Directiva a declanșat reforme semnificative ale mediului creditelor de consum în majoritatea statelor membre. Statele membre au fost obligate fie să elaboreze și să instituie un cadru juridic complet nou aplicabil pieței de credit, fie să își modifice legislația existentă. În măsura în care directiva a stabilit dispoziții armonizate, statele membre nu au putut menține sau introduce în dreptul lor intern dispoziții diferite de cele prevăzute în directivă. Cu toate acestea, statelor membre li s-a acordat flexibilitate privind puterea de apreciere pentru a utiliza opțiuni normative specifice în nouă dispoziții opționale . În plus, anumite dispoziții ale directivei stabilesc obiective clare, dar nu specifică în mod clar rezultatul care trebuie realizat. Acest lucru a oferit statelor membre o putere de apreciere suplimentară în ceea ce privește punerea în aplicare a directivei.

În plus, directiva nu acoperă întregul proces de acordare a creditelor, din care multe aspecte sunt doar parțial armonizate sau nu sunt deloc armonizate în întreaga UE (de exemplu, conținutul bazelor de date de credit). Acesta este un obstacol important în calea creării unei piețe interne reale pentru creditul de consum.

Excluderile din domeniul de aplicare al directivei definite la articolul 2 sunt semnificative și cuprind anumite împrumuturi utilizate pe scară largă, precum și împrumuturile cu privire la care există informații documentate că tind să conducă mai ușor la prejudicii create consumatorului în anumite circumstanțe, precum împrumuturile cu dobândă zero, împrumuturile până la plata salariului, acordurile de leasing care nu impun o obligație de cumpărare sau acordurile cu case de amanet.

În ansamblu, părțile interesate recunosc faptul că formularul „Informații standard la nivel european privind creditul de consum” a avut un impact pozitiv asupra protecției consumatorilor prin punerea la dispoziția acestora informații într-un format ușor de înțeles și bine structurat . În plus, conformitatea furnizorilor de credite cu dispozițiile privind informațiile precontractuale este în general ridicată.

Consumatorul are la dispoziție un termen de 14 zile calendaristice în care se poate retrage din contractul de credit fără a invoca motive. În plus, clauza de rambursare anticipată dă dreptul consumatorului să ramburseze integral sau parțial, în orice moment, datoria neachitată în temeiul unui contract de credit.

Majoritatea statelor membre au prevăzut dispoziții suplimentare privind evaluarea bonității și accesul la bazele de date, definind în continuare modul în care trebuie efectuată evaluarea bonității și impunând obligații suplimentare creditorilor. Majoritatea statelor membre care au mers mai departe de simpla obligație de verificare a solvabilității unui debitor au prevăzut documentele pe care consumatorii trebuie să le furnizeze pentru evaluarea bonității acestora .

Singura sursă de date pe care directiva o definește pentru evaluarea bonității sunt bazele de date de credit care există în statele membre și care stochează informații privind creditul existent al consumatorilor și eventualele cazuri de nerespectare a obligațiilor de plată. Articolul 9 din directivă, privind accesul la baza de date, impune fiecărui stat membru obligația de a asigura accesul creditorilor din alte state membre la bazele de date folosite în statul membru respectiv. Cu toate acestea, directiva nu conține nicio prevedere cu privire la modul în care este acordat accesul, aceasta având drept rezultat cerințe diferite privind accesul stabilite de fiecare stat membru. Mai mult, bazele de date de credit, precum și informațiile conținute în acestea, diferă de la un stat membru la altul, fiind fie publice, fie private și conținând date pozitive (și anume date referitoare la orice credit contractat de o persoană), date negative (și anume exclusiv date privind cazurile de nerespectare a obligațiilor de plată cu privire la creditele contractate) sau ambele.

Diferențele de conținut ale bazelor de date din fiecare stat membru îngreunează sarcina creditorului în operațiunile transfrontaliere.

În mod suplimentar față de diferențele privind modul în care statele membre au operaționalizat cerințele generice din articolele 8 și 9, anumite state membre au impus creditorilor o serie de alte obligații în ceea ce privește evaluarea bonității, precum normele care interzic creditorilor să rezilieze contractul de credit sau să impună penalități și taxe pentru întârzierea plății în cazul în care evaluarea bonității nu a fost efectuată corect.

În consecință, dispozițiile actuale ale directivei au condus la o situație fragmentată în ceea ce privește normele de evaluare a bonității, precum și interoperabilitatea bazelor de date care împiedică o mai bună funcționare a pieței interne a creditului de consum.

Asigurarea respectării directivei

Articolul 23 din directivă prevede că statele membre stabilesc normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul directivei și că aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.

Procedând astfel, statele membre au prevăzut, în general, sancțiuni civile și administrative pentru încălcarea dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul directivei; cu toate acestea, anumite state membre prevăd, în mod suplimentar față de sancțiunile civile și administrative, posibilitatea de a impune sancțiuni penale. Rezultatul a fost existența unei disparități considerabile în ceea ce privește tipurile și nivelurile sancțiunilor utilizate de autoritățile naționale în ceea ce privește asigurarea respectării directivei. În afară de aceasta, în timp ce o mică majoritate a statelor membre au un singur organism de asigurare a respectării directivei, un număr mare de state membre au desemnat mai multe organisme pentru a asigura punerea în aplicare corectă a diferitelor aspecte ale directivei; în anumite state membre, autoritatea competentă depinde de tipul furnizorului de credit, și anume dacă acest creditor este o instituție bancară sau o instituție financiară nebancară. Existența mai multor autorități competente cu puteri de sancționare variate și autorități competente în funcție de tipul de operator a avut un impact asupra condițiilor de concurență echitabile dintre poziția concurențială a diferitelor categorii de furnizori și coerența aplicării.

3.Utilizarea de către statele membre a opțiunilor normative prevăzute de directivă

Deficiențele directivei evidențiate mai sus au fost în continuare agravate de rezultatele opțiunilor normative ale statelor membre cu privire la anumite elemente ale directivei. În timp ce Directiva impunea elaborarea unui cadru juridic armonizat specific pentru protecția consumatorilor, care nu exista în numeroase state membre la momentul introducerii sale, legiuitorilor naționali le-a fost acordată flexibilitate cu privire la nouă dispoziții opționale, oferind statelor membre posibilitatea de a se prevala de opțiuni normative specifice.

Opțiunile normative menționate la articolul 27 alineatul (2) din directivă

În conformitate cu articolul 2 alineatul (5) din directivă, statele membre pot să decidă să aplice parțial directiva în cazul contractelor de credit încheiate de organizații constituite în avantajul reciproc al membrilor acestora . Această flexibilitate a fost utilizată de anumite state membre .

În conformitate cu articolul 2 alineatul (6) din directivă, statele membre pot să decidă că se aplică numai anumite articole din directivă în cazul în care consumatorul și-a încălcat deja obligațiile cuprinse în contractul de credit inițial, iar creditorul și consumatorul se pun de acord asupra unor formalități cu privire la amânarea la plată sau la metodele de rambursare. Această posibilitate a fost utilizată de majoritatea statelor membre.

În conformitate cu articolul 4 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă, legislația națională poate impune indicarea dobânzii anuale efective în cazul publicității privind contractele de credit în care nu se menționează rata dobânzii și nici alte cifre referitoare la orice cost al creditului pentru consumator. Numai un număr limitat de state membre s-au prevalat de flexibilitatea prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din directivă.

În conformitate cu articolul 4 alineatul (2) litera (c) și, respectiv, articolul 10 alineatul (5) litera (f) din directivă, statele membre pot decide că nu este necesară specificarea dobânzii anuale efective în informațiile furnizate consumatorilor în etapa de publicitate și etapa contractuală în cazul contractelor de credit sub forma unei facilități de tip „descoperit de cont” în baza cărora creditul trebuie rambursat la cerere sau într-un interval de trei luni. Un număr semnificativ de state membre au exercitat posibilitatea prevăzută la articolul 10 alineatul (5) litera (f) , în timp ce un număr puțin mai redus de state membre s-au prevalat de opțiunea prevăzută la articolul 4 alineatul (2) litera (c) .

Mai multe state membre au optat pentru flexibilitatea oferită de articolul 6 alineatul (2) din directivă care permite statelor membre să decidă nespecificarea dobânzii anuale efective în informațiile precontractuale în cazul contractelor de credit specifice care fac obiectul articolului 2 alineatul (3) (facilități de tip „descoperit de cont” în baza cărora creditul trebuie rambursat la cerere sau într-un interval de trei luni) .

În conformitate cu articolul 10 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă, statele membre pot stabili norme privind valabilitatea încheierii de contracte de credit care respectă dreptul Uniunii. Toate statele membre au optat pentru includerea unor norme suplimentare cu privire la valabilitatea încheierii contractelor de credit.

Articolul 14 alineatul (2) din directivă se referă la dreptul de retragere din contractele de credit legate. Acesta prevede că în cazul în care legislația națională în vigoare la momentul intrării în vigoare a directivei prevede deja că fondurile nu pot fi puse la dispoziția consumatorului înainte de expirarea unui anumit termen, statele membre pot în mod excepțional să prevadă că perioada de 14 zile calendaristice prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din directivă cu privire la dreptul de retragere poate fi redusă la respectivul termen, la cererea expresă a consumatorului. Articolul 14 alineatul (2) din directivă a fost rar utilizat de statele membre deoarece aplicarea acestuia este destul de specifică.

Articolul 16 din directivă se referă la rambursarea anticipată de către consumator a obligațiilor sale în temeiul unui contract de credit și posibilitatea creditorului de a fi despăgubit. Articolul 16 alineatul (4) din directivă stabilește că statele membre pot prevedea că o astfel de compensație poate fi solicitată de creditor numai cu condiția ca suma rambursată anticipat să depășească pragul definit de legislația națională care nu poate depăși suma de 10 000 EUR pe orice perioadă de douăsprezece luni [articolul 16 alineatul (4) litera (a)] și că creditorul poate pretinde în mod excepțional o compensație mai mare dacă poate dovedi că prejudiciul suferit ca urmare a rambursării anticipate depășește compensația normală [articolul 16 alineatul (4) litera (b)]. Un mare număr de state membre au stabilit, în fapt, un prag dincolo de care creditorul poate pretinde compensație [articolul 16 alineatul (4) litera (a)]. În ceea ce privește articolul 16 alineatul (4) litera (b) din directivă, un număr de state membre au optat pentru stabilirea de norme și în situația în care creditorul poate dovedi că a suferit un prejudiciu ca urmare a rambursării anticipate care depășește pragurile stabilite la articolul 16 alineatul (2) din directivă .

Alte opțiuni normative ale statelor membre, în special în ceea ce privește domeniul de aplicare