Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI cu privire la aprobarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției de la Haga din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului /* COM/2014/046 final - 2014/0021 (NLE) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. CONTEXTUL PROPUNERII 1.1. Obiectul propunerii Comisia propune ca UE să aprobe Convenția din 2005 privind acordurile de alegere a forului. Convenția a fost semnată de Uniune la 1 aprilie 2009 pe baza Deciziei 2009/397/CE a Consiliului[1]. Planul de acțiune privind punerea în aplicare a Programului de la Stockholm a anunțat intenția Comisiei de a propune aprobarea convenției în 2012. Aprobarea convenției de către UE ar reduce incertitudinea juridică pentru întreprinderile din UE care desfășoară activități comerciale în afara acesteia, asigurând faptul că sunt respectate acordurile de alegere a forului incluse în contractele încheiate de aceste întreprinderi și că hotărârile pronunțate de instanțele desemnate în astfel de acorduri ar fi eligibile pentru a fi recunoscute și executate în celelalte state care sunt părți contractante la convenție. În ansamblu, aprobarea convenției de către UE ar contribui la realizarea obiectivelor care stau la baza normelor UE privind prorogarea de competență, prin crearea unui set armonizat de norme în cadrul UE în ceea ce privește țările terțe care vor deveni părți contractante la convenție. 1.2. Convenția de la Haga din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului Convenția privind acordurile de alegere a forului a fost încheiată la 30 iunie 2005 sub auspiciile Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat. Aceasta are ca scop să confere părților implicate în acorduri între întreprinderi și în litigii internaționale o mai mare securitate și predictibilitate juridică, prin crearea la nivel mondial a unui mecanism opțional de soluționare a litigiilor ca alternativă la actualul sistem de arbitraj. În special, obiectivul convenției este de a promova investițiile și comerțul internațional printr-o cooperare judiciară consolidată și prin introducerea unor norme unitare privind competența bazate pe acordurile exclusive de alegere a forului și privind recunoașterea și executarea hotărârilor pronunțate de instanțele desemnate în statele care sunt părți contractante. Convenția urmărește să stabilească un echilibru între (i) necesitatea de a garanta părților că doar instanțele desemnate de acestea vor soluționa cauza și că hotărârea pronunțată va fi recunoscută și executată în străinătate și (ii) necesitatea de a permite statelor membre să pună în aplicare anumite aspecte ale propriilor politici publice, în ceea ce privește, în special, protecția părților mai vulnerabile, protecția împotriva formelor grave de injustiție în anumite situații și garantarea respectării anumitor criterii de competență exclusivă a statelor membre. 1.3. Legătura dintre convenția și Regulamentul Bruxelles I La nivelul UE, competența judiciară internațională a instanțelor Uniunii pe baza acordurilor de alegere a forului este reglementată prin Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (Regulamentul Bruxelles I)[2] [care urmează să fie înlocuit cu Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (reformare)[3] de la 10 ianuarie 2015]. Cu toate acestea, Regulamentul Bruxelles I nu reglementează punerea în aplicare în Uniune a acordurilor de alegere a forului în favoarea instanțelor din statele terțe[4]. Acest lucru ar fi realizat după aprobarea de către Uniune a Convenției privind acordurile de alegere a forului. Modificările recente aduse Regulamentului Bruxelles I [Regulamentul Bruxelles I (reformare)] au consolidat autonomia părților prin asigurarea faptului că acordurile de alegere a forului nu pot fi eludate de către părțile care se adresează altor instanțe, încălcând astfel acordurile menționate. În același timp, aceste modificări asigură faptul că abordarea acordurilor de alegere a forului în cazul situațiilor intra-UE este în concordanță cu cea care s­ar aplica situațiilor extra-UE în temeiul convenției, după aprobarea lor de către Uniune. Prin urmare, Regulamentul Bruxelles I (reformare) pregătește terenul pentru aprobarea convenției de către UE. Raportul dintre normele prevăzute în convenție și normele UE existente și viitoare este prevăzut la articolul 26 alineatul (6) din convenție, după cum urmează: „Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării normelor unei organizații regionale de integrare economică parte la prezenta convenție, adoptate anterior sau ulterior încheierii acesteia: (a) când nicio parte nu este rezidentă într-un stat contractant care nu este un stat membru al organizației regionale de integrare economică; (b) în ceea ce privește recunoașterea sau executarea hotărârilor între statele membre ale unei organizații regionale de integrare economică.” Prin urmare, convenția are incidență asupra aplicării Regulamentului Bruxelles I atunci când cel puțin una dintre părți își are reședința într-un stat contractant al convenției. Convenția prevalează asupra normelor privind competența prevăzute de regulament, cu excepția cazului în care ambele părți sunt rezidenți ai UE sau provin din state terțe care nu sunt părți contractante la convenție. În ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor, regulamentul prevalează în cazul în care instanța care a emis hotărârea și instanța în care se solicită recunoașterea și executarea își au ambele sediul în Uniune. Prin urmare, după aprobarea de către UE, convenția va reduce domeniul de aplicare a Regulamentului Bruxelles I. Cu toate acestea, reducerea menționată a domeniului de aplicare este acceptabilă având în vedere respectul sporit acordat autonomiei părților la nivel internațional și o mai mare securitate juridică pentru întreprinderile din UE implicate în comerțul cu părțile provenind din statele terțe. 1.4. Beneficii pentru întreprinderile europene Un acord de alegere a forului este un element important în cadrul negocierii contractelor internaționale, deoarece asigură previzibilitatea juridică în caz de litigiu. Prin urmare, acesta reprezintă un element important în evaluarea riscurilor pentru societățile care participă la schimburile comerciale internaționale. Cifrele colectate în cursul pregătirii propunerii Comisiei de semnare a convenției și privind Regulamentul Bruxelles I (reformare)[5] arată importanța acordurilor de alegere a forului pentru întreprinderile din UE în cadrul relațiilor dintre întreprinderi (B2B). Eficacitatea acordurilor de alegere a forului în cadrul UE este asigurată prin Regulamentul Bruxelles I. Autonomia părților trebuie asigurată nu numai în UE, ci și dincolo de frontierele acesteia. Convenția va oferi întreprinderilor din UE securitatea juridică necesară cu privire la faptul că acordurile acestora de alegere a forului în favoarea unei instanțe din afara UE sunt respectate în Uniune și că acordurile în favoarea unei instanțe din UE sunt respectate în statele terțe. De asemenea, aceasta va asigura că întreprinderile din UE pot avea încredere că o hotărâre pronunțată de instanța aleasă din UE este eligibilă pentru recunoaștere și executare în statele terțe care sunt părți contractante la convenție și vice versa. Evaluarea impactului efectuată de Comisie cu privire la încheierea convenției de către UE (SEC/2008/2389 final) a concluzionat că aprobarea convenției ar putea conduce la creșterea tendinței întreprinderilor de a include acordurile de alegere a forului în contractele internaționale, datorită securității juridice sporite. În ansamblu, aceasta poate acționa ca un stimulent pentru comerțul internațional. Beneficiile pentru întreprinderile din UE care rezultă din aprobarea convenției de către UE vor crește odată cu numărul de ratificări ale convenției, în special de către principalii parteneri comerciali ai Uniunii. 2. REZULTATELE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI Înainte de a propune decizia Consiliului privind semnarea convenției, Comisia a efectuat în 2008 o evaluare a impactului referitoare la încheierea convenției de către UE[6]. Aceasta a stabilit că încheierea convenției ar putea fi benefică pentru întreprinderile europene în ceea ce privește promovarea securității și a previzibilității juridice în raport cu țările terțe. Evaluarea impactului a sugerat că, la aprobarea convenției, UE ar putea să ia în considerare posibilitatea de a face declarații în temeiul articolului 21 din convenție privind excluderea din domeniul său de aplicare a drepturilor de autor și a drepturilor conexe (în cazul în care valabilitatea acestor drepturi este legată de statele membre) și a contractelor de asigurare (în cazul în care deținătorul poliței de asigurare este domiciliat în UE și riscul sau evenimentul, bunul sau proprietatea asigurată au legătură în mod exclusiv cu UE). Având în vedere impactul asupra ambelor industrii și faptul că punctele de vedere ale părților interesate au fost divergente în trecut, Comisia a examinat mai detaliat necesitatea de a face astfel de declarații. În special, decizia sa de a propune aprobarea convenției însoțită de o declarație privind domeniul de aplicare al convenției a fost precedată de o consultare cu statele membre în cadrul Grupului de lucru al Consiliului pentru chestiuni de drept civil (Chestiuni generale) la 28 mai 2013 (pentru mai multe informații, a se vedea punctul 3.2 de mai jos). 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII 3.1. Competența Uniunii în ceea ce privește convenția Convenția permite unei organizații regionale de integrare economică, în funcție de sfera de aplicare a competențelor privind obiectul convenției, să încheie convenția împreună cu statele sale membre sau în nume propriu, având drept urmare instituirea unor obligații pentru statele sale membre (articolele 29 și 30). Declarația relevantă poate fi făcută la momentul semnării, acceptării, aprobării sau aderării la convenție. Atunci când UE a semnat convenția, aceasta a declarat, în conformitate cu articolul 30 al convenției, că are competență asupra tuturor aspectelor reglementate de convenție si că statele sale membre nu vor fi părți contractante la convenție, însă vor avea obligații în temeiul încheierii acesteia de către UE. Prin urmare, nu este necesar ca UE să facă o nouă declarație în conformitate cu articolul 30 atunci când aprobă convenția. 3.2. Declarații în temeiul convenției care au incidență asupra domeniului său de aplicare material În scopul flexibilității și al menținerii potențialei sale atractivități la scară largă, convenția permite părților contractante să extindă sau să reducă domeniul de aplicare material al acesteia prin formularea declarațiilor relevante în acest sens (articolele 19-22). Declarațiile pot fi făcute în momentul semnării sau al aprobării sau în orice alt moment ulterior și pot fi modificate sau retrase în orice moment. La semnarea convenției, Uniunea nu a făcut declarații în temeiul acestor articole. Așa cum s-a menționat mai sus, Comisia a desfășurat consultări suplimentare cu statele membre în perioada mai-iunie 2013 cu privire la necesitatea unor astfel de declarații. Rezultatele consultărilor sunt prezentate mai jos. 3.2.1. Declarații în temeiul articolelor 19, 20 și 22 Articolul 19 permite unui stat să facă o declarație în temeiul căreia instanțele sale pot refuza să se pronunțe în legătură cu litigii cărora li se aplică un acord privind alegerea exclusivă a forului în cazurile care nu prezintă nicio altă legătură cu statul de care aparțin, cu excepția alegerii forului. Articolul 20 permite unui stat să facă o declarație în temeiul căreia instanțele sale pot refuza recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate de instanța unui alt stat contractant dacă părțile își aveau reședința în statul solicitat iar raporturile dintre părți, precum și toate celelalte elemente relevante ale litigiului, altele decât localizarea instanței desemnate, aveau legătură doar cu statul solicitat. Prin urmare, articolele 19 și 20 permit excluderea din domeniul de aplicare al convenției a anumitor situații care nu prezintă niciun alt element internațional cu excepția alegerii forului. Articolul 22 oferă posibilitatea ca un stat să extindă domeniul de aplicare al convenției pentru a acoperi acordurile de alegere neexclusivă a forului în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești. Datorită principiului reciprocității, obligația de a recunoaște și executa hotărâri bazate pe acordurile de alegere neexclusivă a forului se extinde numai la hotărârile pronunțate de către instanțele altor părți contractante care au făcut ele însele declarații în temeiul articolului 22. În ceea ce privește articolele 19 și 20, ar trebui subliniat că dreptul Uniunii recunoaște acordurile de alegere a forului în situațiile în care alegerea forului este singura legătură cu statul instanței alese. Dreptul Uniunii nu necesită o legătură suplimentară cu statul ales pe lângă alegerea forului. Prin urmare, nu există niciun motiv pentru a exclude astfel de situații din domeniul de aplicare al convenției. Acest aspect a fost confirmat în cadrul consultărilor Comisiei cu statele membre în ceea ce privește posibilele declarații în temeiul articolelor 19 și 20. Prin urmare, Comisia nu propune formularea unor declarații în temeiul acestor articole. În ceea ce privește articolul 22, în cazul în care domeniul de aplicare al convenției ar fi extins, recunoașterea și executarea hotărârilor pronunțate pe baza acordurilor de alegere neexclusivă a forului ar avea drept rezultat faptul că instanțele din statele membre ale UE, în general, nu ar putea să se declare competente în situațiile în care ar fi sesizate de una dintre părți în urma pronunțării unei hotărâri pe baza unui acord de alegere neexclusivă a forului de către o instanță a unei alte părți contractante care a făcut o declarație în temeiul articolului 22. Comisia nu propune formularea unei declarații în temeiul articolului 22 la momentul aprobării convenției. Având în vedere că articolul se bazează pe principiul reciprocității, formularea unei declarații ar putea fi eventual luată în considerare într-un stadiu ulterior, odată ce este evident faptul că celelalte părți contractante la convenție au interesul de a extinde domeniul său de aplicare în temeiul articolului 22. Punctele de vedere ale statelor membre care au participat la consultarea Comisiei susțin, în principiu, propunerea Comisiei de a nu face nicio declarație în prezent. 3.2.2. Declarații în temeiul articolului 21 3.2.2.1. Declarațiile în general Articolul 2 din convenție prevede deja o serie de excluderi din domeniul de aplicare al acesteia. În plus, articolul 21 permite părții contractante să extindă lista domeniilor excluse prin formularea unei declarații în care se specifică domeniul pe care partea intenționează să îl excludă. Prin urmare, convenția nu s-ar aplica cu privire la domeniul respectiv în statul care face declarația și, pe baza reciprocității, alte state nu ar aplica prevederile convenției în ceea ce privește domeniul în cauză în cazul în care instanța aleasă este situată în statul care a făcut declarația. În plus, pentru formularea declarației menționate anterior trebuie îndeplinite următoarele condiții: trebuie să existe un interes puternic din partea statului declarant de a nu aplica prevederile convenției în ceea ce privește un domeniu specific; scopul declarației nu poate fi mai cuprinzător decât este necesar și domeniul specific exclus trebuie să fie definit în mod clar și precis[7]. Evaluarea impactului efectuată de Comisie în 2008 sugera luarea în considerare a formulării unei declarații de către Uniune, în temeiul articolului 21 din convenție, excluzându-se astfel din domeniul de aplicare al acesteia domeniile legate de contractele de asigurare - în cazul în care deținătorul poliței are domiciliul în UE, iar riscul sau evenimentul, bunul sau proprietatea asigurată au legătură în mod exclusiv cu UE– și cele legate de drepturile de autor și drepturile conexe, în cazul în care validitatea acestor drepturi are legătură cu un stat membru. Scopul unor astfel de declarații ar fi de a proteja partea mai vulnerabilă din cadrul unui contract de asigurare (în mod similar cu protecția disponibilă în temeiul Regulamentului Bruxelles I) și din cadrul unui contract privind drepturile de autor de obligația de a intenta acțiuni în justiție în fața forului ales, care le-ar fi fost impus de către un cocontractant aflat într-o poziție mai puternică, și, probabil, de a asigura aplicarea anumitor standarde privind drepturile de autor și drepturile conexe prevăzute în temeiul legislației UE. Astfel cum s-a menționat anterior, Comisia a efectuat consultări suplimentare cu statele membre privind necesitatea unor declarații în temeiul articolului 21, luând în considerare politica cu privire la acordurile de alegere a forului în dreptul Uniunii și ținând cont de faptul că, datorită principiului reciprocității, excluderea unui anumit domeniu din domeniul de aplicare ar însemna că dispozițiile de alegere a forului în favoarea instanțelor din Uniune care ar putea conferi un avantaj părților din UE nu ar fi executate în statele terțe care sunt părți contractante la convenție. În baza rezultatelor consultării, Comisia propune limitarea declarației în temeiul articolului 21 la domeniile cu privire la care dreptul Uniunii limitează autonomia părților în mod similar. În ceea ce privește domeniile care intră în domeniul de aplicare al convenției, acesta este cazul doar cu privire la anumite tipuri de contracte de asigurare încheiate în scopuri care pot fi considerate ca având legătură cu activitățile sau profesiile exercitate de către părți. O astfel de excludere limitată va asigura o abordare coerentă cu privire la alegerea forului atât în cadrul Uniunii, cât și în afara acesteia. 3.2.2.2. Propunerea de declarație privind contractele de asigurare Regulamentul Bruxelles I (secțiunea 3) prevede o competență specială în materie de protecție în ceea ce privește asigurările, care vizează protejarea părții mai vulnerabile (deținătorul poliței de asigurare, partea asigurată sau un beneficiar) și interesele economice ale publicului larg din locul unde este situată partea mai vulnerabilă. Prin urmare, partea asigurată, în calitate de reclamant, are alegerea de a acționa în instanță asigurătorul în mai multe locuri, inclusiv în locul unde aceasta își are domiciliul; asigurătorul, în calitate de reclamant, poate acționa în instanță partea asigurată în principiu numai în locul în care acesta din urmă își are domiciliul. Normele privind competența în materie de protecție se bazează pe premisa că partea asigurată este întotdeauna partea mai vulnerabilă, chiar și în cazul în care acționează ca operator comercial în cadrul relațiilor dintre întreprinderi (B2B). Această prezumție rămâne neschimbată în Regulamentul Bruxelles I (reformare). Din acest motiv, posibilitatea părților de a încheia un acord de alegere a forului a fost limitată (articolul 13 din regulament). În acțiunile împotriva asigurătorului, normele privind competența în materie de protecție din secțiunea 3 se aplică numai în cazul în care asigurătorul își are domiciliul sau este considerat ca având domiciliul (prin intermediul sucursalei, agenției sau unității) în UE. Această competență în materie de protecție rămâne neschimbată în Regulamentul Bruxelles I (reformare). La rândul său, convenția se aplică în cazul domeniilor legate de asigurări fără a limita autonomia părților de a încheia acorduri de alegere a forului. Singura limitare de fond rezultă din articolul 2 alineatul (1) litera (a) din convenție care exclude contractele de asigurare încheiate de către persoane private în calitate de consumatori. Această limitare este parțial contrară regimului stabilit în Regulamentul Bruxelles I în măsura în care, de exemplu, convenția s-ar aplica în cazul contractelor de asigurare încheiate de către IMM-uri. După aprobarea convenției de către UE, anumite contracte de asigurare care fac în prezent obiectul Regulamentului Bruxelles I, de exemplu, contractele dintre deținătorul unei polițe de asigurare din UE și sucursala din UE a unui asigurător care își are sediul în afara UE [articolul 9 alineatul (2) din regulament] ar intra în sfera de aplicare a convenției [articolul 26 alineatul (6), coroborat cu articolul 4 alineatul (2) din convenție]. Prin urmare, în cazul în care convenția ar fi încheiată fără excluderea contractelor de asigurare, nu ar fi respectat paralelismul cu politica în materie de protecție stabilită în Regulamentul Bruxelles I, care permite părții asigurate să acționeze în instanță un asigurător din UE (sau o sucursală din UE a unui asigurător dintr-un stat terț) la propriul său loc de domiciliu, indiferent de orice altă jurisdicție disponibilă în baza unui acord de alegere a forului. Din punctul de vedere al asigurătorilor europeni, dezavantajul excluderii totale a contractelor de asigurare este acela că dispozițiile de alegere a forului negociate de aceștia cu deținătorii de polițe de asigurare din afara Europei nu ar fi recunoscute și executate în statele terțe care sunt părți contractante la convenție. Din perspectiva deținătorilor de polițe de asigurare europeni, aceștia ar pierde avantajul privind recunoașterea și executarea, în temeiul convenției, a hotărârilor instanțelor din UE (alese de către părți) în afara Uniunii. Cu toate acestea, avantajele care decurg din a avea, la nivel extern, același regim de protecție a intereselor părților mai vulnerabile din UE, în conformitate cu legislația internă a UE, depășesc în mare măsură dezavantajele menționate. Punctele de vedere ale statelor membre care au răspuns la consultarea lansată de Comisie cu privire la acest aspect au fost împărțite, numărul celor în favoarea excluderii contractelor de asigurare din domeniul de aplicare al convenției fiind aproape egal cu cel al statelor care au fost împotrivă. Prin urmare, în urma evaluării impactului și pentru a se asigura coerența cu legislația internă a UE în materie de protecție, Comisia propune excluderea anumitor tipuri de domenii legate de asigurări din domeniul de aplicare al convenției, fără stabilirea unor condiții suplimentare. Articolul 21 din convenție prevede că orice declarație trebuie să facă referință în mod exclusiv la un domeniu specific. Prin urmare, nicio declarație în temeiul articolului 21 nu ar putea fi formulată în așa fel încât să confere un avantaj unilateral părților din UE. Articolele 13 și 14 din Regulamentul Bruxelles I nu limitează autonomia părților în contractele de asigurare în toate cazurile. Există o serie de excepții în care părțile au dreptul de a desemna instanța competentă să judece litigiile în care acestea sunt implicate. Propunerea de declarație este formulată astfel încât să permită, pe cât de mult posibil, ca acordurile de alegere a forului care sunt recunoscute în dreptul Uniunii să fie, de asemenea, recunoscute la nivel internațional prin intermediul Convenției de alegere a forului. Cu toate acestea, având în vedere formularea excepțiilor prevăzute de dreptul Uniunii, care sunt concepute să-i protejeze doar pe deținătorii de polițe de asigurare din UE, și cerința din convenție potrivit căreia declarația ar trebui să facă referință în mod exclusiv la un domeniu specific, nu pare a fi posibilă asigurarea unei coerențe complete între convenție, pe de o parte, și dreptul Uniunii, pe de altă parte. În special, articolul 13 alineatul (4) din Regulamentul Bruxelles I prevede recunoașterea și executarea acordurilor de alegere a forului încheiate cu deținătorii de polițe de asigurare care își au domiciliul în afara UE, cu excepția cazului în care asigurarea este obligatorie sau privește un bun imobil situat într-un stat membru. Deoarece nu este posibil, în temeiul convenției, să se facă distincția între deținătorii de polițe de asigurare care își au domiciliul în Uniune și cei care își au domiciliul în afara acesteia, Comisia propune ca declarația să nu reflecte excepția prevăzută la articolul 13 alineatul (4). Aceasta ar avea drept consecință faptul că contractele de asigurare încheiate de către deținătorii de polițe de asigurare care își au domiciliul în afara Uniunii nu ar fi reglementate de convenție și ar rămâne în continuare reglementate de dreptul intern al Uniunii. Prin urmare, întreprinderile europene care încheie acorduri cu deținătorii de polițe de asigurare din afara UE ar avea garanția că acordurile de alegere a forului la care sunt părți ar fi recunoscute de instanțele Uniunii în temeiul articolului 13 alineatul (4); deținătorii de polițe de asigurare europeni care încheie acorduri cu furnizori de asigurări din afara UE ar avea în continuare acces la instanțele din UE pe baza capitolului II secțiunea 3 din Regulamentul Bruxelles I. În ansamblu, propunerea de declarație are ca obiectiv să se asigure că: · excluderea este limitată la ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul de a proteja interesele părților mai vulnerabile în contractele de asigurare, în conformitate cu normele privind competența în materie de protecție prevăzute de Regulamentul Bruxelles I. Instanțele statelor membre ale UE vor avea dreptul (pe baza legislației UE sau a celei naționale, după caz) de a judeca litigiile legate de asigurări în ciuda existenței unui acord de alegere a forului în favoarea instanțelor unui stat terț care este parte contractantă la convenție; · aceasta este conformă cu convenția. Declarația se bazează exclusiv pe un domeniu specific și are caracter neutru; · există un paralelism cu Regulamentul Bruxelles I care, la articolele 13 și 14, definește situațiile în care sunt permise acordurile de alegere a forului în contractele de asigurare; · atât domeniile excluse –contracte de asigurare–, cât și situațiile în care excluderea nu se aplică sunt definite în mod clar și precis. 2014/0021 (NLE) Propunere de DECIZIE A CONSILIULUI cu privire la aprobarea, în numele Uniunii Europene, a Convenției de la Haga din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 81 alineatul (2) coroborat cu articolul 218 alineatul (6) litera (a) primul paragraf, având în vedere propunerea Comisiei Europene, având în vedere aprobarea Parlamentului European[8], întrucât: (1) Uniunea Europeană acționează în vederea creării unui spațiu judiciar comun bazat pe principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești. (2) Convenția privind acordurile de alegere a forului încheiată la 30 iunie 2005 sub auspiciile Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat (denumită în continuare „convenția”) contribuie în mod eficace la promovarea autonomiei părților în cadrul operațiunilor comerciale internaționale și la sporirea previzibilității soluțiilor judiciare în cadrul unor asemenea operațiuni. În special, convenția garantează părților securitatea juridică necesară cu privire la faptul că acordurile acestora de alegere a forului sunt respectate și că o hotărâre pronunțată de instanța aleasă este eligibilă pentru recunoaștere și executare în situații transfrontaliere. (3) Articolul 29 din convenție permite organizațiilor regionale de integrare economică, precum Uniunea Europeană, să semneze, să accepte sau să aprobe convenția sau să adere la aceasta. Uniunea a semnat convenția la 1 aprilie 2009, sub rezerva încheierii sale la o dată ulterioară, în conformitate cu Decizia 2009/397/CE a Consiliului[9]. (4) Convenția are incidență asupra legislației secundare a Uniunii privind competența bazată pe alegerea părților, precum și recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești, în special Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială[10]. Regulamentul (CE) nr. 44/2001 urmează să fie înlocuit din 10 ianuarie 2015 de Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială[11]. (5) Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 a deschis calea pentru ratificarea convenției prin asigurarea coerenței între normele Uniunii privind alegerea forului în materie civilă și comercială și cele din convenție. Prin urmare, convenția ar trebui să intre în vigoare în Uniune la aceeași dată cu punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 1215/2012. (6) La semnarea convenției, Uniunea Europeană a declarat, în conformitate cu articolul 30 din convenție, că are competență cu privire la toate aspectele reglementate de aceasta. Prin urmare, statele membre ar trebui să își asume obligații în temeiul convenției ca urmare a aprobării acesteia de către Uniune. (7) În plus, cu ocazia aprobării convenției, Uniunea ar trebui să formuleze declarația permisă în temeiul articolului 21 excluzând din domeniul de aplicare al convenției contractele de asigurare în general, sub rezerva unor excepții definite. Scopul acestei declarații este de a păstra normele privind competența în materie de protecție în temeiul secțiunii 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001, de care se pot prevala deținătorul poliței de asigurare, partea asigurată sau un beneficiar în cadrul contractelor de asigurare. Excluderea ar trebui să se limiteze la ceea ce este necesar pentru a proteja interesele părților mai vulnerabile din cadrul contractelor de asigurare. (8) Regatului Unit și Irlandei le revin obligații în temeiul Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului și, în consecință, participă la adoptarea prezentei decizii. (9) În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nu face obiectul aplicării sale, ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE: Articolul 1 Convenția de la Haga din 30 iunie 2005 privind acordurile de alegere a forului (denumită în continuare „convenția”) se aprobă în numele Uniunii Europene. Textul convenției figurează în anexa I la prezenta decizie. Articolul 2 Președintele Consiliului desemnează persoana împuternicită să efectueze, în numele Uniunii Europene, notificarea prevăzută la articolul 27 alineatul (4) din convenție, pentru a exprima consimțământul Uniunii Europene de a-și asuma obligații în temeiul acordului. Articolul 3 Cu ocazia depunerii instrumentului menționat la articolul 27 alineatul (4) din convenție, Uniunea formulează declarația în temeiul articolului 21 privind contractele de asigurare. Textul declarației se atașează la prezenta decizie ca anexa II. Articolul 4 Prezenta decizie intră în vigoare la data adoptării sale. Adoptată la Bruxelles, Pentru Consiliu Președintele [1] JO L 133, 29.5.2009, p. 1. [2] JO L 12, 16.1.2001, p. 1. [3] JO L 351, 20.12.2012, p. 1. [4] Punerea în aplicare în Uniune a acordurilor de alegere a forului în favoarea instanțelor din Elveția, Islanda și Norvegia este reglementată prin Convenția de la Lugano din 2007 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială. [5] Document de lucru al serviciilor Comisiei care însoțește propunerea de decizie a Consiliului privind semnarea de către Comunitatea Europeană a Convenției privind acordurile de alegere a forului, SEC (2008) 2389 din 5.9.2008 și Evaluarea impactului care însoțește propunerea Comisiei privind Regulamentul Bruxelles I (reformare), SEC (2010) 1547 final din 14.12. 2010. [6] Menționată la nota de subsol 5. [7] Astfel cum se precizează mai detaliat în raportul explicativ referitor la convenție: „obiectivul sesiunii diplomatice era ca această dispoziție să se aplice numai domeniilor distincte ale dreptului de tipul celor excluse prin articolul 2 alineatul (2). Declarația nu poate utiliza alt criteriu decât cel privind domeniul. Aceasta ar putea, de exemplu, să excludă «contractele de asigurare maritimă», dar nu și «contractele de asigurare maritimă în cazul în care instanța aleasă este situată în alt stat»” (punctul 235). Prin urmare, singurul criteriu permis este cel privind domeniul. [8] JO C , , p. . [9] JO L 133, 29.5.2009, p. 1. [10] JO L 12, 16.1.2001, p. 1. [11] JO L 351, 20.12.2012, p. 1. ANEXA I CONVENȚIA PRIVIND ACORDURILE DE ALEGERE A FORULUI Statele părți la prezenta convenție, Dorind să promoveze comerțul și investițiile internaționale printr-o cooperare judiciară consolidată, Considerând că o asemenea cooperare poate fi consolidată prin norme uniforme privind competența judiciară, precum și recunoașterea și executarea hotărârilor străine în materie civilă sau comercială, Considerând că o asemenea cooperare consolidată necesită, în special, un regim juridic internațional care să ofere certitudine și care să asigure eficacitatea acordurilor de alegere exclusivă a forului de către participanții la operațiuni comerciale și care să reglementeze recunoașterea și executarea hotărârilor rezultate în urma procedurilor desfășurate în baza unor asemenea acorduri, Au decis să încheie prezenta convenție și au convenit asupra următoarelor dispoziții: CAPITOLUL I DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII Articolul 1 Domeniul de aplicare 1. Prezenta convenție se aplică, în situațiile internaționale, acordurilor de alegere exclusivă a forului încheiate în materie civilă sau comercială. 2. În sensul capitolului II, o situație are caracter internațional cu excepția cazului în care părțile au reședința în același stat contractant, iar raporturile dintre părți, precum și toate celelalte elemente relevante ale litigiului, indiferent de situarea instanței alese, au legătură doar cu statul respectiv. 3. În sensul capitolului III, o situație prezintă caracter internațional atunci când se urmărește recunoașterea sau executarea unei hotărâri străine. Articolul 2 Situații excluse din domeniul de aplicare 1. Prezenta convenție nu se aplică acordurilor de alegere exclusivă a forului: (a) în cazul în care una dintre părți este o persoană fizică ce acționează, în principal, în scopuri personale, de familie sau privind gospodăria (în calitate de consumator); (b) în cazurile privind contractele de muncă, inclusiv contractele colective de muncă. 2. Prezenta convenție nu se aplică următoarelor domenii: (a) statutul sau capacitatea juridică a persoanelor fizice; (b) obligațiile de întreținere; (c) alte domenii ale dreptului familiei, inclusiv regimurile matrimoniale și alte drepturi sau obligații care decurg din căsătorie sau raporturi similare; (d) testamentele și succesiunile; (e) insolvența, concordatul și alte domenii similare; (f) transportul de pasageri și de bunuri; (g) poluarea marină, limitarea răspunderii pentru cereri în domeniul maritim, avarii comune, remorcaj și salvare de urgență; (h) obstacolele în calea concurenței; (i) răspunderea pentru daune nucleare; (j) cererile privind vătămări corporale și morale, solicitate de persoanele fizice sau în numele acestora; (k) cererile care nu decurg dintr-o relație contractuală, bazate pe răspunderea delictuală pentru prejudicii aduse bunurilor corporale; (l) drepturile reale privind bunurile imobile, precum și închirierea bunurilor imobile; (m) valabilitatea, nulitatea sau dizolvarea persoanelor juridice, precum și valabilitatea deciziilor organelor acestora; (n) valabilitatea drepturilor de proprietate intelectuală, cu excepția drepturilor de autor și a drepturilor conexe; (o) încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală, altele decât drepturile de autor și drepturile conexe, cu excepția cazului în care este introdusă o acțiune în contrafacere pentru încălcarea contractului dintre părți privind asemenea drepturi sau când ar fi putut introdusă o acțiune pentru încălcarea contractului respectiv; (p) valabilitatea înregistrărilor în registrele publice. 3. Fără a aduce atingere prevederilor de la alineatul (2), litigiile nu sunt excluse din domeniul de aplicare al prezentei convenții atunci când domeniul exclus conform alineatului menționat constituie o chestiune cu titlu preliminar și nu face obiectul litigiului propriu-zis. În special, simplul fapt că un domeniu exclus conform alineatului (2) este invocat în apărare nu exclude litigiul din domeniul de aplicare al convenției, dacă respectivul domeniu nu face obiectul litigiului. 4. Prezenta convenție nu se aplică arbitrajului și procedurilor conexe. 5. Litigiile nu sunt excluse din domeniul de aplicare al prezentei convenții doar prin faptul că un stat, inclusiv un guvern, o agenție guvernamentală sau orice persoană acționând în numele statului, este parte la respectivul litigiu. 6. Nicio prevedere din prezenta convenție nu afectează privilegiile și imunitățile statelor sau ale organizațiilor internaționale în ceea ce le privește pe acestea sau proprietățile lor. Articolul 3 Acordurile de alegere exclusivă a forului În sensul prezentei convenții: (a) un „acord de alegere exclusivă a forului” reprezintă un acord încheiat între două sau mai multe părți, care îndeplinește cerințele prevăzute la litera (c) și care desemnează, în vederea soluționării litigiilor apărute sau care ar putea apărea în legătură cu un anumit raport juridic, instanțele unui stat contractant ori una sau mai multe instanțe specifice ale unui stat contractant, excluzând competența judiciară a oricăror alte instanțe; (b) un acord de alegere a forului care desemnează instanțele unui stat contractant ori una sau mai multe instanțe ale unui stat contractant se consideră a fi exclusiv, cu excepția cazului în care părțile au prevăzut în mod expres altfel; (c) un acord de alegere exclusivă a forului trebuie încheiat sau dovedit (i) în scris sau (ii) prin orice alte mijloace de comunicare care fac informațiile accesibile, astfel încât să poată fi folosite pentru referințe ulterioare; (d) un acord de alegere exclusivă a forului care este încorporat într-un contract este considerat un acord independent de celelalte clauze ale contractului. Valabilitatea unui acord de alegere exclusivă a forului nu poate fi contestată doar pe motivul că respectivul contract nu este valabil. Articolul 4 Alte definiții 1. În sensul prezentei convenții, termenul de „hotărâre judecătorească” reprezintă orice decizie pronunțată de o instanță pe fond, indiferent de denumirea acesteia, inclusiv un decret ori un ordin, precum și o determinare a costurilor sau cheltuielilor judiciare de către o instanță (inclusiv un grefier), cu condiția ca aceasta să fie în legătură cu hotărârea pronunțată pe fond, care poate fi recunoscută sau executată în temeiul prezentei convenții. O măsură provizorie de protecție nu reprezintă o hotărâre judecătorească. 2. În sensul prezentei convenții, o entitate sau o persoană, alta decât o persoană fizică, va fi considerată rezident al statului: (a) în care își are sediul statutar; (b) în virtutea legislației căruia a fost constituită; (c) în care își are administrația centrală sau (d) unde se află sediul principal de desfășurare a activității comerciale. CAPITOLUL II COMPETENȚA JUDICIARĂ Articolul 5 Competența instanței alese 1. Instanța sau instanțele unui stat contractant desemnate în cadrul unui acord de alegere exclusivă a forului au competența de a soluționa un litigiu căruia i se aplică acordul, cu excepția cazului în care acordul este nul de drept în conformitate cu legislația statului respectiv. 2. O instanță competentă în conformitate cu alineatul (1) nu își poate declina competența pe motiv că litigiul ar trebui soluționat de către o instanță dintr-un alt stat membru. 3. Alineatele precedente nu vor afecta normele privind: (a) competența materială sau competența în funcție de valoarea cererii; (b) repartizarea internă a competențelor între instanțele unui stat contractant. Cu toate acestea, în cazul în care instanța aleasă are puteri depline de a transfera o cauză, trebuie acordată atenția corespunzătoare alegerii părților. Articolul 6 Obligațiile unei instanțe nealese O instanță a unui stat contractant, altul decât cel al instanței alese, suspendă procedurile sau se desesizează în legătură cu litigiul căruia i se aplică un acord de alegere exclusivă a forului, cu excepția cazurilor în care: (a) acordul este nul de drept în conformitate cu dreptul statului unde se află instanța aleasă; (b) o parte nu are capacitatea de a încheia acordul, conform legislației statului instanței sesizate; (c) punerea în aplicare a acordului ar conduce la o nedreptate evidentă sau ar fi în mod vădit contrară ordinii publice a statului instanței sesizate; (d) din motive excepționale, în afara controlului părților, acordul nu poate fi pus în mod normal în aplicare sau (e) instanța aleasă a hotărât să nu judece cauza. Articolul 7 Măsuri de protecție provizorii Măsurile de protecție provizorii nu sunt reglementate de prezenta convenție. Prezenta convenție nu face obligatorie și nici nu împiedică dispunerea, refuzul sau încetarea măsurilor de protecție provizorii dispuse de o instanță a unui stat contractant și nu afectează dreptul părților de a solicita sau nu aceste măsuri, nici dispunerea, refuzul sau încetarea acestora de către o instanță. CAPITOLUL III RECUNOAȘTEREA ȘI EXECUTAREA Articolul 8 Recunoașterea și executarea 1. O hotărâre pronunțată de o instanță a unui stat contractant aleasă printr-un acord de alegere exclusivă a forului va fi recunoscută și executată în alte state contractante în conformitate cu prezentul capitol. Recunoașterea sau executarea pot fi refuzate doar în baza motivelor specificate în prezenta convenție. 2. Fără a aduce atingere revizuirii necesare pentru aplicarea prevederilor prezentului capitol, fondul hotărârii pronunțate de instanța de origine nu se revizuiește. Instanța sesizată este obligată de constatările instanței privind chestiunile de fapt care au stat la baza competenței instanței de origine, cu excepția cazului în care hotărârea a fost pronunțată în contumacie. 3. O hotărâre va fi recunoscută și executată doar dacă aceasta produce efecte juridice și poate fi executată în statul de origine. 4. Recunoașterea sau executarea pot fi amânate sau refuzate dacă hotărârea face obiectul unei căi de atac în statul de origine sau dacă termenul de introducere a căilor ordinare de atac nu a expirat. Un refuz nu împiedică o cerere ulterioară pentru recunoașterea sau executarea hotărârii. 5. Acest articol se aplică, de asemenea, unei hotărâri pronunțate de o instanță a unui stat contractant ca urmare a unui transfer al cauzei de la instanța competentă aleasă în statul contractant respectiv, astfel cum prevede articolul 5 alineatul (3). Cu toate acestea, în cazul în care instanța aleasă a avut puteri depline în ceea ce privește transferul cauzei la altă instanță, recunoașterea sau executarea poate fi refuzată unei părți care a obiectat în timp util împotriva transferului, în statul de origine. Articolul 9 Refuzul recunoașterii sau executării Recunoașterea sau executarea pot fi refuzate dacă: (a) acordul a fost nul de drept conform legislației statului instanței alese, cu excepția cazului în care instanța aleasă s-a pronunțat cu privire la valabilitatea acordului; (b) o parte nu are capacitatea de a încheia acordul, conform legislației statului căruia i se adresează solicitarea; (c) documentul care a instituit procedurile sau un document echivalent cuprinzând elementele esențiale ale cererii: (i) nu a fost notificat pârâtului în timp util și printr-un mijloc care să îi permită să ia măsurile necesare formulării apărării, cu excepția situației în care pârâtul s-a prezentat la o înfățișare, prezentându-și argumentele fără a contesta notificarea în fața instanței de origine, cu condiția ca legislația statului de origine să permită contestarea notificării sau (ii) a fost notificat pârâtului în statul căruia i-a fost adresată solicitarea într-un mod incompatibil cu principiile fundamentale privind notificarea sau comunicarea actelor din statul solicitat; (d) hotărârea a fost obținută printr-o fraudă legată de un aspect procedural; (e) recunoașterea sau executarea ar fi în mod evident incompatibilă cu ordinea publică a statului solicitat, inclusiv situațiile în care procedurile specifice care au condus la judecarea cauzei au fost incompatibile cu principiile fundamentale ale echității procedurale din respectivul stat; (f) hotărârea nu este în spiritul unei hotărâri pronunțate în statul solicitat în legătură cu un litigiu dintre aceleași părți sau (g) hotărârea este incompatibilă cu o hotărâre anterioară pronunțată în alt stat membru, privind aceleași părți într-un litigiu având același obiect și aceeași cauză, în cazul în care hotărârea anterioară îndeplinește condițiile necesare pentru recunoașterea sa în statul solicitat. Articolul 10 Întrebări preliminare 1. Atunci când un domeniu exclus în temeiul articolului 2 alineatul (2) sau al articolului 21 face obiectul unei întrebări preliminare, hotărârea privind respectiva întrebare nu este recunoscută sau executată în temeiul prezentei convenții. 2. Recunoașterea sau executarea unei hotărâri poate fi refuzată dacă și în măsura în care hotărârea s-a bazat pe o hotărâre privind un domeniu exclus în conformitate cu articolul 2 alineatul (2). 3. Cu toate acestea, în cazul unei hotărâri privind valabilitatea unui drept de proprietate intelectuală, cu excepția drepturilor de autor și a drepturilor conexe, recunoașterea și executarea pot fi refuzate sau amânate în temeiul alineatului precedent, doar în cazurile în care: (a) respectiva hotărâre este incompatibilă cu o hotărâre sau o decizie a unei autorități competente în respectiva chestiune, pronunțate în statul respectiv în temeiul legislației căruia s-a născut dreptul de proprietate intelectuală sau (b) procedurile privind stabilirea valabilității dreptului de proprietate intelectuală sunt în desfășurare în statul respectiv. 4. Recunoașterea sau executarea unei hotărâri poate fi refuzată dacă și în măsura în care hotărârea s-a bazat pe o hotărâre privind un domeniu exclus ca urmare a unei declarații efectuate de statul solicitat în temeiul articolului 21. Articolul 11 Daune-interese 1. Recunoașterea sau executarea unei hotărâri pot fi refuzate dacă și în măsura în care hotărârea acordă daune-interese, inclusiv cu caracter punitiv sau exemplar, prin care nu se compensează o parte pentru o pierdere sau prejudiciul real suferit. 2. Instanța sesizată va lua în considerare dacă și în ce măsură daunele-interese acordate de către instanța de origine permit acoperirea costurilor și cheltuielilor de judecată. Articolul 12 Tranzacțiile judiciare Tranzacțiile judiciare admise de o instanță a unui stat contractant desemnată într-un acord de alegere exclusivă a forului sau care au fost încheiate pe durata procedurilor desfășurate în fața instanței respective și care sunt executorii în aceleași condiții ca în statul de origine vor fi executate, în temeiul prezentei convenții, în același mod ca o hotărâre judecătorească. Articolul 13 Documentele care trebuie furnizate 1. Partea care urmărește recunoașterea sau care solicită executarea furnizează următoarele documente: (a) o copie completă și autentificată a hotărârii; (b) acordul privind alegerea exclusivă a forului, o copie autentificată sau altă dovadă a existenței acestuia; (c) dacă hotărârea a fost pronunțată în contumacie, originalul sau o copie autentificată a unui document care să ateste că actul care a instituit procedurile sau un act echivalent a fost notificat părții care nu s-a prezentat la proces; (d) orice documente necesare pentru a stabili că hotărârea poate fi pusă în aplicare sau, dacă este cazul, că este executorie în statul de origine; (e) în situația menționată la articolul 12, un certificat din partea instanței din statul de origine care să ateste că tranzacția judiciară sau o parte a acesteia este executorie în aceleași condiții ca o hotărâre judecătorească pronunțată în statul de origine. 2. Dacă dispozițiile hotărârii judecătorești nu permit instanței solicitate să verifice respectarea condițiilor stipulate în prezentul capitol, respectiva instanță poate solicita orice alte documente necesare. 3. O solicitare de recunoaștere sau executare poate fi însoțită de un document emis de o instanță (inclusiv un grefier) a statului de origine, în forma recomandată și publicată de Conferința de la Haga privind dreptul internațional privat. 4. Dacă documentele menționate în prezentul articol nu sunt redactate într-o limbă oficială a statului solicitat, acestea vor fi însoțite de o traducere legalizată într-o limbă oficială, cu excepția cazului în care legislația statului solicitat prevede altfel. Articolul 14 Procedura Procedura pentru recunoașterea, declararea caracterului executoriu sau înregistrarea executării și executarea hotărârii sunt reglementate de legislația statului solicitat, cu excepția cazului în care convenția prevede altfel. Instanța solicitată trebuie să acționeze cu celeritate. Articolul 15 Separabilitatea Recunoașterea sau executarea unei părți separabile a unei hotărâri este admisă atunci când se solicită acest lucru sau atunci când doar o parte a hotărârii poate fi recunoscută sau executată în temeiul prezentei convenții. CAPITOLUL IV CLAUZE GENERALE Articolul 16 Prevederi tranzitorii 1. Prezenta convenție se aplică acordurilor de alegere exclusivă a forului încheiate după intrarea sa în vigoare în statul instanței alese. 2. Prezenta convenție nu se aplică litigiilor inițiate înainte de intrarea sa în vigoare în statul instanței alese. Articolul 17 Contractele de asigurare și reasigurare 1. Un litigiu în legătură cu un contract de asigurare sau reasigurare nu este exclus din domeniul de aplicare al prezentei convenții pe motivul că respectivul contract de asigurare sau reasigurare se referă la un domeniu căruia nu i se aplică prezenta convenție. 2. Recunoașterea și executarea unei hotărâri privind răspunderea în temeiul unui contract de asigurare sau reasigurare nu pot fi limitate sau refuzate pe motiv că răspunderea în temeiul contractului include obligația de a despăgubi pe asigurat sau reasigurat în legătură cu: (a) un domeniu căruia nu i se aplică prezenta convenție sau (b) o decizie de acordare de daune-interese căreia i s-ar putea aplica articolul 11. Articolul 18 Scutirea de obligația legalizării Toate documentele transmise sau rezultate în temeiul prezentei convenții sunt exceptate de la obligația de legalizare sau orice procedură similară, inclusiv aplicarea unei apostile. Articolul 19 Declarații de limitare a competenței Un stat poate declara că instanțele sale pot refuza să se pronunțe în legătură cu litigii cărora li se aplică un acord privind alegerea exclusivă a forului dacă nu există nicio legătură între respectivul stat și părțile litigiului, cu excepția localizării instanței alese. Articolul 20 Declarații care limitează recunoașterea și executarea Un stat poate declara că instanțele sale pot refuza recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate de instanța unui alt stat contractant dacă părțile își aveau reședința în statul solicitat iar raporturile dintre părți, precum și toate celelalte elemente relevante ale litigiului, altele decât localizarea instanței desemnate, aveau legătură doar cu statul solicitat. Articolul 21 Declarații cu privire la domenii specifice 1. Atunci când un stat are un interes important de a nu aplica prezenta convenție unui domeniu specific, respectivul stat poate declara că nu va aplica dispozițiile prezentei convenții la respectivul domeniu. Statul care emite o asemenea declarație trebuie să garanteze că aceasta nu este mai cuprinzătoare decât este necesar și că domeniul specific exclus este definit în mod clar și precis. 2. Cu privire la respectivul domeniu, convenția nu se aplică: (a) în statul contractant care a emis declarația; (b) în alte state contractante, în cazul în care un acord de alegere exclusivă a forului desemnează instanțele sau una sau mai multe instanțe specifice ale statului care a efectuat declarația. Articolul 22 Declarații reciproce privind acordurile de alegere neexclusivă a forului 1. Un stat contractant poate declara că instanțele sale recunosc și execută hotărârile pronunțate de instanțele altor state contractante desemnate printr-un acord de alegere a forului încheiat de două sau mai multe părți care satisface cerințele de la articolul 3 litera (c) și care desemnează, în scopul soluționării litigiilor care au apărut sau care ar putea apărea în legătură cu un raport juridic specific, o instanță sau mai multe instanțe ale unuia sau mai multor state contractante (un acord de alegere neexclusivă a forului). 2. Atunci când se urmărește ca recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate într-un stat contractant care a făcut o asemenea declarație să fie obținute în alt stat contractant care a făcut o asemenea declarație, hotărârea este recunoscută și executată în temeiul prezentei convenții, atunci când: (a) instanța de origine a fost desemnată printr-un acord de alegere neexclusivă a forului; (b) nu există nicio hotărâre pronunțată de orice altă instanță care ar putea fi sesizată în conformitate cu acordul de alegere neexclusivă a forului și nicio procedură pendinte între aceleași părți, având același obiect, în fața oricărei asemenea instanțe, precum și dacă (c) instanța de origine a fost prima instanță sesizată. Articolul 23 Interpretare uniformă În interpretarea prezentei convenții se iau în considerare caracterul său internațional și necesitatea de a promova uniformitatea aplicării sale. Articolul 24 Evaluarea punerii în aplicare a convenției Periodic, secretarul general al Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat ia măsurile necesare pentru: (a) a evalua punerea în aplicare a prezentei convenții, inclusiv a oricărei declarații și (b) a analiza oportunitatea aducerii de modificări prezentei convenții. Articolul 25 Sisteme de drept neunitare 1. În ceea ce privește un stat contractant în care se aplică două sau mai multe sisteme de drept în diferite unități teritoriale, cu privire la orice aspect abordat în prezenta convenție: (a) orice trimitere la legislația sau procedurile unui stat este considerată, după caz, ca trimitere la legislația sau procedura în vigoare în unitatea teritorială relevantă; (b) orice mențiune cu privire la reședința dintr-un stat este considerată, după caz, ca mențiune privind reședința din unitatea teritorială relevantă; (c) orice mențiune cu privire la instanța sau instanțele unui stat este considerată, după caz, ca mențiune privind instanța sau instanțele din unitatea teritorială relevantă; (d) orice mențiune cu privire la o legătură cu un stat este considerată, după caz, ca mențiune privind legătura cu unitatea teritorială relevantă. 2. Fără a aduce atingere alineatului precedent, un stat contractant cu două sau mai multe unități teritoriale în care se aplică diferite sisteme de drept, nu este obligat să aplice prezenta convenție situațiilor care implică doar asemenea unități teritoriale diferite. 3. O instanță dintr-o unitate teritorială a unui stat contractant cu două sau mai multe unități teritoriale în care se aplică sisteme diferite de drept nu este obligată să recunoască sau să aplice o hotărâre din alt stat contractant doar pentru că hotărârea a fost recunoscută sau executată în altă unitate teritorială a aceluiași stat contractant la prezenta convenție. 4. Prezentul articol nu se aplică unei organizații regionale de integrare economică. Articolul 26 Relația cu alte instrumente internaționale 1. Prezenta convenție se interpretează, în măsura posibilului, astfel încât să fie compatibilă cu alte tratate în vigoare în statele contractante și încheiate anterior sau ulterior prezentei convenții. 2. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat încheiat anterior sau ulterior prezentei convenții, în cazul în care nici una dintre părți nu își are reședința într-un stat contractant care nu este parte la tratat. 3. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat care a fost încheiat înainte de intrarea în vigoare a convenției pentru respectivul stat contractant, dacă aplicarea prezentei convenții ar fi incompatibilă cu obligațiile statului contractant față de orice stat care nu este parte la convenție. Prezentul alineat se aplică, de asemenea, tratatelor care revizuiesc sau înlocuiesc un tratat încheiat înainte de intrarea în vigoare a prezentei convenții pentru respectivul stat contractant, cu excepția cazului în care revizuirea sau înlocuirea creează noi incompatibilități cu prezenta convenție. 4. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat încheiat înainte sau după prezenta convenție, pentru a obține recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate de o instanță a unui stat contractant care, de asemenea, este parte la respectivul tratat. Cu toate acestea, hotărârea nu va fi recunoscută sau executată într-o măsură mai mică decât în temeiul prezentei convenții. 5. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării de către un stat contractant a unui tratat care reglementează competența, recunoașterea sau executarea hotărârilor în legătură cu un domeniu specific, chiar dacă este încheiat ulterior prezentei convenții și chiar dacă toate statele vizate sunt parte la convenție. Prezentul alineat se aplică doar dacă statul contractant a făcut o declarație cu privire la respectivul tratat în temeiul prezentului alineat. În cazul unei asemenea declarații, alte state contractante nu sunt obligate să aplice prezenta convenție respectivului domeniu, în măsura în care nu există nicio incompatibilitate, atunci când un acord de alegere exclusivă a forului desemnează instanțele sau una sau mai multe instanțe specifice ale statului contractant care a făcut declarația. 6. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării normelor unei organizații regionale de integrare economică parte la prezenta convenție, adoptate anterior sau ulterior încheierii acesteia: (a) când nicio parte nu este rezidentă într-un stat contractant care nu este un stat membru al organizației regionale de integrare economică; (b) în ceea ce privește recunoașterea sau executarea hotărârilor între statele membre ale unei organizații regionale de integrare economică. CAPITOLUL V DISPOZIȚII FINALE Articolul 27 Semnare, ratificare, acceptare, aprobare sau aderare 1. Prezenta convenție este deschisă spre semnare tuturor statelor. 2. Prezenta convenție este supusă ratificării, acceptării sau aprobării de către statele semnatare. 3. Prezenta convenție este deschisă spre aderare tuturor statelor. 4. Instrumentele de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare sunt depuse la Ministerul Afacerilor Externe din Regatul Țărilor de Jos, care este depozitarul convenției. Articolul 28 Declarații privind sistemele de drept neunitare 1. Dacă un stat are două sau mai multe unități teritoriale unde se aplică sisteme de drept diferite cu privire la domeniile reglementate de prezenta convenție, acesta poate declara, în momentul semnării, ratificării, acceptării, aprobării sau aderării, faptul că prezenta convenție își extinde sfera de aplicare la toate unitățile sale teritoriale sau numai la una sau mai multe dintre acestea și poate modifica această declarație prin prezentarea unei alte declarații în orice moment. 2. O asemenea declarație este notificată depozitarului și indică expres unitățile teritoriale cărora li se aplică convenția. 3. Dacă un stat nu face nicio declarație în temeiul prezentului articol, convenția își extinde sfera de aplicare la toate unitățile teritoriale ale respectivului stat. 4. Prezentul articol nu se aplică unei organizații regionale de integrare economică. Articolul 29 Organizații regionale de integrare economică 1. O organizație regională de integrare economică, care este alcătuită exclusiv din state suverane și care are competență în unele dintre domeniile reglementate de prezenta convenție sau în toate aceste domenii, poate, în mod similar, semna, accepta, aproba sau adera la prezenta convenție. În acest caz, organizația regională de integrare economică are drepturile și obligațiile unui stat contractant, în măsura în care organizația are competență în ceea ce privește domeniile reglementate de prezenta convenție. 2. În momentul semnării, acceptării, aprobării sau aderării, organizația regională de integrare economică notifică în scris depozitarul cu privire la domeniile reglementate de prezenta convenție în legătură cu care statele sale membre au transferat competența respectivei organizații. Organizația notifică fără întârziere depozitarul, în scris, cu privire la orice modificări ale competenței sale precizate în cea mai recentă notificare efectuată în conformitate cu prezentul alineat. 3. În vederea intrării în vigoare a prezentei convenții, orice instrument depus de o organizație regională de integrare economică va fi luat în considerare doar dacă organizația regională de integrare economică declară, în conformitate cu articolul 30, că statele sale membre nu vor fi părți la prezenta convenție. 4. Orice trimitere din prezenta convenție la „stat contractant” sau „stat” se aplică, de asemenea, când este cazul, unei organizații regionale de integrare economică parte la convenție. Articolul 30 Aderarea unei organizații regionale de integrare economică fără statele sale membre 1. În momentul semnării, acceptării, aprobării sau aderării, o organizație regională de integrare economică poate declara că își exercită competența asupra tuturor domeniilor reglementate de prezenta convenție și că statele sale membre nu vor fi părți la aceasta, dar că își vor asuma obligații în virtutea semnării, acceptării, aprobării sau aderării organizației respective. 2. În cazul în care o organizație regională de integrare economică face o declarație în conformitate cu alineatul (1), orice mențiune cu privire la un „stat contractant” sau „stat” din prezenta convenție se aplică, dacă este cazul, și statelor membre ale organizației. Articolul 31 Intrarea în vigoare 1. Prezenta convenție intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la depunerea celui de al doilea instrument de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare prevăzut la articolul 27. 2. Astfel, prezenta convenție intră în vigoare: (a) pentru fiecare stat sau organizație regională de integrare economică ce a ratificat, acceptat sau aprobat convenția sau a aderat la aceasta ulterior, în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la depunerea instrumentului de ratificare, acceptare, aprobare sau aderare; (b) pentru o unitate teritorială la care a fost extins domeniul de aplicare al prezentei convenții în conformitate cu articolul 28 alineatul (1), în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la notificarea declarației menționate la articolul respectiv. Articolul 32 Declarații 1. Declarațiile la care se face referire la articolele 19, 20, 21, 22 și 26 pot fi făcute în momentul semnării, ratificării, acceptării, aprobării sau aderării ori în orice alt moment ulterior și pot fi modificate sau retrase în orice moment. 2. Declarațiile, modificările și retragerile sunt notificate depozitarului. 3. O declarație făcută în momentul semnării, ratificării, acceptării, aprobării sau aderării intră în vigoare în același moment cu intrarea în vigoare a prezentei convenții pentru statul în cauză. 4. O declarație făcută la o dată ulterioară, precum și orice modificare sau retragere a unei declarații intră în vigoare în prima zi a lunii care urmează expirării unei perioade de trei luni de la data primirii notificării de către depozitar. 5. O declarație făcută în temeiul articolelor 19, 20, 21 și 26 nu se aplică acordurilor de alegere exclusivă a forului încheiate înainte de intrarea sa în vigoare. Articolul 33 Denunțare 1. Prezenta convenție poate fi denunțată printr-o notificare scrisă adresată depozitarului. Denunțarea poate fi limitată la anumite unități teritoriale ale unui sistem de drept neunitar cărora li se aplică prezenta convenție. 2. Denunțarea produce efecte din prima zi a lunii care urmează expirării celor douăsprezece luni ulterioare datei primirii notificării de către depozitar. Atunci când în notificare este specificată o perioadă mai mare pentru intrarea în vigoare a denunțării, aceasta va intra în vigoare după expirarea unei asemenea perioade mai lungi ulterioare notificării primite de către depozitar. Articolul 34 Notificări efectuate de depozitar Depozitarul notifică membrilor Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat, precum și celorlalte state și organizațiilor regionale de integrare economică ce au semnat, ratificat, acceptat, aprobat sau aderat, în conformitate cu articolele 27, 29 și 30, următoarele informații: (a) semnările, ratificările, acceptările, aprobările și aderările menționate la articolele 27, 29 și 30; (b) data la care prezenta convenție intră în vigoare, în conformitate cu articolul 31; (c) notificările, declarațiile, modificările și retragerile declarațiilor menționate la articolele 19, 20, 21, 22, 26, 28, 29 și 30; (d) denunțările menționate la articolul 33. Drept care subsemnații, pe deplin autorizați, au semnat prezenta convenție. Adoptată la Haga, la 30 iunie 2005, în limbile engleză și franceză, ambele texte fiind egal autentice, într-un singur exemplar care se depune în arhivele Guvernului Regatului Țărilor de Jos, o copie certificată pentru conformitate a textului urmând a fi trimisă, pe cale diplomatică, fiecărui stat membru al Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat la momentul celei de a douăzecea sesiuni a acesteia, precum și fiecărui stat participant la respectiva sesiune. ANEXA II Declarația Uniunii în conformitate cu articolul 21 din Convenția privind acordurile de alegere a forului 1. Uniunea Europeană declară, în temeiul articolului 21 din convenție, că, exceptând cele prevăzute mai jos, nu va aplica dispozițiile convenției în cazul contractelor de asigurare. 2. Prezenta declarație nu se aplică dacă: (a) acordul de alegere a forului este încheiat ulterior nașterii unui litigiu sau (b) fără a aduce atingere articolului 1 alineatul (2) din convenție, acordul de alegere a forului este încheiat între deținătorul unei polițe și un asigurător, ambii având la data încheierii contractului domiciliul sau reședința obișnuită în același stat, ceea ce are ca efect atribuirea competenței instanțelor din statul în cauză, chiar dacă fapta prejudiciabilă s-a produs peste hotare, cu condiția ca un astfel de acord să nu contravină legislației statului în cauză sau (c) acordul de alegere a forului privește un contract de asigurare, în măsura în care acesta acoperă unul sau mai multe dintre riscurile majore enumerate la punctul 3. 3. Riscurile majore menționate la punctul 2 litera (c) includ riscurile privind transporturile (aerian, naval, feroviar și tranzitarea mărfurilor), riscurile de credit și de garanție, precum și alte riscuri, în cazul în care deținătorul poliței de asigurare este un comerciant de o anumită talie, astfel cum se prevede la punctul 4. 4. Riscurile menționate la punctul 3 sunt următoarele: (2) orice prejudicii produse: (a) navelor maritime, instalațiilor din zona de coastă sau din largul mării sau aeronavelor, rezultate în urma evenimentelor asociate utilizării lor în scopuri comerciale; (b) mărfurilor aflate în tranzit, altele decât bagajele pasagerilor, atunci când tranzitul este efectuat sau include transportul cu astfel de nave sau aeronave; (3) orice răspundere, alta decât cea pentru vătămările corporale produse călătorilor sau pentru daunele cauzate bagajelor acestora: (a) decurgând din utilizarea sau exploatarea navelor, a instalațiilor sau a aeronavelor menționate la punctul 1 litera (a) în măsura în care, în privința celor din urmă, legislația statului care are obligații în temeiul prezentei convenții în care sunt înregistrate aceste aeronave nu interzice clauzele atributive de competență în materia asigurării acestor riscuri; (b) pentru prejudiciile cauzate de mărfurile aflate în tranzit, conform descrierii de la subpunctul 1 litera (b); (4) orice pierdere financiară legată de utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau aeronavelor menționate la subpunctul 1 litera (a), în special pierderile înregistrate în legătură cu mărfurile sau navlosirea; (5) orice risc sau interes legat de oricare dintre cele menționate la subpunctele 1-3; (6) fără a aduce atingere subpunctelor 1-4, totalitatea următoarelor riscuri majore: (a) orice daune sau prejudicii survenite la mijloacele de transport feroviar; (b) orice daune sau prejudicii survenite la mijloacele de transport aerian; (c) orice daune sau prejudicii survenite la mijloacele de transport fluvial, lacustru și maritim; (d) orice daune suferite de mărfuri aflate în tranzit sau bagaje, indiferent de mijlocul de transport; (e) orice daune rezultate din folosirea mijloacelor de transport aerian (inclusiv răspunderea transportatorului); (f) orice daune rezultate din folosirea mijloacelor de transport maritim, lacustru și fluvial (inclusiv răspunderea transportatorului); (g) orice risc de credit sau de garanție în cazul în care deținătorul poliței de asigurare desfășoară din punct de vedere profesional o activitate industrială, comercială sau liberală iar riscul se referă la această activitate; (h) în cazul în care deținătorul poliței este un comerciant de o anumită talie: · orice daune sau prejudicii survenite la vehiculele terestre (inclusiv autovehiculele); · orice pierdere sau deteriorare a bunurilor cauzate de un incendiu, o explozie, forțele naturii (inclusiv furtuni), energia nucleară, surparea de teren, grindină, îngheț sau furturi; · orice daune care rezultă din folosirea autovehiculelor terestre (inclusiv răspunderea transportatorului); · orice pierderi financiare diverse care decurg din riscuri de șomaj, insuficiența veniturilor (generale), intemperii, pierderi de beneficii, persistența cheltuielilor generale, cheltuieli comerciale neprevăzute, deprecierea valorii de piață, deprecierea rentei sau a veniturilor, alte pierderi comerciale indirecte, alte pierderi financiare necomerciale sau alte tipuri de pierderi financiare. 5. În sensul subpunctului 5 litera (h), prin „deținătorul unei polițe de asigurare care este un comerciant de o anumită talie” se înțelege un deținător care depășește limitele a cel puțin două dintre următoarele criterii: · un bilanț total de 6,2 milioane EUR; · cifră de afaceri netă de 12,8 milioane EUR; · un număr mediu de 250 de angajați în cursul exercițiului financiar.