cadru privind MEA], practica a demonstrat că procesul de obținere a acestui consimțământ poate fi lent și anevoios.

Dacă este posibil, toate infracțiunile ar trebui incluse într-un MEA, întrucât acest lucru face procedura în statul membru de executare mai rapidă și mai eficientă. Dacă există un MEA emis în prealabil cu privire la aceeași persoană, acest mandat, ori de câte ori este posibil, ar putea fi înlocuit cu un nou MEA care să acopere atât infracțiunile anterioare mandatului inițial, cât și noile infracțiuni. În cazul în care există o alertă în vederea arestării persoanei, aceasta trebuie actualizată pentru a include noul MEA. Este posibil să se introducă mai multe MEA pentru fiecare alertă în vederea arestării (a se vedea punctul 3.1 din Manualul SIRENE).

3.1.2. În alt stat membru

În cazul în care în alt stat membru sau în alte state membre există indicii ale unor alte proceduri penale pendinte sau pedepse privative de libertate executabile împotriva persoanei solicitate, contactați autoritățile din acest(e) stat(e) înainte de emiterea unui MEA. În aceste cazuri, autoritățile din diferitele state membre ar putea analiza ce stat membru ar trebui să elibereze (primul) MEA și posibilitatea de a transfera procedurile penale într-un singur stat membru sau, cel puțin, în mai puține state membre.

Autoritățile competente ar trebui să verifice în SIS dacă a fost emisă o alertă în vederea arestării cu privire la aceeași persoană de către un alt stat membru. Mai multe state membre pot să introducă o alertă în vederea arestării care are ca obiect aceeași persoană. În caz de arest, biroul SIRENE al statului membru de executare va informa simultan fiecare stat membru în cauză (a se vedea punctul 3.2 din Manualul SIRENE).

Autoritățile competente pot contacta, de asemenea, Eurojust și/sau punctele de contact ale RJE sau pot contacta direct autoritatea competentă a unui alt stat membru (26).

Ar trebui remarcat faptul că, atunci când statul membru de executare a primit mai multe MEA privind persoana căutată, aceasta trebuie, în orice caz, să decidă dacă persoana căutată trebuie mai întâi să fie predată (a se vedea secțiunea 5.10.). Prin urmare, înainte de emiterea unor MEA multiple, ar putea fi mai eficient ca autoritățile judiciare emitente ale statelor membre să încerce să ajungă la un acord cu privire la statul membru căruia trebuie să îi fie predată persoana căutată. Deși autoritatea judiciară de executare nu are obligații în temeiul acordurilor privind MEA concurente încheiate între autoritățile judiciare emitente, ar trebui să țină seama de acestea.

Prin urmare, este recomandabil să indicați la punctul (f) „alte circumstanțe pertinente în speță” al formularului MEA informații privire la aceste acorduri, astfel încât autoritățile judiciare de executare să fie imediat informate cu privire la acestea.

3.2. Completarea formularului de MEA

În anexa III sunt prezentate orientări detaliate privind completarea formularului MEA.

3.2.1. Informații care sunt întotdeauna necesare

Autoritatea judiciară de executare ar trebui să dispună întotdeauna de informațiile minime necesare pentru a-i permite să decidă predarea [a se vedea articolul 15 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA]. În special, autoritatea judiciară de executare trebuie să poată confirma identitatea persoanei și să evalueze dacă se aplică oricare dintre motivele de neexecutare. Astfel, autoritatea judiciară emitentă ar trebui să acorde o atenție deosebită descrierii infracțiunii (infracțiunilor) în formularul MEA.

Informațiile exacte care trebuie furnizate depind de circumstanțele fiecărui caz în parte. Cu toate acestea, este bine să se aibă în vedere faptul că autoritatea judiciară de executare ar putea să dețină foarte puține informații sau chiar nicio informație despre cauza care stă la baza mandatului de arestare sau despre sistemul juridic al statului membru emitent. Prin urmare, este vital ca autoritățile judiciare emitente să se asigure că informațiile din MEA sunt clare, corecte și exhaustive. Dacă formularul MEA este completat corect, nu sunt necesare documente suplimentare.

Din experiență, solicitările de informații suplimentare între autoritățile judiciare emitente și de executare reprezintă una dintre principalele cauze ale întârzierilor înregistrate în executarea MEA. Acest fapt conduce adesea la depășirea termenelor prevăzute în Decizia-cadru privind MEA (a se vedea secțiunea 4.1 privind termenele-limită).

3.2.2. Informații suplimentare utile oferite de către autoritatea judiciară emitentă

Fotografiile și amprentele digitale ale persoanei căutate trebuie să fie adăugate la alerta SIS, în cazul în care acestea sunt disponibile. Mai mult, ar trebui să fie întotdeauna transmise detaliile de contact și numărul de telefon mobil al biroului competent și al persoanei responsabile, astfel încât să se transmită imediat și în orice moment al zilei informația că a fost găsită persoana căutată.

Ori de câte ori este probabil ca statul membru de executare să necesite garanții din partea statului membru emitent, în temeiul articolului 5 din Decizia-cadru privind MEA, este recomandabil să se adauge informațiile relevante la MEA. De exemplu, autoritatea judiciară emitentă își poate exprima deja consimțământul pentru predarea persoanei căutate în statul de executare în condițiile specificate (a se vedea secțiunea 5.8).

3.3. Transmiterea MEA

Procedura de transmitere a MEA depinde de următorul criteriu: autoritatea judiciară emitentă cunoaște sau nu locul în care se află persoana căutată (articolul 9 din Decizia-cadru privind MEA). În cele mai multe cazuri, locul unde se află persoana este necunoscut sau incert și MEA ar trebui transmis tuturor statelor membre prin intermediul SIS. Chiar și atunci când persoana este cunoscută, autoritatea judiciară emitentă poate decide să emită o alertă în SIS [articolul 9 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA].

3.3.1. În cazul în care locul în care se află persoana căutată nu este cunoscut

În cazul în care locul în care se află persoana căutată nu este cunoscut, MEA ar trebui transmis tuturor statelor membre. În acest scop, ar trebui creată în SIS o alertă în vederea arestării sau predării în conformitate cu articolul 26 din Decizia SIS II. Este important de subliniat că, înainte ca alerta să poată fi introdusă în SIS, autoritatea judiciară emitentă trebuie să emită MEA.

Autoritatea judiciară emitentă ar trebui să transmită biroului național SIRENE, după caz, prin intermediul autorității competente, o copie a MEA original și toate informațiile relevante privind persoana în cauză.

Biroul SIRENE din statul membru emitent verifică dacă informațiile sunt complete (de exemplu, dacă există și pot fi atașate fotografii și amprente digitale), atașează la alertă o copie a MEA original și o traducere, dacă este cazul, și validează introducerea alertei în SIS. În plus, biroul SIRENE comunică conținutul MEA tuturor celorlalte birouri SIRENE prin intermediul schimbului de informații suplimentare (formularul A). Formularul A se emite în engleză. Este important să se precizeze în formularul A (la rubrica 311) dacă se limitează căutarea persoanei numai la teritoriile anumitor state membre (căutare geografică).

La primirea formularului A, toate celelalte birouri SIRENE verifică dacă informațiile furnizate în formularul A și în MEA sunt complete. În conformitate cu articolul 25 din Decizia SIS II, birourile SIRENE, sub supraveghere judiciară, pot să verifice și dacă este evident că executarea MEA va trebui să fie refuzată și, în acest caz, vor adăuga un reper la alertă pentru a preveni arestarea. În timpul acestui proces de verificare nu ar trebui să se împiedice accesul utilizatorilor finali la alertă. Trebuie remarcat faptul că, în cazul în care un stat membru nu execută MEA și, în consecință, decide să adauge un reper la alertă, alerta rămâne vizibilă pentru utilizatori. Acțiunea care va trebui întreprinsă nu va fi de a aresta persoana căutată, ci de a afla locul unde se află aceasta (secțiunea 3.6 din Manualul SIRENE).

Birourile SIRENE destinatare verifică, de asemenea, în bazele de date naționale, cum ar fi sistemele poliției și ale penitenciarelor, pentru a vedea dacă persoana căutată este deja cunoscută de aceste autorități și se află eventual deja în detenție pentru o altă infracțiune. Atunci când persoana este localizată pe baza acestei verificări, biroul SIRENE transmite informațiile conținute în formularul A autorității competente, care va executa MEA.

Alerta în vederea arestării este vizibilă pentru autoritățile competente din toate statele membre (de obicei, autoritățile de asigurare a respectării legii și autoritățile judiciare). În cazul în care persoana în cauză este identificată și arestată pe baza alertei SIS în alt stat membru, autoritatea judiciară emitentă va fi informată prin intermediul biroului național SIRENE.

O alertă în vederea arestării, introdusă în SIS, care conține o copie a MEA original constituie și are același efect ca un MEA [Decizia SIS II, articolul 31 alineatul (1)]. De la lansarea SIS de a doua generație, transmiterea MEA în original, pe suport de hârtie, nu mai este necesară, întrucât copia MEA este anexată direct la alertă. Cu toate acestea, întrucât MEA original este emis în limba statului membru emitent și formularul A se emite în engleză, poate fi totuși necesar ca autoritatea judiciară emitentă să trimită o traducere a MEA statului membru de executare, după ce persoana căutată a fost arestată. O copie a traducerii MEA într-una sau mai multe limbi oficiale ale Uniunii se poate atașa la alertă și imediat.

Pe site-ul web al RJE (http://www.ejn-crimjust.europa.eu) există o listă a limbilor acceptate de statele membre (a se vedea secțiunea 3.4.).

Autoritatea judiciară emitentă ar trebui să asigure faptul că alerta introdusă în SIS este menținută doar atât timp cât este necesar pentru realizarea scopurilor pentru care a fost introdusă [Decizia SIS II, articolul 44 alineatul (1)]. Aceasta înseamnă că alerta ar trebui să fie ștearsă dacă MEA este retras (a se vedea secțiunea 10.4. din prezentul manual) sau a avut loc predarea (secțiunea 3.11 din Manualul SIRENE).

3.3.2. În cazul în care locul în care se află persoana căutată este cunoscut

Atunci când se știe unde se află persoana căutată, autoritatea judiciară emitentă poate transmite MEA, în vederea executării, direct autorității competente din statul membru de executare [articolul 9 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA].

În cazul în care autoritatea judiciară emitentă nu cunoaște autoritatea judiciară de executare competentă, aceasta trebuie să efectueze cercetări, în special prin intermediul punctelor de contact ale Rețelei Judiciare Europene, în vederea obținerii acestei informații de la statul membru de executare [articolul 10 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA]. Atlasul de pe site-ul web al RJE (http://www.ejn-crimjust.europa.eu) conține, de asemenea, informații și date de contact aferente autorităților competente din fiecare stat membru.

În scopul de a reduce riscul de sustragere a persoanei căutate, autoritatea judiciară emitentă poate transmite MEA și biroului său național SIRENE, pentru a fi trimis altor state membre prin intermediul SIS (a se vedea secțiunea 3.3.1). Alerta SIS permite organelor de poliție din statele membre să cunoască faptul că persoana este căutată pentru a fi arestată. Cu toate acestea, ar trebui să se indice în mod clar tuturor birourilor SIRENE că se cunoaște locul unde se află persoana, pentru a se evita munca inutilă de verificare a prezenței persoanei pe teritoriul lor.

3.3.3. Transmiterea MEA statelor membre care nu folosesc SIS

În prezent, următoarele state membre ale Uniunii nu folosesc SIS: Irlanda și Cipru. Atunci când este necesar să se transmită un MEA acestor state membre, acest lucru se face fie direct, fie de către biroul național Interpol aferent. Transmiterea prin Interpol este prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA.

Cu toate acestea, trebuie să se ia notă de faptul că, în anumite state membre, o alertă Interpol nu constituie un motiv de arestare. Prin urmare, este important să se indice în mod clar în alertă existența unui MEA, având în vedere că un MEA implică întotdeauna obligația de a aresta persoana căutată.

3.4. Traducerea MEA

Formularul MEA trebuie completat sau tradus în limba oficială sau într-una din limbile oficiale ale statului membru de executare. Cu toate acestea, atunci când statul membru de executare indică într-o declarație că acceptă o traducere în una sau mai multe limbi oficiale ale instituțiilor Uniunii, MEA poate fi și tradusă în una dintre aceste limbi [articolul 8 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA].

Pe site-ul web al RJE (http://www.ejn-crimjust.europa.eu – instrumentul „Fiches belges”) există o listă a limbilor acceptate de statele membre.

În conformitate cu articolul 27 alineatul (2) din Decizia SIS II, în cazul în care MEA este transmis prin intermediul SIS, statul membru emitent poate atașa la alertă și o copie a traducerii MEA într-una sau mai multe dintre limbile oficiale ale instituțiilor Uniunii (și anume engleză, franceză sau germană). Aceste traduceri, precum și formularele A ar trebui să constituie o bază suficientă pentru efectuarea verificărilor prevăzute la punctul 3.3.1 din prezentul manual. Trebuie notat faptul că acest lucru nu aduce atingere obligației de traducere a MEA în limba acceptată de către statul membru de executare.

În cazul în care locul arestării persoanei căutate poate fi anticipat, ar putea fi mai eficient să se traducă în prealabil MEA în limba respectivului stat membru. Acest lucru facilitează respectarea termenului scurt de executare a MEA.

În cazurile în care MEA este transmis direct autorității judiciare de executare, acesta trebuie să fie însoțit de o traducere. Întrucât MEA trebuie prelucrat și executat în regim de urgență [articolul 17 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA], statul membru emitent ar trebui să trimită traducerea în cel mai scurt timp posibil și, în orice caz, în termenul stabilit de statul membru pentru primirea unui MEA tradus (a se vedea secțiunea 4.3 din acest manual).

Traducerile trebuie să folosească modelul de formular-tip de MEA, disponibil în toate cele 24 de limbi oficiale ale Uniunii. Toate versiunile lingvistice ale formularului sunt disponibile pe site-ul web al RJE (în secțiunile „Bibliotecă judiciară” și „Compendiu”, în format pdf și Word).

3.5. După ce persoana căutată este arestată: cooperarea și comunicarea cu autoritățile competente din statul membru de executare

După ce persoana căutată este arestată în alt stat membru, autoritățile competente din statul membru emitent ar trebui să răspundă rapid cererilor de informații și de alt tip din partea autorităților statului membru de executare. Autoritățile competente din statul membru emitent sunt îndrumate către PARTEA II a prezentului manual pentru orientări privind bunele practici de cooperare și comunicare cu autoritățile competente ale statului membru de executare. RJE sau Eurojust pot oferi asistență dacă apar probleme de comunicare. Și birourile SIRENE facilitează în mod periodic comunicarea atunci când persoana a fost arestată în urma unei alerte în vederea arestării, introdusă în SIS.

În cazul în care autoritatea judiciară emitentă decide să își retragă MEA, ar trebui să notifice acest lucru fără întârziere autorității judiciare de executare, în special atunci când persoana căutată a fost privată de libertate. De asemenea, trebuie să se asigure faptul că se șterge alerta în SIS.

Autoritatea judiciară emitentă poate, în orice moment, să transmită toate informațiile suplimentare utile autorității judiciare de executare [articolul 15 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA].

PARTEA II: EXECUTAREA UNUI MEA

4. PROCEDURA DE EXECUTARE A UNUI MEA

4.1. Termenul de luare a deciziei privind executarea MEA

Există termene stricte pentru executarea unui MEA. Termenele depind de existența sau nu a consimțământului persoanei căutate pentru predarea sa. Se subliniază faptul că, indiferent de termene, toate MEA trebuie să fie prelucrate și executate în regim de urgență [articolul 17 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA].

În cazul în care persoana căutată consimte să fie predată, decizia definitivă privind executarea MEA ar trebui luată în termen de 10 zile de la exprimarea consimțământului menționat anterior [articolul 17 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA].

În cazul în care persoana căutată nu consimte să fie predată, decizia definitivă privind executarea MEA ar trebui luată în termen de 60 zile de la arestarea persoanei căutate [articolul 17 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA].

În conformitate cu Decizia-cadru privind MEA, în principiu, consimțământul nu poate fi revocat. Fiecare stat membru poate să prevadă însă că acest consimțământ și, după caz, renunțarea la beneficiul principiului specialității (a se vedea secțiunea 2.6), pot fi revocate, în conformitate cu normele aplicabile în dreptul intern. În cazul în care persoana respectivă își retrage consimțământul, termenul inițial de 10 zile nu se mai aplică și devine de 60 de zile, începând să curgă de la data arestării [articolul 13 alineatul (4) din Decizia-cadru privind MEA]. La stabilirea termenului respectiv, nu se ține seama de perioada cuprinsă între data consimțământului și cea a revocării acestuia.

În mod excepțional, atunci când, într-un caz specific, MEA nu poate fi executat în termenele aplicabile, termenele pot fi prelungite cu 30 de zile suplimentare. În această ipoteză, autoritatea judiciară de executare are obligația de a informa de îndată autoritatea judiciară emitentă cu privire la prelungire și de a justifica întârzierea [articolul 17 alineatul (4) din Decizia-cadru privind MEA].

Astfel cum a statuat Curtea de Justiție în Hotărârea pronunțată în cauza C-168/13 PPU Jeremy F. (27) orice cale de atac privind decizia de predare, care are efect suspensiv și este prevăzută de legislația națională, trebuie, în orice caz, să respecte termenele de luare a unei decizii finale, astfel cum sunt prevăzute în Decizia-cadru privind MEA.

În Hotărârea pronunțată în cauza C-237/15 PPU Lanigan (28), Curtea de Justiție a susținut că expirarea termenelor de luare a unei decizii privind executarea unui MEA nu exonerează instanța competentă de obligația de a pronunța o decizie în această privință și nu exclude, în sine, menținerea în detenție a persoanei căutate. În cazul în care durata reținerii este excesivă, persoana trebuie eliberată, luându-se măsurile necesare pentru a împiedica sustragerea acesteia.

Obligația de a informa Eurojust cu privire la întârzieri

Atunci când un stat membru nu poate respecta termenele stabilite, autoritățile competente trebuie să informeze Eurojust, precizând motivele întârzierii [articolul 17 alineatul (7) din Decizia-cadru privind MEA]. Dată fiind importanța deosebită a respectării termenelor în funcționarea MEA, Eurojust monitorizează cazurile în care este informat în prealabil că este posibil să nu se respecte aceste termene. Astfel, Eurojust poate contribui la identificarea problemelor care au cauzat întârzieri. În numeroase cazuri, Eurojust poate oferi asistență autorităților competente pentru ca acestea să respecte termenele prevăzute, de exemplu prin facilitarea schimbului de informații între autoritățile competente.

4.2. Termenele de predare a persoanei căutate (după luarea deciziei privind executarea MEA)

Termenul de predare a persoanei începe să curgă imediat după luarea deciziei finale privind executarea MEA. Autoritățile competente ar trebui să ia măsuri și să convină cu privire la predarea persoanei în cauză în cel mai scurt timp posibil [articolul 23 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA]. În orice caz, predarea trebuie să aibă loc în termen de cel mult 10 zile de la data deciziei finale privind executarea MEA [articolul 23 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA]. De aceea este necesar să se stabilească modalitățile practice de predare fără întârziere.

În cazul în care predarea persoanei căutate în termenul de 10 zile este împiedicată de un caz de forță majoră în oricare dintre statele membre, autoritatea judiciară de executare și autoritatea judiciară emitentă trebuie să ia imediat legătura una cu cealaltă și să convină asupra unei noi date de predare. În acest caz, predarea trebuie să aibă loc în termen de 10 zile de la noua dată astfel convenită [articolul 23 alineatul (3) din Decizia-cadru privind MEA].

În Hotărârea pronunțată în cauza C-640/15, Vilkas (29), Curtea de Justițiea concluzionat că autoritatea judiciară de executare poate conveni cu autoritatea judiciară emitentă asupra unei noi date de predare, chiar dacă ultimele două tentative de predare au eșuat datorită rezistenței opuse de persoana căutată în măsura în care această rezistență nu a putut fi prevăzută de către autorități și consecințele rezistenței la predare nu au putut fi evitate în pofida tuturor diligențelor depuse de autoritățile în cauză, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Autoritățile în cauză au în continuare obligația de a ajunge la un acord asupra unei noi date de predare în cazul în care termenele prevăzute la articolul 23 au expirat.

În ceea ce privește amânarea datei de predare din motive umanitare grave, de exemplu, îmbolnăvirea gravă a persoanei căutate, a se vedea secțiunea 5.9.1.

4.3. Traducerea MEA

Autoritatea judiciară de executare poate stabili un termen de primire a traducerii EAW. EAW trebuie tradusă în una dintre limbile sale oficiale ale statului membru de executare sau în altă limbă pe care acel stat membru a declarat că o acceptă. Autoritățile judiciare de executare sunt încurajate cu fermitate să stabilească acest termen între 6 și 10 zile calendaristice.

Experiența a arătat că un termen mai scurt de șase zile este adesea prea scurt pentru furnizarea unei traduceri de calitate adecvată. Și o perioadă de peste 10 zile ar putea fi considerată ca având drept consecință o prelungire excesivă a procedurii, în special atunci când persoana căutată este menținută în detenție.

4.4. Comunicarea dintre autoritățile judiciare competente ale statelor membre înainte de luarea deciziei privind predarea

4.4.1. Momentul comunicării

Informațiile suplimentare necesare pentru a permite luarea unei decizii cu privire la predare

Solicitările de informații suplimentare ar trebui să fie de natură excepțională. Această comunicare trebuie să aibă loc prin intermediul birourilor SIRENE, utilizând formularele specifice (formularul M). MEA se întemeiază pe prezumția generală potrivit căreia autoritatea judiciară de executare poate decide cu privire la predare pe baza informațiilor cuprinse în MEA. Această prezumție se bazează pe principiul recunoașterii reciproce și pe necesitatea de a decide rapid în legătură cu predarea. Solicitările de informații suplimentare sunt necesare însă în anumite situații pentru a se conforma obligației de a executa un MEA.

În cazul în care informațiile comunicate de statul membru emitent sunt insuficiente pentru a permite autorității judiciare de executare să decidă predarea, autoritatea judiciară de executare trebuie să comunice cu autoritatea judiciară emitentă pentru a obține informațiile suplimentare necesare. Este important de menționat faptul că în Decizia-cadru privind MEA aceasta figurează ca o obligație în sarcina autorității judiciare de executare [articolul 15 alineatul (2)].

Comunicarea între autoritățile judiciare emitente și de executare înainte de luarea deciziei de predare ar trebui să vizeze în principal informații suplimentare care sunt relevante pentru decizia de predare (a se vedea secțiunea 5.6). În consecință, solicitările de informații suplimentare ar trebui să vizeze, în special, conținutul solicitat în formularul MEA de care este nevoie pentru a evalua posibilitatea de a executa MEA și aplicabilitatea unui eventual motiv de refuz.

În conformitate cu principiul recunoașterii reciproce, autoritatea judiciară de executare nu poate pune în discuție temeinicia deciziilor adoptate de autoritățile judiciare ale statului membru emitent.

Comunicarea ar trebui să se desfășoare cât mai curând posibil și, în orice caz, respectându-se termenele prevăzute la articolul 17 din Decizia-cadru privind MEA.

Printre situațiile tipice în care informații suplimentare ar fi necesare se numără cazurile în care:

(a) o parte relevantă din formularul MEA nu este completată;

(b) conținutul MEA este neclar;

(c) este vorba de o eroare manifestă în MEA; sau

(d) nu este clar dacă a fost arestată persoana care trebuia în temeiul MEA.

Înainte de a invoca un motiv de refuz

În multe situații, autoritatea judiciară de executare ar putea contacta autoritatea judiciară emitentă, înainte de a decide să aplice un motiv de neexecutare. De exemplu, contactele pot fi benefice pentru a stabili dacă există și alte măsuri de cooperare judiciară care ar putea fi utilizate atunci când MEA nu poate fi executat.

Alte motive de a comunica

Ar putea fi necesar ca autoritățile să comunice și în următoarele cazuri:

(a) pentru obținerea de garanții din partea statului membru emitent privind pedepsele privative de libertate cu caracter permanent sau returnarea cetățenilor sau rezidenților care vor executa pedepse privative de libertate în statul membru de executare (a se vedea secțiunea 5.8); și

(b) în cazul în care au fost emise mai multe MEA privind aceeași persoană (a se vedea punctul 5.10).

4.4.2. Modul de comunicare

MEA se bazează pe principiul contactului direct între autoritățile competente. Comunicarea directă dintre autoritatea judiciară emitentă și cea de executare are avantajul de a fi mai rapidă și mai fiabilă.

Comunicarea trebuie să se realizeze însă prin intermediul autorităților centrale, în cazul în care statul membru a desemnat o autoritate centrală pentru corespondența oficială, în conformitate cu articolul 7 din Decizia-cadru privind MEA. Informații referitoare la statele membre care au făcut uz de această posibilitate pot fi găsite pe siteul web al RJE (https://www.ejn-crimjust.europa.eu).

Atlasul judiciar (date de contact)

Datele de contact ale autorităților competente din statele membre sunt disponibile în Atlasul de pe site-ul web al RJE (https://www.ejn-crimjust.europa.eu). Atlasul a fost elaborat cu scopul de a identifica autoritatea locală competentă să primească decizia care trebuie executată și de a contacta persoana potrivită pentru a discuta probleme practice legate de MEA și de alte instrumente de recunoaștere reciprocă.

Metode de comunicare

Nu există norme specifice în Decizia-cadru privind MEA privind formele sau procedurile de comunicare, în urma primirii unui MEA. Comunicarea poate fi efectuată prin orice mijloace disponibile care sunt suficient de sigure (de exemplu, prin telefon sau e-mail). Cel mai eficient mod este de a comunica direct cu minimum de formalități și, ori de câte ori este posibil, găsind o limbă comună.

Este recomandabil să păstrați un stil cât mai simplu al comunicării în scris. Ar trebui să evitați sau să explicați termenii și conceptele care ar putea avea conotații diferite în diferitele sisteme juridice. Acest lucru contribuie la evitarea neînțelegerilor și a problemelor care ar putea să apară în procesul de traducere.

Buna comunicare ajută la menținerea unei proceduri rapide, la evitarea neînțelegerilor și la respectarea termenelor scurte prevăzute la articolul 17 din Decizia-cadru privind MEA (a se vedea secțiunile 4.1 și 4.2 din prezentul manual privind termenele).

Caracter întotdeauna urgent

Autoritatea judiciară emitentă trebuie să se ocupe de cererile de informații suplimentare în regim de urgență. Autoritatea judiciară de executare poate stabili un termen (rezonabil) pentru primirea acestor informații, ținând seama de necesitatea respectării termenelor stabilite la articolul 17 din Decizia-cadru privind MEA [articolul 15 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA].

Autoritățile competente ar trebui să ia în considerare, de asemenea, întârzierile pe care le-ar putea provoca cererile de informații suplimentare și să încerce să le reducă la minimum.

Eurojust sau punctele de contact ale RJE pot facilita comunicarea

Punctele de contact ale RJE sau membrii naționali ai Eurojust pot facilita comunicarea cu alte autorități din statele membre. Atât RJE, cât și Eurojust pot să ofere comunicații rapide și informale între reprezentanții tuturor sistemelor juridice ale statelor membre.

Utilizarea Eurojust sau RJE în conformitate cu rolurile lor specifice este de dorit în special în situații de urgență și/sau în cazul în care este dificil să se găsească autoritatea competentă.

De exemplu, instrumentele disponibile pe site-ul internet al RJE (Atlasul judiciar european, Fiches belges) și punctele de contact ale RJE pot contribui la identificarea autorităților judiciare de executare competente și pot oferi informații cu privire la cerințele specifice în statul membru de executare, în timp ce membrul național din cadrul Eurojust ar trebui să fie implicat în caz de întârzieri repetate sau refuz de executare ori în cazul cumulului de MEA. În plus, se poate folosi conexiunea de telecomunicații securizată a RJE pentru transmiterea MEA, astfel cum se prevede la articolul 10 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA. Este o bună practică să se menționeze în formularul MEA dacă în pregătirea MEA au fost implicate puncte de contact ale RJE, membrii naționali ai Eurojust ori alte persoane responsabile de caz (30).

Rolul birourilor SIRENE

În ceea ce privește alertele în vederea arestării emise în SIS, birourile SIRENE sunt responsabile de schimbul de informații din momentul în care este găsită persoana cel puțin până la inițierea procedurii formale de predare. Autoritățile judiciare ar trebui să informeze biroul SIRENE cu privire la eventualele noi evoluții care au loc între momentul obținerii rezultatului pozitiv și cel al luării deciziei finale de executare a MEA.

4.5. Obligația autorității judiciare de executare de a informa autoritatea judiciară emitentă după adoptarea deciziei privind predarea

După luarea unei decizii privind predarea sau nu a persoanei căutate, autoritatea judiciară de executare are obligația de a informa autoritatea competentă a statului membru emitent cu privire la această decizie, precum și cu privire la timpul petrecut în detenție.

4.5.1. Informații privind decizia referitoare la predare

Autoritatea judiciară de executare trebuie să informeze autoritatea judiciară emitentă cu privire la decizia privind predarea. Indiferent dacă persoana căutată va fi predată, această notificare trebuie să fie efectuată imediat după luarea deciziei, cu scopul de a permite autorităților statului membru emitent să ia măsurile corespunzătoare. Această obligație de a notifica imediat statul membru emitent decurge din articolul 22 din Decizia-cadru privind MEA.

În acest scop, este recomandabil să se utilizeze formularul-tip prezentat în anexa VII la prezentul manual. Se recomandă, de asemenea, ca autoritatea judiciară de executare să comunice decizia direct autorității judiciare emitente, acest lucru facilitând o comunicare clară și rapidă (a se vedea secțiunea 4.4.2).

Orice refuz de a executa un MEA trebuie să fie motivat [articolul 17 alineatul (6) din Decizia-cadru privind MEA].

Este important ca autoritatea judiciară de executare să indice în mod clar infracțiunea (infracțiunile) la care se referă decizia privind predarea. Acest lucru este relevant din perspectiva aplicării principiului specialității prevăzut la articolul 27 din Decizia-cadru privind MEA (a se vedea secțiunea 2.6 din prezentul manual). Principiul specialității ar putea împiedica statul membru emitent să înceapă urmărirea penală pentru alte infracțiuni, comise înainte de predare, decât cea sau cele pentru care a fost predată persoana căutată.

În cazul în care MEA a fost introdus în SIS, autoritatea judiciară de executare ar trebui să notifice decizia sa biroului SIRENE din statul său membru.

4.5.2. Informații privind timpul petrecut în detenție

Toate informațiile privind durata detenției persoanei căutate pe baza MEA trebuie transmise autorității judiciare emitente. Decizia-cadru privind MEA prevede că aceste informații se transmit la momentul predării [articolul 26 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA]. Aceste informații pot fi transmise de autoritatea judiciară de executare sau de autoritatea centrală.

Este important ca autoritățile statului membru emitent să fie informate cu exactitate de perioada petrecută în detenție. Această perioadă trebuie dedusă din durata totală a pedepsei sau a măsurii de siguranță privative de libertate [articolul 26 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA].

Formularul-tip din anexa VII conține o rubrică pentru furnizarea de informații privind timpul petrecut în detenție.

În Hotărârea pronunțată în cauza C-294/16 PPU JZ (31) Curtea de Justiție a statuat că:

„47. (…) noțiunea «detenție», în sensul articolului 26 alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/584, trebuie să fie interpretată ca vizând, pe lângă încarcerare, orice măsură sau orice ansamblu de măsuri impuse persoanei în cauză, care, din cauza tipului lor, a duratei, a efectelor și a modalităților de executare, privează persoana în cauză de libertatea sa într-un mod comparabil cu o încarcerare. (…) 53. La punerea în aplicare a articolului 26 alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/584, autoritatea judiciară a statului membru emitent al mandatului european de arestare este obligată să examineze dacă măsurile adoptate în privința persoanei în cauză în statul membru de executare trebuie să fie asimilate unei privări de libertate, conform celor indicate la punctul 47 din prezenta hotărâre, și constituie, prin urmare, o detenție în sensul acestui articol 26 alineatul (1). În cazul în care, în cadrul acestei examinări, autoritatea judiciară în cauză ajunge la concluzia că situația se prezintă astfel, articolul 26 alineatul (1) menționat impune computarea din perioada de privare de libertate pe care persoana respectivă ar trebui să o execute în statul membru emitent al mandatului european de arestare a întregii perioade în care aceste măsuri au fost aplicate. (…) 55. Cu toate acestea, întrucât articolul 26 alineatul (1) menționat se limitează la a impune un nivel minim de protecție a drepturilor fundamentale ale persoanei împotriva căreia s-a emis mandatul european de arestare, acesta nu poate fi interpretat, astfel cum a precizat avocatul general la punctul 72 din concluzii, în sensul că se opune ca, exclusiv în temeiul dreptului național, autoritatea judiciară a statului membru emitent al mandatului de arestare în cauză să poată computa din durata totală a privării de libertate pe care persoana respectivă ar trebui să o execute în acest stat membru, în tot sau în parte, perioada în care această persoană a făcut obiectul, în statul membru de executare, unor măsuri care nu implică o privare de libertate, ci o restrângere a acesteia. 56. În sfârșit, trebuie amintit că, cu ocazia examinării menționate la punctul 53 din prezenta hotărâre, autoritatea judiciară a statului membru emitent al mandatului european de arestare poate, în temeiul articolului 26 alineatul (2) din Deciziacadru 2002/584, să solicite autorității competente a statului membru de executare toate informațiile a căror transmitere ar fi considerată necesară.”

4.6. Menținerea persoanei căutate în detenție în statul membru de executare

În urma arestării pe baza MEA a persoanei căutate, autoritatea judiciară de executare trebuie să decidă dacă persoana va fi menținută în detenție sau va fi eliberată până la adoptarea deciziei privind executarea MEA. Astfel, detenția nu este obligatorie și persoana poate fi pusă provizoriu în libertate, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare (articolul 12 din Decizia-cadru privind MEA).

În cazul în care această persoană nu este ținută în detenție, autoritatea competentă din statul membru de executare are obligația de a lua măsurile pe care le consideră necesare pentru a evita fuga persoanei căutate (articolul 12 din Decizia-cadru privind MEA). Aceste măsuri ar putea include, de exemplu, interdicții de călătorie sau obligația de a se prezenta periodic la organele competente și supravegherea electronică.

Decizia privind detenția este luată în conformitate cu legislația națională și în conformitate cu articolul 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care prevede că orice persoană are dreptul la libertate și la siguranță și stabilește condițiile și limitările privind utilizarea arestului preventiv în procedurile aferente MEA.

În Hotărârea pronunțată în cauza C-237/15 PPU, Lanigan, Curtea de Justiție a statuat:

„Articolul 15 alineatul (1) și articolul 17 din Decizia cadru 2002/584/JAI a Consiliului (…) trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare rămâne obligată să adopte decizia cu privire la executarea mandatului european de arestare după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 menționat. Articolul 12 din decizia-cadru menționată coroborat cu articolul 17 din aceasta și în lumina articolului 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că nu se opune, într-o astfel de situație, menținerii în detenție a persoanei căutate, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, chiar dacă durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene, cu condiția ca această durată să nu aibă un caracter excesiv în raport cu caracteristicile procedurii urmate în cauza principală, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere. Dacă autoritatea judiciară de executare decide să pună capăt detenției persoanei menționate, această autoritate este obligată să ia, împreună cu punerea provizorie în libertate a acesteia, orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga acesteia și să se asigure că condițiile materiale necesare în vederea predării sale efective rămân întrunite câtă vreme nu s-a adoptat nicio decizie definitivă cu privire la executarea mandatului european de arestare.”

5. DECIZIA DE PREDARE

5.1. Obligația generală de a executa MEA

Autoritatea judiciară de executare are obligația generală de a executa orice MEA pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile Deciziei-cadru privind MEA (articolul 1. Aceste dispoziții sunt fac obiectul secțiunilor 5-8 din prezentul manual. Decizia privind predarea trebuie executată în termenul menționat în secțiunea 4.

În plus, autoritățile competente trebuie să se asigure că drepturile procedurale minime ale persoanei căutate sunt respectate, astfel cum se menționează în secțiunea 11.

5.2. Lista celor 32 de infracțiuni care duc la predare fără verificarea dublei incriminări

Autoritatea judiciară de executare ar trebui să verifice dacă oricare dintre infracțiuni a fost încadrată de către autoritatea judiciară emitentă în cele 32 de categorii de infracțiuni enumerate la articolul 2 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA. Autoritatea judiciară de executare poate verifica dubla incriminare doar în cazul infracțiunilor care nu fac parte din lista celor 32 de infracțiuni.

Trebuie subliniat că se aplică în mod exclusiv definiția noțiunii de infracțiune și limita maximă a pedepsei din legea relevantă a statului membru emitent. Autoritatea judiciară de executare trebuie să recunoască ceea ce a indicat autoritatea judiciară emitentă în MEA.

În Hotărârea pronunțată în cauza C-289/15 Grundza, Curtea de Justiție a interpretat articolul 7 alineatul (3) și articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia-cadru 2008/909/JAI (și anume modul în care trebuie analizată condiția dublei incriminări). Curtea de Justiție a statuat că:

„38. (…) în cadrul aprecierii dublei incriminări, autorității competente din statul de executare îi revine sarcina de a verifica dacă elementele de fapt care stau la baza infracțiunii, astfel cum sunt reflectate în hotărârea judecătorească pronunțată de autoritatea competentă din statul emitent, ar fi de asemenea, ca atare, în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul statului de executare, pasibile de o sancțiune penală pe acest teritoriu. (…) 49. (…) în cadrul aprecierii dublei incriminări, autoritatea competentă din statul de executare nu trebuie să verifice dacă interesul protejat de statul emitent a fost încălcat, ci dacă, în ipoteza în care încălcarea respectivă s-ar fi produs pe teritoriul statului membru în care se află respectiva autoritate, un interes similar, protejat de dreptul național al acestui stat, ar fi fost considerat lezat.”

În cazul în care autoritatea judiciară de executare consideră că este vorba de o eroare manifestă în această privință, acesta trebuie să contacteze autoritatea judiciară emitentă pentru a solicita clarificări (a se vedea secțiunea 4.4 privind comunicarea).

5.3. Infracțiuni accesorii

Infracțiunile accesorii se referă la una sau mai multe infracțiuni care se sancționează cu o pedeapsă inferioară pragului stabilit la articolul 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA. Astfel de încălcări pot fi incluse în MEA ca infracțiuni accesorii. Autoritatea judiciară emitentă poate include astfel de infracțiuni în formularul MEA, deși acestea nu intră în domeniul de aplicare al MEA (a se vedea secțiunea 2.3).

Cu toate acestea, MEA trebuie întotdeauna emis pentru cel puțin o infracțiune care respectă pragul prevăzut la articolul 2 alineatul (1) din Decizia-cadru privind MEA.

Decizia-cadru privind MEA în sine nu prevede în mod explicit cum trebuie tratată chestiunea predării pentru infracțiuni accesorii. Unele state membre au decis să o permită, altele nu. În cazul în care statul membru de executare nu acceptă predarea pentru infracțiuni accesorii, principiul specialității s-ar putea opune urmăririi penale a acestor infracțiuni de către statul membru emitent (a se vedea secțiunea 2.6 privind principiul specialității).

În cazul în care MEA include infracțiuni accesorii, se recomandă ca autoritatea judiciară de executare să indice în mod clar în decizia de predare dacă predarea are ca obiect și infracțiunile accesorii. Predarea pentru infracțiuni accesorii acordă statului membru emitent competența de urmărire penală sau de executare a unei pedepse cu închisoarea pentru aceste infracțiuni.

Anexa VIII conține o listă a statelor membre ale căror sisteme juridice prevăd posibilitatea predării pentru infracțiuni accesorii.

5.4. Motive de neexecutare (de refuz)

Obligația generală de a executa MEA [consacrată la articolul 1 alineatul (2) din Decizia-cadru privind MEA] este limitată de motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a MEA, și anume motivele de refuz (articolele 3, 4 și 4a din Decizia-cadru privind MEA). Este important de observat că, în conformitate cu Decizia-cadru privind MEA, aceste motive sunt singurele pe care autoritatea judiciară de executare le poate invoca ca temei de neexecutare. În ceea ce privește motivele de neexecutare facultativă, autoritatea judiciară de executare nu le poate invoca decât pe cele care sunt transpuse în legislația sa națională. Curtea de Justiție a clarificat faptul că lista motivelor este exhaustivă [în special Hotărârile pronunțate în cauza C-123/08, Wolzenburg, punctul 57 și în cauzele conexate C-404/15 și C-659/15 PPU, Aranyosi și Căldăraru, punctul 80 (32).

Autoritatea judiciară de executare poate contacta autoritatea judiciară emitentă înainte de a decide să refuze predarea. Acest lucru ar putea fi recomandabil atunci când există incertitudini cu privire la aplicarea motivelor de neexecutare. Înainte de a lua decizia de respingere, autoritatea judiciară de executare poate iniția contacte referitoare și la posibilitatea de a aplica alte măsuri, cum ar fi transferul de deținuți, (a se vedea secțiunea 4.4 privind comunicarea și secțiunea 2.5 privind alte măsuri de cooperare judiciară de la nivelul Uniunii).

După ce s-a luat decizia de a refuza predarea, persoana căutată nu mai poate fi menținută în detenție în temeiul MEA.

5.4.1. Motive de neexecutare obligatorie

În cazul în care se aplică unul sau mai multe dintre motivele de neexecutare obligatorie, autoritatea judiciară de executare trebuie să refuze executarea MEA (articolul 3 din Decizia-cadru privind MEA). Prin urmare, din momentul în care autoritatea judiciară de executare a stabilit că se aplică unul dintre aceste motive, trebuie să refuze executarea. Aceste motive sunt prevăzute în articolul 3 din Decizia-cadru privind MEA.

Amnistia [articolul 3 alineatul (1)]

Infracțiunea care se află la baza mandatului de arestare este acoperită de amnistie în statul membru de executare. Este de asemenea necesar ca statul membru de executare să fie competent, în temeiul dreptului său penal, să înceapă urmărirea penală în legătură cu infracțiunea.

Ne bis in idem [articolul 3 alineatul (2)]

Autoritatea judiciară de executare este informată că persoana căutată a fost judecată definitiv într-un stat membru pentru aceleași fapte. Este de asemenea necesar ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor statului membru în care s-a pronunțat hotărârea de condamnare.

Curtea de Justiție a pronunțat mai multe hotărâri în cauze referitoare la interpretarea principiului ne bis in idem în ceea ce privește articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen (CAAS). Aceste hotărâri se aplică Deciziei-cadru privind MEA în temeiul hotărârii din cauza C-261/09 Mantello (33) și clarifică unii termeni precum „hotărâre definitivă”, „aceleași fapte” și „pedeapsa să fi fost executată”. În Hotărârea pronunțată în cauza C129/14 PPU, Spasic (34), Curtea de Justiție s-a pronunțat în sensul că articolul 54 din CAAS, ca atare, este compatibil cu articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, unde este consacrat acest principiu.

Anexa VI conține rezumate ale hotărârilor Curții de Justiție cu privire la principiul ne bis in idem.

Articolul 54 din CAAS

„O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definiti