[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 25.9.2007

COM(2007) 556 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CĂTRE CONSILIU, CĂTRE COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL ŞI CĂTRE COMITETUL REGIUNILOR

Investigaţie sectorială efectuată în conformitate cu articolul 17 din Regulamentul nr. 1/2003 privind asigurările pentru persoane juridice (Raport final)

{SEC(2007) 1231}

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CĂTRE CONSILIU, CĂTRE COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL ŞI CĂTRE COMITETUL REGIUNILOR

Investigaţie sectorială efectuată în conformitate cu articolul 17 din Regulamentul nr. 1/2003 privind asigurările pentru persoane juridice (Raport final)

1. INTRODUCERE

1. LA 13 IUNIE 2005, COMISIA A HOTăRÂT Să INIţIEZE O INVESTIGAţIE SECTORIALă CU PRIVIRE LA PRODUSELE şI SERVICIILE DE ASIGURăRI PRESTATE PENTRU PERSOANE JURIDICE, ÎN COMUNITATE, ÎN TEMEIUL ARTICOLULUI 17 DIN REGULAMENTUL (CE) NR. 1/2003 AL CONSILIULUI. LUÂND ÎN CONSIDERARE INDICIILE CONFORM CăRORA CONCURENţA ÎN ACEST SECTOR DIN CADRUL PIEţEI COMUNE AR PUTEA FI RESTRICţIONATă SAU DENATURATă, INVESTIGAţIA SECTORIALă A AVUT CA OBIECTIV O INVESTIGARE ÎN PROFUNZIME A SECTORULUI şI A PRACTICILOR RESPECTIVE, SCOPUL FINAL FIIND DE A IDENTIFICA TOATE CAZURILE CONCRETE DE PRACTICI RESTRICTIVE SAU DENATURăRI ALE CONCURENţEI CARE S-AR PUTEA ÎNCADRA ÎN SFERA DE APLICARE A ARTICOLELOR 81 SAU 82 DIN TRATAT. ASIGURăRILE PENTRU PERSOANE JURIDICE ACOPERă, PRINTRE ALTELE, RISCURILE DE PROPRIETATE şI DE ÎNTRERUPERE A ACTIVITăţII, TRANSPORTURILE, AUTOVEHICULELE, RESPONSABILITATEA GENERALă, PROFESIONALă şI DE MEDIU, PRECUM şI ACCIDENTELE CORPORALE şI RISCURILE DE CREDIT.

2. Prezentul document reprezintă raportul final al investigaţiei sectoriale privind asigurările pentru persoane juridice[1] şi este publicat împreună cu un document de lucru cuprinzător, elaborat de serviciile Comisiei şi care conţine toate constatările (documentul de lucru). Raportul intermediar anterior, precum şi documentul de lucru conţin un studiu aprofundat cu privire la organizarea pieţelor de asigurări în UE, inclusiv o mare parte din cercetarea proprie efectuată de către Comisie în timpul investigaţiei. O audiere publică de discutare a constatărilor raportului intermediar a avut loc la 9 februarie 2007. Raportul a fost supus unei consultări publice şi a fost primit cu multă atenţie de către companiile din acest sector. Toate observaţiile neconfidenţiale au fost publicate pe site-ul internet al Comisiei.

3. Prezentul raport final şi documentul de lucru se concentrează pe anumite chestiuni şi preocupări esenţiale. Omiterea unor chestiuni din acest raport nu înseamnă că problematici posibile din alte domenii ale asigurărilor pentru persoane juridice au fost excluse a priori de către Comisie.

4. Asigurările au o importanţă vitală pentru întreprinderile mari şi mici de pe întregul teritoriu al Uniunii Europene. Capacitatea de a asigura riscurile date poate consolida sau distruge un anumit model de afacere. Multe dintre cele mai importante şi mai reprezentative ramuri industriale la nivel mondial, de la aviaţie şi transporturi la mari proiecte imobiliare, nu ar putea funcţiona fără asigurări, iar, atunci când pieţele de asigurări nu au capacitatea de a asigura riscurile, se poate produce o reacţie în lanţ în întreaga economie. În fiecare an, companiile de asigurări din UE încasează 375 miliarde de euro sub formă de prime de asigurare generală[2]. De asemenea, companiile de asigurări şi reasigurări europene sunt foarte active pe pieţele internaţionale şi sunt investitori majori pe pieţele de capital. În consecinţă, funcţionarea acestui sector într-un mod concurenţial este crucială nu numai pentru sectorul asigurărilor ca atare, dar şi pentru economie ca întreg. Prin intermediul prezentului raport, Comisia intenţionează să contribuie la crearea unei sector european al asigurărilor şi mai competitiv, dinamic şi profitabil, capabil să-şi asume pe deplin rolul în economie şi să-şi valorifice întregul potenţial în Uniunea Europeană a secolului XXI.

5. Cu excepţia marilor clienţi şi a riscurilor importante, pieţele de asigurări primare tind să aibă o dimensiune naţională, chiar dacă sunt deservite în principal de grupuri multinaţionale consolidate de asigurări. Această situaţie este datorată unei multitudini de motive, cel mai important fiind probabil faptul că aceste contracte de asigurare sunt încheiate şi supuse legislaţiei naţionale contractuale generale, iar că aspectele referitoare la răspunderea juridică derivă, de asemenea, din dreptul naţional, care poate varia în mod substanţial de la o jurisdicţie la alta. In plus, o anumită formă de prezenţă locală este necesară, adesea pentru comercializarea asigurărilor şi întotdeauna pentru soluţionarea cererilor de despăgubire, iar probleme legate de limbă pot apărea. Deci, este normal să caracterizăm organizarea pieţei ca fiind formată din pieţe naţionale distincte şi să excludem, în multe cazuri, posibilitatea oricărei presiuni concurenţiale din partea prestatorilor străini care nu sunt prezenţi în mod real pe piaţă. Până în prezent, intrarea companiilor de asigurări pe noile pieţe s-a făcut adesea prin achiziţionarea unei companii locale care devine o filială sau (în rare cazuri) o sucursală a cumpărătorului. Pieţele naţionale tind deci să fie relativ concentrate, în special pentru categoriile majore de risc.

2. PRINCIPALELE CONSTATĂRI ALE INVESTIGAŢIEI SECTORIALE PRIVIND ASIGURĂRILE PENTRU PERSOANE JURIDICE

2.1. ASPECTELE FINANCIARE ALE SECTORULUI DE ACTIVITATE

6. Comisia a adunat o serie de date privind rezultatele financiare ale companiilor de asigurări. Rezultatele preliminare arată că rentabilitatea asigurărilor pentru persoane juridice la nivelul UE–25 a fost ridicată de-a lungul ultimilor ani în majoritatea statelor membre, deşi a înregistrat variaţii semnificative[3]. Cu toate acestea, sectorul asigurărilor a argumentat că, datorită ciclului asigurărilor pentru persoane juridice, acest aspect ar trebui analizat dintr-o perspectivă pe termen mai lung pentru a evalua pe deplin rentabilitatea. De asemenea, mulţi participanţi în acest sector s-au plâns în legătură cu existenţa unor anumite lacune metodologice în abordarea Comisiei. Unele dintre aceste critici fiind motivate, Comisia a revizuit această secţiune a documentului de lucru pentru a ţine seama de aceste remarci. Cu toate acestea, imaginea de ansamblu descrisă de către raportul intermediar a rămas neschimbată.

7. Rentabilitatea garanţiilor variază în mod semnificativ în funcţie atât de ramurile de activitate, cât şi statele membre. Ratele profitului variază de la simplu la triplu în interiorul UE-25 pentru acelaşi domeniu de asigurări şi până la dublu în interiorul aceleiaşi ţări pentru diferite domenii de asigurări[4]. Chiar dacă se ştie că riscul acoperit prin subscrierea unei poliţe este diferit în diversele domenii de asigurări şi că, prin urmare, randamentul aşteptat al capitalului poate fi de asemenea diferit, amploarea acestor discrepanţe este frapantă. De asemenea, există diferenţe considerabile, în cadrul aceleiaşi ţări, între veniturile companiilor de asigurări pe domenii de asigurări specifice.

8. Rentabilitatea companiilor de asigurări diferă în mod semnificativ în interiorul UE-25 în funcţie de tipul de clienţi: IMM-uri sau mari companii. În câteva cazuri, unele state membre par să prezinte în mod sistematic o rentabilitate a garanţiilor superioară pe segmentul clienţilor IMM-uri. S-a sugerat că, în anumite cazuri, această situaţie ar putea fi datorată modului de remunerare a intermediarilor de către companiile de asigurări, ipoteza fiind că, atunci când brokerii au putere pe piaţă, companiile de asigurări pot supralicita comisioanele acestora pentru a câştiga clienţi. Cu toate acestea, acest aspect ar trebui verificat de la caz la caz.

9. Analiza efectuată de Comisie prezintă probabil cel mai mare interes atunci când subliniază fragmentarea pieţei şi perspectivele de economii ce ar putea rezulta dintr-o integrare mai avansată. Există mulţi factori care fragmentează piaţa asigurărilor şi împiedică orice analiză simplistă. Comisia ar putea dori să analizeze mai în detaliu aceşti factori şi să propună măsuri suplimentare pentru a încuraja o mai mare eficienţă a pieţei la nivel european.

10. Comisia a cules de asemenea informaţii referitoare la rentabilitatea companiilor de reasigurări, dar, din motive metodologice, nu este încă în măsură să prezinte un raport despre acest aspect al investigaţiei. Se intenţionează să se facă acest lucru prin intermediul unui addendum la documentul de lucru.

2.2. Armonizarea condiţiilor şi modalităţilor de coasigurare şi reasigurare

11. Atât co-reasigurarea, cât şi coasigurarea sunt mecanisme importante pe care se sprijină sectorul asigurărilor în UE şi capacitatea de asigurare a riscurilor importante. Existenţa unor mecanisme care le permit (re)asiguratorilor multipli să acopere, fiecare, din ei o parte dintr-un anumit risc, asigură, în mod plauzibil, creşterea capacităţii şi diversificarea riscului, ceea ce conduce la preţuri mai scăzute şi la condiţii mai favorabile pentru clienţi. Cu toate acestea, chiar dacă recunoaşte aceste avantaje, Comisia a descoperit probe care sugerează că unele practici predominante în anumite părţi ale pieţei ar putea intra sub incidenţa articolului 81 din tratat.

12. În raportul intermediar, Comisia a atras atenţia asupra unei practici de pe piaţa reasigurărilor în comun, care constă în includerea unui clauze pentru a garanta că o companie de reasigurare dată nu obţine condiţii mai puţin favorabile (din punctul său de vedere) decât cele oferite oricărei alte companii de reasigurare participante la contract: aşa numita clauză „ Best terms and conditions ” (BTC – „Cele mai bune condiţii”). De asemenea, Comisia a observat că această practică apare într-o formă similară pe piaţa coasigurărilor.

13. Comisia a considerat, în raportul său intermediar, că practica BTC este susceptibilă să fie în detrimentul clienţilor şi ar putea, în anumite condiţii, să fie echivalentă cu o restrângere a concurenţei în sensul articolului 81 alineatul (1) din Tratatul CE. La momentul respectiv, Comisia nu s-a exprimat cu privire la posibila exceptare a acestei clauze în conformitate cu articolul 81 alineatul (3). Cu toate acestea, Comisia s-a angajat, în a doua fază a investigaţiei, să examineze mai atent acest tip de practică şi să solicite opinii ale pieţei în legătură cu acest subiect.

14. În timpul primei faze a investigaţiei, s-a constatat că aceste clauze BTC nu apăreau, în mod necesar, ca atare, în contractul final de (re)asigurare, dar că puteau fi introduse, de exemplu, în etapa de stabilire a preţului şi că, drept urmare, se refereau exclusiv la procedura prin care acordurile de (re)asigurare erau negociate şi elaborate. În urma acestei investigaţii, Comisia şi-a dat seama imediat că, totuşi, această practică răspândită atât pe pieţele de reasigurări, cât şi de coasigurări, conduce aproape întotdeauna la alinierea de facto a primelor de asigurare şi a celorlalte condiţii de acoperire, în mod independent de utilizarea sau nu a clauzelor BTC. În consecinţă, Comisia şi-a extins analiza pentru a include toate mecanismele care conduc la o astfel de aliniere, recunoscând, în acelaşi timp, că această clauză BTC poate determina pentru clienţi condiţii chiar mai puţin favorabile, decât dacă nu ar fi utilizată.

15. Opinia provizorie a Comisiei cu privire la practicile descrise este că în anumite cazuri, atunci când rezultă în urma acordurilor dintre întreprinderi, acestea intră sub incidenţa articolului 81 alineatul (1). În plus, Comisia nu a primit în acest stadiu argumente convingătoare pentru a justifica caracterul indispensabil al acestora, conform articolului 81 alineatul (3). În mod evident, evaluarea îndeplinirii dispoziţiilor articolului 81 alineatul (3) va trebui făcută de la caz la caz şi în contextul faptic şi juridic relevant. Practicile de dezvăluire a preţului asiguratorului principal în faza de subscriere, care garantează participaţia asiguratorului principal şi determină alinierea condiţiilor de acoperire, altele decât prima de asigurare, sunt mai puţin susceptibile de a pune probleme din punctul de vedere al dreptului concurenţei sau sunt mai susceptibile de a îndeplini condiţiile pentru exceptare.

16. Comisia este conştientă că aceste practici au fost considerate ca fiind practici comerciale normale pe anumite pieţe o perioadă lungă de timp. Cu toate acestea, Comisia este de părere că, în lumina constatărilor sale, sectorul asigurărilor ar trebui să înceapă o reconsiderare critică a practicilor menţionate. Comisia intenţionează să se implice pe deplin în acest demers, respectând în acelaşi timp principiul conform căruia este rolul participanţilor de pe piaţă de a evalua legalitatea propriilor practici comerciale în conformitate cu normele juridice aplicabile.

17. Comisia subliniază că observaţiile sale se referă doar la elementele unor anumite practici comerciale care apar în cursul procedurii de subscriere în două etape şi pe care nu le consideră ca fiind fundamentale pentru funcţionarea acestei proceduri, şi cu atât mai puţin pentru funcţionarea pieţei. De asemenea, aceasta încurajează clienţii din sectorul asigurărilor şi reasigurărilor pentru persoane juridice, care sunt contractate pe bază de subscriere, să fie conştienţi de posibilitatea de a încheia astfel de contracte în condiţii care nu implică prime de asigurare armonizate şi să se asigure că această opţiune este studiată pe deplin, de fiecare dată când este cazul, de către gestionarii de risc şi brokeri. Comisia nu ridică nici un semn de întrebare în prezentul raport în legătură cu modurile de contractare a activităţilor de coasigurare şi reasigurare, care includ comercializarea verticală, asocierea ad-hoc între companiile de asigurări şi acordurile permanente, ca de exemplu consorţiile. Faptul dacă, în anumite cazuri, utilizarea acestor proceduri pune probleme din punctul de vedere al concurenţei, necesită o analiză de la caz la caz.

2.3. Distribuţia asigurărilor pentru persoane juridice

18. Raportul intermediar conţinea o descriere detaliată a principalelor aspecte referitoare la distribuţia produselor şi serviciilor de asigurări pentru persoane juridice în Uniunea Europeană. Asigurările sunt distribuite prin intermediul brokerilor independenţi, al agenţilor afiliaţi, al băncilor (aşa numita „ bancassurance ”) şi prin vânzări directe, inclusiv vânzări pe internet. Brokerii, agenţii afiliaţi şi vânzările directe realizează marea majoritate a vânzărilor. Necesitatea de a construi o reţea de distribuţie poate constitui un obstacol în calea intrării pe piaţă, în absenţa unei reţele solide şi independente de brokeraj la nivel naţional.

19. Brokerii acţionează atât în calitate de consilier pentru clienţii lor, cât şi în calitate de canal de distribuţie pentru companiile de asigurări, având adesea competenţe de subscriere şi de contractare. Acest dublu rol este o potenţială sursă de conflicte de interese între obiectivitatea consilierii pe care o asigură clienţilor şi propriile lor considerente comerciale. Astfel de conflicte de interese pot fi generate, de asemenea, de anumite considerente privind remunerarea, inclusiv comisioanele condiţionate.

20. În privinţa intermediarilor în asigurări, studiile de piaţă şi consultarea publică subliniază faptul că practicile comerciale actuale – în special lipsa unei informări directe în legătură cu remuneraţia primită de la companiile de asigurări şi alte posibile conflicte de interese - creează un mediu în care clienţii asigurărilor pentru persoane juridice sunt incapabili, în multe cazuri, să facă alegeri în deplină cunoştinţă de cauză.

21. Practicile care vizează să-i incite pe brokeri să încheie asigurări cu o anumită companie de asigurare pot submina concurenţa loială pe piaţa asigurărilor în ceea ce priveşte condiţiile şi modalităţile de acoperire, serviciul prestat şi capacitatea financiară a companiilor de asigurări. Astfel de practici pot, în schimb, determina companiile de asigurări să fie în concurenţă între ele în legătură cu nivelul de remunerare acordat brokerilor, în încercarea de a „cumpăra” distribuţia sau, cel puţin, de a influenţa alegerea brokerului.

22. Comunicarea de către intermediari a informaţiilor relevante privind remuneraţia primită de la companiile de asigurări şi serviciile pe care le prestează pentru acestea poate contribui la diminuarea conflictelor de interese. În prezent, chiar atunci când informaţiile sunt comunicate, aceasta nu sunt întotdeauna complete, clare şi de înţeles pentru client. Din prisma situaţiilor similare care apar în alte sectoare financiare, în special în cel al titlurilor de valoare şi în cel bancar, este discutabil, totuşi, dacă această comunicare este suficientă în sine pentru a diminua conflictele de interese, mai ales în legătură cu acele tipuri de remuneraţii care vizează să facă să coincidă interesul brokerilor cu cel al companiilor de asigurări.

23. De asemenea, raportul intermediar a explicat că interzicerea reducerilor de comisioane de către companiile de asigurări ar putea echivala cu o impunere a preţurilor de re-vânzare şi, ca atare, nu ar beneficia de exceptarea pe categorii prevăzută în regulamentul privind acordurile verticale şi practicile concertate. Acordurile orizontale, practicile concertate ale intermediarilor sau deciziile asociaţiilor profesionale ale acestora de a nu reduce comisioanele clienţilor constituie, în mod normal, restrângeri ale concurenţei în sensul articolului 81 din tratat.

24. Studiile de piaţă întreprinse în trei state membre şi consultarea publică nu au adus dovezi cu privire la existenţă a unor acorduri sau practici private menite să împiedice sau să descurajeze intermediarii de asigurări independenţi să ofere reduceri de comisioane propriilor clienţi. Cu toate acestea, răspunsurile date de către brokerii italieni indică o anumită confuzie în legătură cu politica asociaţiei brokerilor privind reducerea comisioanelor şi sugerează o nevoie de clarificare suplimentară. În Germania, această practică este interzisă în continuare prin legislaţia naţională.

25. În prezent, dinamica pieţei concurenţiale în raport cu preţul serviciilor de intermediere apare ca fiind limitată, în cel mai bun caz, în ceea ce priveşte clienţii IMM-uri. Preocuparea aparent scăzută a clienţilor IMM-uri în legătură cu preţul serviciilor de intermediere în asigurări poate fi datorată unei concepţii comune eronate cu privire la valoarea comisionului (şi probabil a celorlalte tipuri de remunerare) încasat de fapt de către intermediar şi inclus în prima lor de asigurare, şi care este, în mod normal, mai mare decât se estimează.

26. Comisia consideră că această chestiune, deşi poate conduce la motive serioase de îngrijorare privind perturbarea pieţei, are dimensiuni multiple care necesită o analiză atentă. Se intenţionează analizarea acestei chestiuni în cadrul revizuirii planificate a directivei privind intermedierea în domeniul asigurărilor, fără a decide totuşi, în acest stadiu, dacă acesta este modul cel mai potrivit de abordare. Când va analiza cel mai potrivit răspuns la această chestiune, Comisia va lua în considerare, de asemenea, modul în care au fost tratate situaţii similare din alte sectoare, în special regimul MiFID pentru serviciile de investiţii, astfel încât să asigure neutralitatea de reglementare.

2.4. Cooperarea orizontală între companii de asigurări

27. Anumite forme de cooperare între companii de asigurări beneficiază în prezent de exceptarea pe categorii în conformitate cu Regulamentul 358/2003[5]. Prezentul regulament de exceptare pe categorii (REC) a fost adoptat cu o durată de validitate de şapte ani şi va expira deci la 31 martie 2010. Investigaţia sectorială a arătat că utilizarea reală a REC diferă în mod semnificativ de la un stat membru la altul şi a căutat să adune opinii în legătură cu viitorul acestui regim, în ceea ce priveşte asigurările pentru persoane juridice.

28. În răspunsurile lor, participanţii pe această piaţă au remarcat că formele de cooperare şi acordurile exceptate prin regulamentul de exceptare pe categorii favorizează concurenţa. Mai mulţi respondenţi au afirmat că absenţa unor informaţii istorice cu privire la riscul la nivelul pieţei sau inexistenţa condiţiilor standard (cu o jurisprudenţă asociată care să interpreteze domeniul de aplicare al acestora) reprezintă obstacole în calea intrării pe anumite pieţe. În timpul consultării, puţini respondenţi şi-au exprimat îngrijorarea cu privire la formele de cooperare prevăzute de REC, cu excepţia unor comentarii referitoare la funcţionarea pieţelor situate în aval, de exemplu pentru dispozitive de securitate.

29. Marea majoritate a celor care au răspuns, cel puţin din sectorul asigurărilor, au fost foarte favorabili prelungirii actualului regulament de exceptare pe categorii după expirarea validităţii acestuia în 2010. Mai mulţi respondenţi au susţinut că, în nici un caz, Comisia nu ar trebui să tragă concluzii definitive cu privire la viitorul REC-ului pe baza rezultatelor investigaţiei sectoriale, având în vedere că aceasta din urmă s-a referit doar la asigurările pentru persoane juridice, în timp ce REC-ul are o sferă de aplicare mai largă. Unii respondenţi au contestat totuşi faptul că sectorul asigurărilor are nevoie de un tratament special în conformitate cu normele antitrust.

30. Comisia ia notă de ataşamentul exprimat de mulţi participanţi pe această piaţă, mai ales companiile de asigurări, faţă de REC. Cu toate acestea, aproape toate răspunsurile nu au făcut distincţia între utilitatea formelor de cooperare reglementate de către REC şi utilitatea REC-ului în sine. În acest context, este necesar să amintim că obiectivul REC-ului, înainte de intrarea în vigoare în mai 2004 a Regulamentului 1/2003, era să excludă anumite tipuri generice de acorduri din sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1), evitând astfel necesitatea unor excluderi individuale separate şi laborioase. De la acea dată nu mai este necesar ca întreprinderile să notifice Comisiei formele de cooperare care ar putea intra sub incidenţa articolului 81 alineatul (1) pentru a obţine a decizie de exceptare a acestor forme de cooperare în conformitate cu articolul 81 alineatul (3). În schimb, întreprinderile sunt cele care trebuie să evalueze compatibilitatea comportamentului propriu cu normele concurenţiale, ajutate fiind, în caz de nevoie, de consilieri externi sau alţi consultanţi.

31. Se poate susţine că, în conformitate cu Regulamentul 1/2003 şi pe baza experienţei acumulate în legătură cu diferitele forme de cooperare autorizate în conformitate cu REC, cel puţin în ceea ce priveşte asigurările pentru persoane juridice, participanţii de pe piaţă nu mai au nevoie de o exceptare pe categorii specifică la nivelul sectorului de activitate şi trebuie să fie capabili să se autoevalueze în raport cu aplicarea articolului 81 alineatul (3), precum în alte sectoare de activitate. Pe de altă parte, există un risc ca REC-ul să excepteze uneori, din inadvertenţă, anumite forme de cooperare care ar putea avea efecte anti-concurenţiale, în special pe pieţele conexe pentru dispozitive de securitate.

32. Comisia însăşi doreşte să sublinieze că, chiar în absenţa unui REC în domeniul asigurărilor, sectorul asigurărilor va continua să beneficieze de condiţiile regulamentelor orizontale şi verticale de exceptare pe categorii[6].

33. Această discuţie va continua deoarece, conform legislaţiei de abilitare, Comisia trebuie să prezinte, până la 31 martie 2009, un raport privind funcţionarea şi viitorul REC-ului[7]. În consecinţă, participanţii în acest sector, precum şi alte părţi interesate sunt încurajaţi în mod deosebit să-şi continue reflecţia, concentrându-se asupra rolului REC-ului în ordinea juridică, mai degrabă decât asupra formelor specifice de cooperare pe care acesta le prevede.

2.5. Durata contractelor de asigurări pentru persoane juridice

34. În timpul investigaţiei sectoriale, Comisia a analizat durata contractelor şi clauzele referitoare la reînnoirea şi prelungirea acestora, având în vedere problemele de concurenţă pe care o practică generală de încheiere de contracte pe termen excesiv de lung le-ar putea pune în ceea ce priveşte blocarea accesului noilor veniţi pe piaţă[8]. În cazul în care clienţii sunt legaţi contractual de aceeaşi companie de asigurări pentru o perioadă lungă de timp, aceasta ar putea afecta concurenţii care încearcă să obţină o poziţie pe piaţă sau să-şi mărească cota de piaţă. Acesta se poate întâmpla atunci când acorduri pe termen lung se asociază cu alţi factori pentru a avea un efect cumulat asupra concurenţei, precum numărul de contracte similare, durata acestora, cota de piaţă pe care acest tip de acorduri o deţin, gradul de saturaţie al pieţei şi fidelitatea clienţilor. Astfel de probleme au fost semnalate în timpul investigaţiei sectoriale de anumiţi participanţi, în special în ceea ce priveşte Austria şi Italia.

35. Pentru a evita orice neînţelegere, Comisia ţine să sublinieze că, în principiu, analizează potenţialul efect de excludere al contractelor pe termen lung în conformitate cu dreptul concurenţei, numai în cazul în care efectul lor cumulat provoacă blocarea accesului pe piaţă. De asemenea, o problemă ar putea apărea dacă această practică ar fi folosită de o companie în poziţie dominantă cu obiectivul sau efectul de a împiedica sau limita concurenţa.

36. Deşi Comisia are mijloacele să intervină, în anumite situaţii, în conformitate cu normele de concurenţă, aceasta nu este întotdeauna calea pe care o preferă. În cazul de faţă, Comisia consideră că ar fi indicat să se analizeze în detaliu situaţia din Austria, fără să se facă supoziţii în legătură cu concluziile analizei. În ceea ce priveşte Italia, se pare că intervenţii normative recente au modificat situaţia astfel încât contractele pe termen lung să nu mai poată împiedica intrarea pe piaţă.

3. CONCLUZII

37. INVESTIGAţIA SECTORIALă A IDENTIFICAT TREI CHESTIUNI ESENţIALE CARE VOR TREBUI Să FIE MONITORIZATE DE CăTRE COMISIE şI/SAU AUTORITăţILE NAţIONALE:

- Anumite practici care conduc la o aliniere a primei de asigurare atunci când coasigurarea şi reasigurarea sunt achiziţionate prin intermediul unei proceduri în două etape, care implică un re(asigurator) principal şi re(asiguratori) comuni;

- Cazuri în care o practică de piaţă omniprezentă de contractare pe termen lung poate determina o blocare cumulată a pieţei; şi

- Indicii ale eventului eşec al pieţei în privinţa serviciilor de brokeraj în asigurări.

38. Comisia invită părţile interesate de diferitele aspecte identificate să îşi facă propria evaluare şi să se angajeze într-un dialog pentru a clarifica dacă aceste practici sunt sau nu compatibile cu dreptul concurenţei şi/sau să revizuiască practicile în chestiune.

39. Comisia nu va ezita, în caz de nevoie, să facă uz de competenţele sale executorii în conformitate cu dreptul concurenţei. În mod evident, orice eventuale proceduri executorii în acest sens ar presupune o analiză detaliată a particularităţilor fiecărui caz, în consultare cu autorităţile naţionale în materie de concurenţă. De asemenea, Comisia invită participanţii pe piaţă să prezinte dovezi suplimentare de practici abuzive, cu titlu confidenţial, dacă este necesar.

40. În privinţa serviciilor de brokeraj în asigurări, Comisia intenţionează să reanalizeze aceste chestiuni în cadrul revizuirii directivei privind intermedierea în domeniul asigurărilor, dar invită şi statele membre şi participanţii în acest sector să analizeze constatările Comisiei şi să propună la rândul lor măsuri corespunzătoare.

41. În concluzie, în privinţa regulamentului de exceptare pe categorii, investigaţia sectorială nu a furnizat motive irefutabile, referitoare la asigurările pentru persoane juridice, de-l prelungi dincolo de anul 2010. Cu toate acestea, Comisia va reexamina acest aspect în mod definitiv în vederea realizării unui raport până în martie 2009, după cum stipulează legislaţia de autorizare.

42. Comisia aşteaptă cu interes comentarii suplimentare cu privire la acest raport, care trebuie transmise la adresa de e-mail: Comp-Sector-Insurance@ec.europa.eu.

[1] Raportul intermediar a fost publicat la 24 ianuarie 2007.

[2] Sursă: Swiss Re, Sigma 2/2005, p. 39 şi 5/2006, p. 35; cf. raportul intermediar, p. 37.

[3] Bulgaria şi România nu au fost incluse în investigaţie.

[4] Raport intermediar, capitolul VI; document de lucru, capitolul II.

[5] Regulamentul (CE) nr. 358/2003 al Comisiei din 27 februarie 2003 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat anumitor categorii de acorduri, decizii şi practici concertate în sectorul asigurărilor (JO L 53, 28.2.2003, p. 8).

[6] Regulamentul nr. 2821/71 al Consiliului privind aplicarea articolului 85 alineatul (3) [acum 81 alineatul (3)] din tratat anumitor categorii de acorduri, decizii şi practici concertate, (Jurnalul Oficial L 285, 29.12.1971, p. 46); Comunicarea Comisiei – Linii directoare privind aplicabilitatea articolului 81 la acordurile de cooperare orizontală, (Jurnalul Oficial C 3 din 6.1.2001, p. 2); Regulamentul (CE) nr. 1215/1999 al Consiliului din 10 iunie 1999 de modificare a Regulamentului nr. 19/65/CEE privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat anumitor categorii de acorduri şi practici concertate, (Jurnalul Oficial L 148, 15.6.1999, p. 1); Regulamentul (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din 22 decembrie 1999 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri verticale şi practici concertate, (Jurnalul Oficial L 336, 29.12.1999, p. 21); Comunicarea Comisiei – Linii directoare privind restricţiile verticale, (Jurnalul Oficial C 291, 13.10.2000, p. 1).

[7] Articolul 8 din Regulamentul (CEE) nr. 1534/91 al Consiliului din 31 mai 1991 privind aplicarea articolului 85 alineatul (3) din tratat anumitor categorii de înţelegeri, decizii şi practici concertate în sectorul asigurărilor.

[8] În Austria, durata medie a contractelor a fost calculată ca fiind de aproximativ opt ani (101 de luni), în Slovenia de aproape şapte ani (81 de luni), în Italia de aproximativ şase ani (73 de luni) şi în Ţările de Jos de aproximativ şase ani (79 de luni).