Bunurile cu drept de folosință pe durată limitată și produsele de vacanță cu drept de folosință pe termen lung pot avea adesea un caracter transfrontalier, în cazul în care comercializarea și/sau încheierea contractului are loc în altă țară decât în statul de reședință al consumatorului și în cazul în care proprietățile sau cluburile respective sunt situate în alte țări.

- contractele privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată, de mai mult de un an, prin care consumatorul dobândește, cu titlu oneros, dreptul de a utiliza unități de cazare peste noapte, pentru mai mult de un sejur;

Scăderea numărului de reclamații coincide cu intrarea în vigoare a directivei. Aceste date sugerează, prin urmare, că — per ansamblu — Directiva privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată a avut un impact pozitiv.

De la momentul punerii în aplicare a directivei din 2008, numărul reclamațiilor înregistrate de ECC-Net pe teritoriul UE a scăzut, de la o medie de 2 150 pe an în perioada 2008-2011, ajungând la o medie de 1 820 pentru perioada 2012-2013. Asociația Comisiilor Titularilor Drepturilor de Folosință pe Durată Limitată (TATOC) a înregistrat o scădere semnificativă a numărului de reclamații cu privire la titularii drepturilor de folosință pe durată limitată din Regatul Unit, număr care reprezintă mai mult de jumătate din toate reclamațiile în acest sector, potrivit datelor ECC-net.

Statele membre trebuiau să transpună directiva în legislația națională până la 23 februarie 2011. Paisprezece state membre nu au respectat acest termen și, prin urmare, Comisia a lansat procedurile privind încălcarea dreptului Uniunii pentru lipsa comunicării măsurilor de transpunere. Ultimul stat membru care a transpus integral directiva a fost Spania în martie 2012. În consecință, directiva a fost transpusă în integralitate pe teritoriul UE cu o întârziere mai mare de un an față de perioada programată, ceea ce a avut în mod evident un impact asupra disponibilității datelor pe baza cărora să se evalueze aplicarea practică a acesteia.

Aspecte care nu cad sub incidența Directivei 2008/122/CE privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată

În prezent, este suficient ca un contract privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată să dureze un an, în loc de cei trei ani din precedenta reglementare, pentru a intra în domeniul de aplicare al acestei directive.

Directiva privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată este sectorială și vine în completarea altor directive orizontale ale UE în materia protecției consumatorilor, cum ar fi, în special, a Directivei privind practicile comerciale neloiale — relevantă pentru lupta împotriva practicilor comerciale înșelătoare și agresive din sector — și Directiva privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, care este relevantă pentru a evalua eventualul caracter abuziv al clauzelor contractuale. Cu toate acestea, contractele care intră sub incidența Directivei 2008/122/CE privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată nu fac obiectul Directivei 2011/83/UE privind drepturile consumatorilor. Este important să se sublinieze că, dintre toate reclamațiile referitoare la bunurile cu drept de folosință pe durată limitată și la produsele similare înregistrate de ECC-net, numai 22,7 % au fost înregistrate ca fiind direct legate de aspectele reglementate fie de directiva din 1994, fie de cea din 2008: în schimb, cele mai multe plângeri vizează aspecte legate de punerea în aplicare corectă a altor instrumente de protecție a consumatorilor.

Activitatea de cercetare care stă la baza acestui raport evidențiază prejudiciile aduse consumatorilor prin intermediul unor noi produse, precum cluburile de vacanță cu tarife preferențiale pe termen scurt (cu o apartenență pe o perioadă mai mică de 1 an) și schemele de creditare pentru activități de agrement, care par adesea concepute pentru a eluda prevederile directivei. Au apărut alte practici comerciale care ar putea crea confuzii pentru consumatori și care ar putea compromite capacitatea lor de a-și exercita drepturile (de exemplu, încheierea unui al doilea contract care necesită o plată în avans, eludând astfel interdicția plăților în avans; oferte prezentate în mod înșelător ca nefiind despre bunuri cu drept de folosință pe durată limitată). Prin urmare, directiva pare să fi făcut obiectul unor acțiuni menite să eludeze cerințele sale. Accentul ar trebui pus acum pe modul în care se pot rezolva în mod eficient aceste activități și pe modul în care ar putea fi oprite. Evaluarea impactului realizată de Comisie și care însoțește revizuirea directivei din 1994 a afirmat în mod clar că noua directivă de una singură nu ar putea pune capăt activităților societăților care au intenția de a evita cerințele sale sau de a acționa în mod fraudulos. Sondajul online confirmă faptul că industria bunurilor cu drept de folosință pe durată limitată împărtășește acest punct de vedere. O mai bună aplicare a legii și cooperarea între autoritățile competente, inclusiv autoritățile însărcinate cu aplicarea legii penale, este esențială pentru eradicarea acestui tip de societăți frauduloase și a comercianților necinstiți.

5.Produsele de vacanță care nu cad sub incidența directivei și practicile frauduloase

Contractele de revânzare au fost în mod expres incluse în domeniul de aplicare al Directivei din 2008 privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată. Acest lucru a avut ca scop asigurarea protecției consumatorilor în cazul contractelor în temeiul cărora un comerciant asistă titularul dreptului de folosință a bunurilor pe durată limitată să își vândă aceste drepturi sau să își vândă produsele de vacanță cu drept de folosință pe termen lung. La revânzare, consumatorii se pot afla adesea într-o poziție vulnerabilă, din diverse motive (de exemplu, vârsta, starea de sănătate, situația financiară dificilă). Numeroase reclamații au avut ca obiect această problemă, în special în cazul în care agenții de revânzare au perceput un avans deși nu a avut loc nicio revânzare ulterioară. Prin urmare, în plus față de dispozițiile generale, directiva prevede interzicerea oricăror plăți în avans până la vânzarea efectivă a produsului de vacanță cu drept de folosință pe termen lung sau a dreptului de folosință a unui bun pe durată limitată.

Înainte de intrarea în vigoare a Directivei privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată, contractele privind schimbul unor astfel de drepturi au făcut adesea obiectul reclamațiilor, care au inclus situațiile în care profesioniștii dădeau consumatorilor impresia greșită că ar fi oferit o gamă aproape nelimitată de bunuri cu drept de folosință pe durată limitată pentru aceste schimburi. Aceste contracte nu cădeau sub incidența Directivei 94/47/CE. În prezent, dreptul consumatorilor la informare precontractuală detaliată, dreptul de denunțare unilaterală în termen de 14 zile și interdicția privind acceptarea de către comercianți a plăților în avans se aplică și în ceea ce privește contractele de schimb.

6.1. Directiva privind practicile comerciale neloiale

În perioada 2007-2013, 29,2 % dintre toate reclamațiile înregistrate de ECC-Net privind bunurile cu drept de folosință pe durată limitată și a produselor similare au avut ca obiect practicile comerciale neloiale. Sondajul online revelă o serie de cifre chiar mai surprinzătoare: dintre respondenții care s-au confruntat cu probleme, nu mai puțin de 75 %, în cazul produselor de vacanță cu drept de folosință pe termen lung, sau 68,6 %, în cazul drepturilor de folosință a bunurilor pe durată limitată, considerau că au fost induși în eroare de o ofertă privind produsele sau drepturile respective. 40 % dintre respondenți, în cazul produselor de vacanță cu drept de folosință pe termen lung și, respectiv, 54,3 %, în cazul drepturilor de folosință a bunurilor pe durată limitată, considerau că au fost exercitate presiuni asupra lor pentru a încheia un contract privind astfel de produse sau drepturi. Directiva privind practicile comerciale neloiale se aplică tuturor practicilor comerciale ale întreprinderilor față de consumatori, inclusiv cele care conduc la încheierea unor contracte care fac obiectul Directivei privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată. Având în vedere normele sale bazate pe principii care interzic acțiunile și omisiunile înșelătoare și practicile comerciale agresive, Directiva privind practicile comerciale neloiale abilitează autoritățile responsabile să protejeze consumatorii înainte, în timpul și după încheierea contractului. Vânzarea sub presiune și fraudele privind revânzarea sunt încă frecvente în acest sector al produselor de vacanță. Autorităților publice însărcinate cu aplicarea legii trebuie, prin urmare, să aplice cu rigurozitate Directiva privind practicile comerciale neloiale în această industrie.

6.2. Directiva privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii

45 % dintre reclamațiile înregistrate de ECC-net în perioada 2012-2013 au avut în vedere clauzele contractuale. Directiva privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii se aplică contractelor încheiate între comercianți și consumatori în general și, prin urmare, acest act normativ include contractele privind produsele de vacanță și bunurile cu drept de folosință pe durată limitată. Această directivă previne dezechilibrele semnificative în detrimentul consumatorului în ceea ce privește drepturile și obligațiile părților, de exemplu, prin reglementarea necesității redactării într-un limbaj clar și inteligibil a clauzele contractuale care nu au fost negociate în mod individual, prin cerința ca ambiguitățile să fie interpretate în favoarea consumatorilor și prin declararea ca neobligatorii pentru consumatori a clauzelor contractuale abuzive. Prin urmare, Directiva privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii completează Directiva privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată din perspectiva protejării consumatorilor după încheierea contractului. Autoritățile însărcinate cu aplicarea legii ar trebui să utilizeze în continuare dispozițiile acestei directive în situațiile născute după încheierea contractelor (de exemplu, în cazul în care taxele de întreținere au crescut în mod unilateral, fără nicio justificare sau în cazul în care clauzele perpetue sunt încorporate în contracte). Întrucât consumatorii individuali ar putea avea dificultăți cu privire la intentarea unor acțiuni în justiție pentru a contesta contractele lor în temeiul Directivei privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, asociațiile de consumatori ar putea fi mai active în sprijinirea persoanelor să își apere interesele și ar putea juca un rol mai activ, inclusiv pe parcursul procedurilor judiciare.

6.3. Directiva privind drepturile consumatorilor

Directiva 2011/83/UE privind drepturile consumatorilor, care se aplică începând cu 13 iunie 2014, consolidează drepturile consumatorilor, în special în ceea ce privește armonizarea completă a cerințelor privind informarea precontractuală și dreptul de denunțare unilaterală a contractelor la distanță și a contractelor negociate în afara spațiilor comerciale. Este demn de menționat faptul că Directiva 2008/122/CE privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată a fost precursoarea acestor drepturi ale consumatorilor.

Directiva privind drepturile consumatorilor se referă doar la contractele care nu fac obiectul Directivei privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată. Prin urmare, toate noile produse de vacanță concepute astfel încât să eludeze Directiva privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată intră, în principiu, în domeniul de aplicare al Directivei privind drepturile consumatorilor. În această categorie intră, de exemplu, contracte încheiate pe o perioadă mai mică de un an sau contractele care nu presupun cazare. În aceste cazuri, este aplicabil dreptul de a primi informații precontractuale în conformitate cu Directiva privind drepturile consumatorilor. Mai mult decât atât, dreptul de denunțare unilaterală în termen de 14 de zile de la încheierea contractului se aplică tuturor contractelor încheiate în afara spațiilor comerciale sau prin mijloace de comunicare la distanță. În cazul în care consumatorul nu este informat în mod corespunzător cu privire la dreptul său de denunțare unilaterală înainte de încheierea contractului, termenul de denunțare unilaterală se prelungește cu un an, ceea ce presupune în total un termen de denunțare unilaterală de un an și 14 zile.

7.Sensibilizare

Sondajul online a arătat că respondenții nu sunt, în general, suficient de conștienți cu privire la posibilele practici frauduloase din industria cluburilor de vacanță sau a bunurilor cu drept de folosință pe durată limitată.

Eforturi de sensibilizare au fost întreprinse în mai multe state membre, chiar înainte de aplicarea Directivei privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată.

În Danemarca, un program de televiziune care investiga fraudele în domeniul produselor de vacanță a fost difuzat pe unul dintre principalele posturi de televiziune în toamna anului 2013. Ulterior, Centrul European al Consumatorilor din Danemarca a primit numeroase cereri din partea consumatorilor care aveau nevoie de ajutor.

În Regatul Unit, un grup operativ special — „Lupta Antifraudă” — a fost creat pentru a informa consumatorii cu privire la fraudele legate de produsele de vacanță și pentru a identifica și a investiga fraudele. Oficiul de Comerț Echitabil (în prezent, Autoritatea pentru Piețe și Concurență) a lansat constant campanii în incinta aeroporturilor pentru a avertiza consumatorii cu privire la riscurile asociate achiziționării de bunuri cu drept de folosință pe durată limitată în străinătate și la posibilele fraude legate de produsele de vacanță. În ciuda acestor măsuri, consumatorii din Regatul Unit sunt printre cele mai frecvente victime ale comercianților necinstiți.

În 2014, a fost lansat un proiect comun, implicând mai multe centre europene pentru consumatori, al cărui scop a fost să dezvolte idei pentru campanii de prevenire eficiente. Acest proiect presupune elaborarea unor sfaturi pentru consumatori și va furniza informații pentru o campanie de sensibilizare care urmează să fie difuzată pe internet. Centrele europene ale consumatorului vor publica sfaturile pe siteurile lor web și le vor promova în mod activ.

Mai multe activități de sensibilizare pentru o mai bună informare a consumatorilor ar fi, în mod clar, benefice. Activitatea centrelor europene ale consumatorilor este un pas în direcția cea bună.

8.Autoreglementarea industriei și codurile de conduită

Codurile de conduită

Cercetările indică faptul că atât întreprinderile cât și asociațiile de consumatori sunt dispuse să contribuie la o mai bună punere în aplicare a Directivei privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată. Atât Organizația de Dezvoltare a Stațiunilor, cât și TATOC impun obligația pentru membrii lor de a respecta codurile de conduită din cadrul fiecărei organizații. De asemenea, aceste organizații au luat și alte măsuri referitoare la soluționarea alternativă a litigiilor pentru a îmbunătăți imaginea industriei în ansamblul ei. Aceste coduri oferă un cadru de autoreglementare care ar putea fi consolidat prin colaborarea cu autoritățile publice pentru a promova sensibilizarea consumatorilor cu privire la drepturile lor și la pericolele cauzate de comercianții necinstiți.

9.Soluționarea alternativă și soluționarea online a litigiilor (platforma SAL și SOL)

În UE, centrele europene ale consumatorilor pot ajuta consumatorii în procesul de examinare a unei plângeri împotriva comercianților prin intermediul mecanismului de soluționare a litigiilor. Articolul 14 din Directiva privind dreptul de folosință a bunurilor pe durată limitată prevede faptul că statele membre trebuie să încurajeze elaborarea de către comercianți a unor proceduri de soluționare alternativă a litigiilor. În ceea ce privește drepturile de folosință a bunurilor pe durată limitată, deși se află într-o fază incipientă, se preconizează că Directiva privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum (Directiva privind SAL în materie de consum), care urma să fie aplicată în toate statele membre începând cu 9 iulie 2015, va îmbunătăți situația. Această directivă va asigura disponibilitatea procedurilor și entităților de soluționare alternativă a litigiilor pentru consumatorii din întreaga Uniune Europeană și informarea consumatorilor cu privire la soluționarea alternativă a litigiilor prin stabilirea unor obligații de informare pentru comercianți.

Regulamentul UE privind soluționarea online a litigiilor ar trebui, de asemenea, să faciliteze în continuare utilizarea acestor mecanisme, atât în cazul litigiilor contractuale naționale, cât și a celor transfrontaliere, care privesc obligațiile contractuale rezultate din contractele de vânzare sau de prestare de servicii online. Începând cu 9 ianuarie 2016, platforma de soluționare online a litigiilor va permite consumatorilor să prezinte aceste litigii online și le va înainta unor entități de soluționare alternativă a litigiilor de calitate, entități care au fost notificate Comisiei, în conformitate cu Directiva privind SAL în materie de consum. Unele societăți și asociații ale titularilor drepturilor de folosință a bunurilor pe durată limitată deja oferă sisteme alternative de soluționare a litigiilor. De exemplu, în 2005, Organizația pentru Dezvoltarea Stațiunilor a implementat propriul sistem de soluționare a litigiilor pentru industria bunurilor cu drept de folosință pe durată limitată. Deși aceasta este o evoluție pozitivă, aceste mecanisme rămân destul de ineficiente în ceea ce privește operatorii frauduloși.