[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 9.3.2010

COM(2010)77 final

DOCUMENT DE LUCRU AL COMISIEI

Viitorul „rambursării drepturilor” în contextul regulilor de origine preferențiale prevăzute în acordurile de liber schimb ale UE

DOCUMENT DE LUCRU AL COMISIEI

Viitorul „rambursării drepturilor” în contextul regulilor de origine preferențiale prevăzute în acordurile de liber schimb ale UE

Miercuri, 7 octombrie 2009, a avut loc o dezbatere a Colegiului pe tema acordului de liber schimb (ALS) între UE și Coreea. În acest context, președintele a invitat DG Comerț și DG Taxud să elaboreze un proiect de document de dezbatere comun privind viitorul „rambursării drepturilor”.

I. Introducere

Rambursarea drepturilor („ duty drawback” ), astfel cum este definită în protocoalele privind originea incluse în acordurile comerciale preferențiale, înseamnă restituirea, remiterea sau neplata – parțială sau totală – a taxelor vamale sau a taxelor echivalente asupra materiilor prime provenite din străinătate (materii prime, materiale semi-fabricate sau componente) care sunt utilizate la fabricarea unui produs finit care se exportă către o țară terță[1].

Rambursarea drepturilor este utilizată într-un mediu non-preferențial de UE și de multe țări (dacă nu chiar de toate țările). Această procedură creează condiții de egalitate între industriile exportatoare din diverse țări, în pofida diferențelor privind nivelul drepturilor de import. În ceea ce privește importul, țările mențin posibilitatea de a-și proteja piața internă prin intermediul taxelor CNF (clauza națiunii celei mai favorizate) aplicate. Rambursarea drepturilor este permisă în temeiul Acordului OMC privind subvențiile.

Într-un mediu preferențial , UE a aplicat în mod obișnuit practica interzicerii rambursării drepturilor în cadrul multora dintre acordurile sale de liber schimb[2], deși a permis parțial sau total rambursarea drepturilor în cazul multor țări în curs de dezvoltare[3]. Cu toate acestea, unii dintre partenerii de negociere a acordurilor de liber schimb ale UE se opun interzicerii rambursării drepturilor și – astfel cum s-a constatat recent în cazul Coreei – regimul rambursării drepturilor este unul din subiectele cheie în cadrul acestor negocieri. Prin urmare, este necesară o examinare a politicii UE privind rambursarea drepturilor, iar prezenta notă este menită să furnizeze unele considerații și sugestii de bază pentru o direcție politică în acest domeniu, în vederea unor discuții ulterioare cu Consiliul, Parlamentul European și părțile interesate.

II. Impactul interzicerii sau al permiterii rambursării drepturilor asupra acordurilor de liber schimb

a) Efectele negative ale rambursării drepturilor

În mod obișnuit, liberalizarea schimburilor comerciale internaționale presupune reducerea sau eliminarea completă a restricțiilor existente în privința schimburilor comerciale. Eliminarea generală a barierelor existente în privința schimburilor comerciale pe bază erga omnes reprezintă modul cel mai direct de a obține liberul schimb, prin eliminarea și reducerea taxelor vamale împreună cu protecția investițiilor, deschiderea pieței serviciilor etc. În loc de a opta pentru liberalizarea completă a schimburilor comerciale, multe țări au ales aplicarea unor etape intermediare precum permiterea rambursării drepturilor, cu scopul de a corecta impactul drepturilor de import asupra exporturilor și de a le promova.

Rambursarea drepturilor poate fi considerată drept un compromis față de liberalizarea schimburilor comerciale deoarece are unele efecte negative. Cu toate că în literatura de specialitate în domeniul economic nu există o opinie unitară, în unele studii de economie s-a constatat, de exemplu, că rambursarea drepturilor este un stimulent pentru producătorii-exportatori să descurajeze practicarea de tarife ridicate pentru materiile lor prime, fapt care are un efect opus asupra comerțului liber. Rambursarea drepturilor riscă să acționeze ca o răsplată pentru menținerea protecționismului: aceasta poate permite unei țări să continue să-și protejeze producătorii de materiale intermediare, reducând în același timp în mod selectiv nivelul de protecție pentru a-și promova exporturile de produse finite. Cu toate că rambursarea drepturilor poate avea un impact pozitiv asupra competitivității exporturilor unei țări, aceasta ar putea duce, de asemenea, la exporturi cu o valoare scăzută la nivel intern și cu un conținut de origine străină destul de ridicat.

În plus, rambursarea drepturilor este și mai discutabilă atunci când este menținută într-un proces de liberalizare totală în cadrul unui acord de liber schimb (ALS). Cea mai cunoscută consecință negativă a permiterii rambursării drepturilor este, probabil, următoarea. În cazul în care se permite rambursarea drepturilor într-o zonă de liber schimb, un producător dintr-o țară A parteneră ALS se poate aproviziona cu materii prime din țări terțe fără a plăti taxe (în regim duty free ) pentru exporturile către o țară B parteneră ALS, în timp ce concurenții săi din țara B trebuie să plătească taxele CNF aplicabile atunci când se aprovizionează cu materii prime din țări terțe pentru produse pe care le comercializează pe propria lor piață internă.

Exemplu: o societate dintr-o țară parteneră ALS care exportă textile către UE ar beneficia de rambursarea drepturilor pentru fibrele pe care le importă din țări terțe pentru a produce textilele; în schimb, un fabricant din UE care își comercializează produsele în UE nu ar beneficia de rambursarea drepturilor plătite pentru fibrele pe care le importă dintr-o țară terță pentru fabricarea textilelor respective. În cazul în care ponderea unor astfel de fibre importate în valoarea textilelor este, de exemplu, 25% pentru fabricantul din UE, avantajul concurențial potențial al exportatorului respectiv în UE (exprimat ca procent din prețul total practicat de fabricantul din UE pentru textilele finite) ar fi rezultatul înmulțirii cu 25% a ratei dreptului de import în UE a fibrelor respective (4%), deci aproximativ 1% din valoarea textilelor[4].

Astfel, rambursarea drepturilor poate duce la condiții inegale de concurență pe piața țării importatoare, fapt care poate avea efecte negative asupra industriei interne, cu consecințe posibile asupra ocupării forței de muncă. În plus, acceptarea rambursării drepturilor ar permite țărilor terțe să participe într-un fel la beneficiile aduse de ALS în privința schimburilor comerciale cu produse și materiale intermediare. În timp ce interzicerea rambursării drepturilor ar promova utilizarea mai extinsă a produselor și materialelor intermediare din țările partenere ALS prin utilizarea posibilităților de cumulare, acceptarea rambursării drepturilor ar permite tratarea materiilor prime din țările terțe în același mod ca materiile prime originare din țările care fac obiectul ALS: ambele tipuri de materii prime ar intra, de fapt, în țara parteneră ALS cu o taxă 0% atunci când sunt re-exportate după incorporarea într-un produs finit. Prin urmare, cu toate că rambursarea drepturilor nu este, din punct de vedere juridic, o „subvenție pentru export”, aceasta nu ar trebui considerată drept un fel de stimulent pentru export care ar trebui să fie promovat într-o zonă de liber schimb.

b) Parametri care determină impactul rambursării drepturilor

Rambursarea drepturilor este un instrument economic complex. Impactul permiterii sau interzicerii rambursării drepturilor asupra exportatorilor, a concurenței de pe piața țării importatoare și a comerțului cu produse intermediare depinde de mulți factori care sunt ilustrați mai jos[5].

a) În ceea ce privește impactul asupra poziției concurențiale a exportatorilor de produse finite , factorii relevanți sunt taxele CNF pe care țara exportatoare le aplică asupra materialelor intermediare combinate cu gradul de aprovizionare cu materii prime de origini străine în cazul aceleiași țări: cu cât taxele CNF sunt mai ridicate și cu cât utilizarea materiilor prime provenite din străinătate este mai importantă (în funcție de regulile de origine din cadrul ALS), cu atât impactul rambursării drepturilor asupra produsului finit exportat ar putea fi mai mare. Acesta este unul dintre principalele motive pentru care, de exemplu, în mod obișnuit în majoritatea țărilor asiatice în care taxele CNF sunt destul de ridicate, permiterea rambursării drepturilor joacă un rol cu mult mai important decât în SUA sau UE, unde taxele CNF sunt, prin comparație, destul de scăzute.

Exemplu: Ruritania aplică un tarif de 14 % asupra importurilor de fibre din țări terțe; dacă fibrele importate reprezintă 25% din valoarea textilelor exportate de o societate din Ruritania, valoarea drepturilor plătite pentru astfel de fibre importate ar fi de 3,5% (25 % din 14 %) din valoarea textilelor exportatorului din Ruritania. Astfel cum s-a văzut mai sus, pentru un exportator din UE valoarea drepturilor impuse asupra importurilor de astfel de fibre ar fi de 1% din prețul pe care îl practică pentru textilele sale.

b) În ceea ce privește impactul asupra concurenței pe piața produselor finite în țara importatoare , aspectul cel mai relevant este taxa CNF pe care țara importatoare o aplică asupra materialelor intermediare: cu cât sunt mai ridicate taxele CNF aplicate de o țară care beneficiază de regim preferențial asupra importurilor de materiale intermediare și cu cât este mai extinsă utilizarea de către fabricanții interni a unor astfel de materiale importate dintr-o țară terță, cu atât mai mare este posibilitatea de apariție a unui dezavantaj concurențial pentru producătorii interni de produse finite față de exportatorii dintr-o țară parteneră ALS care beneficiază de rambursarea drepturilor.

Urmând același exemplu prezentat anterior, fabricantul de textile din UE care importă fibre din țări terțe ar trebui să plătească drepturi de import pentru fibrele respective în valoare de 1% din prețul său de vânzare, indiferent dacă rambursarea drepturilor este permisă sau interzisă. Astfel, în cazul în care rambursarea drepturilor este permisă printr-un ALS, avantajul concurențial al unui exportator dintr-o țară parteneră ALS, de exemplu Ruritania, față de un producător intern din UE ar fi de 1% din valoarea textilelor.

Dacă analizăm situația din Ruritania, un fabricant de textile din Ruritania care importă aceeași cantitate de fibre din țări terțe ar trebui să plătească drepturi pentru fibrele importate în valoare de 3,5% din valoarea acestora: acest fapt ar constitui un avantaj pentru un fabricant din UE care exportă astfel de textile către Ruritania în cazul în care ar fi permisă rambursarea drepturilor.

Cu toate acestea, în cazul în care rambursarea drepturilor ar fi interzisă printr-un ALS între UE și Ruritania, exportatorul din Ruritania care exportă către UE s-ar confrunta cu un avantaj negativ de 2,5% din valoarea textilelor (3,5% din drepturile pe care ar trebui să le plătească pentru fibrele importate din țări terțe minus 1% din drepturile plătite pentru aceleași fibre de către concurentul său din UE); în caz contrar, exportatorul din UE către Ruritania ar avea un avantaj concurențial în Ruritania de 2,5% (3,5 din drepturile plătite de fabricanții din Ruritania minus 1% plătit pentru astfel de importuri de către exportatorii din UE).

c) Pentru a trece de la comerțul cu produse finite la comerțul cu materiale intermediare, factorul cheie care determină impactul asupra comerțului cu materiale intermediare și componente între UE și partenerii noștri ALS este nivelul drepturilor de import aplicate de ambele părți asupra materialelor respective și a componentelor care se vor elimina în temeiul unui ALS: cu cât aceste drepturi sunt mai mari, cu atât mai mult vor fi încurajate schimburile comerciale între țările partenere ALS în privința materialelor respective, în detrimentul furnizorilor din țări terțe.

Reluând exemplul de mai sus: în cazul în care s-ar interzice rambursarea drepturilor, o societate din Ruritania care importă fibre din țări terțe pentru a fabrica textile destinate exportului către UE s-ar confrunta cu un cost suplimentar de 3,5%. Acest cost ar constitui un stimulent pentru aprovizionarea cu fibre fie de pe piața internă, fie din UE, mai curând decât din alte țări terțe. În cazul în care se permite rambursarea drepturilor, acest stimulent ar dispărea.

Un alt factor care joacă un rol în privința impactului rambursării drepturilor este gradul de strictețe sau de toleranță al regulilor de origine din cadrul ALS: regulile de origine specifice produsului, care stabilesc „prelucrarea sau transformarea suficientă” care trebuie efectuate asupra materialelor care nu sunt de origine pentru a obține un produs „de origine” care poate beneficia de un tratament tarifar preferențial, determină nivelul permisibil de aprovizionare cu materii prime din străinătate și, prin urmare, sumele maxime ale drepturilor care ar putea fi plătite sau rambursate în cazul exportării produsului finit.

Exemplu: în cazul textilelor, regula preferențială de origine standard a UE este fabricarea din fibre, fapt care implică două transformări – filatul și țesutul/împletitul – care în mod obișnuit reprezintă trei sferturi din valoarea adăugată a textilelor, care trebuie să fie furnizate apoi pe piața internă. Acest fapt limitează posibilitatea aprovizionării cu materii prime din străinătate și, prin urmare, domeniul de aplicare și impactul permiterii sau interzicerii rambursării drepturilor. Impactul permiterii rambursării drepturilor ar fi, totuși, mai mare în sectoarele în care regula este mai îngăduitoare – de exemplu, în cazul unor substanțe chimice, metale sau utilaje, unde chiar dacă materialele provenite din țări terțe pot reprezenta 40% - 50% din valoarea produsului, acesta este încă considerat ca fiind fabricat la nivel intern. În cazurile respective, interzicerea rambursării drepturilor ar putea impune o constrângere suplimentară semnificativă asupra posibilităților de aprovizionare cu materii prime care este permisă, în mod teoretic, de regula de origine.

Importanța rambursării drepturilor depinde, de asemenea, de economia țării . Într-adevăr, în ceea ce privește comerțul cu produse finite, impactul în UE al permiterii rambursării drepturilor este relativ limitat, deoarece UE aplică, în general, tarife foarte scăzute asupra importului de produse/materiale intermediare și, datorită bazei industriale foarte variate a UE, uneori se pot limita cazurile în care fabricanții din UE sunt nevoiți să apeleze la aprovizionarea cu materii prime din străinătate, cu toate că globalizarea crește dependența fabricanților din UE față de furnizorii străini. Un astfel de impact poate fi mai mare în cazul partenerilor comerciali ai UE, care adesea aplică drepturi de import mai mari și sunt obligați, din cauza dimensiunii lor, să se bazeze într-o mai mare măsură pe materialele importate. Cu alte cuvinte, în cazul piețelor închise, protecționiste, care aplică drepturi CNF mari asupra părților și pe piețele unde aprovizionarea cu materii prime din străinătate este importantă, permiterea rambursării drepturilor are un impact mai mare decât într-un teritoriu vamal mai liberal, cu o economie integrată.

Per total, impactul negativ potențial al permiterii rambursării drepturilor constituie un bun motiv în favoarea interzicerii, cu titlu de politică generală, rambursării drepturilor în zonele de liber schimb .

c) Probleme legate de interzicerea rambursării drepturilor

Chiar dacă interzicerea rambursării drepturilor încă pare a fi opțiunea preferată într-un context ALS, această politică poate crea probleme în aplicarea sa.

Înaintea încheierii unui acord preferențial, schimburile comerciale internaționale dintre țările viitoare partenere ale zonei de liber schimb se bazează pe un mediu non-preferențial. În cadrul unor astfel de relații comerciale, rambursarea drepturilor este utilizată întotdeauna sau, cel puțin, este disponibilă. În cazul în care această situație evoluează spre interzicerea rambursării drepturilor într-o zonă de liber schimb, beneficiile maxime care s-ar putea aștepta de pe urma reducerilor tarifelor convenite în cadrul ALS s-ar putea reduce considerabil .

În timp ce o interzicere a rambursării drepturilor ar implica mai puține beneficii în comparație cu permiterea rambursării drepturilor, aceasta din urmă nu constituie, în sine, un beneficiu pentru un partener ALS în plus față de eliminarea drepturilor de import. De exemplu, în temeiul tratamentului CNF, dreptul care trebuie plătit pentru importul unui automobil în UE este de 10%; dacă prețul de import al automobilului este de 10 000 EUR, dreptul care nu mai trebuie plătit în temeiul unui ALS ar fi de 1 000 EUR, în comparație cu situația CNF actuală. Astfel, presupunând că, de exemplu, un automobil fabricat în Ruritania conține în proporție de 20% părți și componente importate din țări terțe care nu beneficiază de tratament preferențial, iar drepturile de import în Ruritania al unor astfel de componente sunt, în medie, de 16%, dreptul plătit pentru astfel de componente ar fi de 320 EUR. În cazul în care un ALS interzice rambursarea drepturilor, beneficiul net pentru exportator ar fi atunci de 680 EUR (1 000 EUR – 320 EUR) în loc de 1 000 EUR, prin urmare s-ar înregistra o reducere de 32% din beneficiul eliminării dreptului. În cazul în care ponderea părților importate utilizate de fabricantul de automobile din Ruritania este ponderea maximă permisă de regulile de origine standard ale UE (40%), atunci beneficiul net ar fi redus până la puțin mai mult de o treime din drepturile de import UE (1 000 EUR – 640 EUR = 360 EUR)[6].

Pentru unele produse, fabricanții dintr-o țară parteneră ar putea chiar să prefere utilizarea tarifului CNF , deoarece costul renunțării la rambursarea drepturilor ar putea fi mai ridicat decât tariful CNF aplicabil.

Frecvența acestui tip de probleme și importanța acestora în comparație cu impactul permiterii rambursării drepturilor depind, astfel cum se precizează mai sus, de diverși parametri economici precum tarifele CNF practicate în ambele țări, nivelul de reducere/abolire a tarifelor din cadrul ALS și nivelul de „toleranță” a „regulilor de origine” și, prin urmare, conținutul străin maxim admis și economiile ambelor țări partenere.

În timp ce o interzicere a rambursării drepturilor pentru un ALS ar evita anumite efecte adverse ale rambursării drepturilor asupra concurenței de pe piața internă și ar promova comerțul bilateral cu produse/materiale intermediare, în acordurile privind comerțul preferențial încheiate cu țările în curs de dezvoltare obiectivul de dezvoltare suplimentar poate aduce o contraprestație suplimentară. Într-adevăr, o interzicere a rambursării drepturilor pentru țările în curs de dezvoltare ar putea să nu fie întotdeauna de dorit. De exemplu, ar fi dificil de conceput faptul că o țară dezvoltată ar acorda uneia dintre țările cel mai puțin dezvoltate (TCD), pe de o parte, acces fără taxe (în regim duty free ) la piața sa pentru a susține și sprijini economia țării respective și, pe de altă parte, ar limita beneficiile economice care derivă dintr-un astfel de acces liber prin interzicerea rambursării drepturilor pentru materiile prime de origine străină utilizate de fabricanții din TCD, în cazul în care ambele țări partenere încheie un ALS.

Acesta ar putea fi cazul, de exemplu, dacă UE încheie un ALS cu un grup de țări printre care se află TCD. Deoarece TCD sunt țări beneficiare ale acordului „Totul, cu excepția armelor”, acestea pot exporta către UE fără taxe (în regim „duty free”) beneficiind, în același timp, de rambursarea drepturilor. Dacă s-ar interzice rambursarea drepturilor în temeiul unui astfel de ALS, exportatorii din TCD în cauză ar trebui să plătească drepturi pentru materiile prime importate din țări terțe, care sunt incorporate în produsele lor pe care le exportă fără taxe (în regim „duty free”) către UE, fapt care nu este solicitat în temeiul acordului „Totul, cu excepția armelor”.

În mod asemănător, deoarece ponderea exporturilor din țările în curs de dezvoltare către UE care face obiectul drepturilor de import în UE este relativ limitată[7], interzicerea retragerii drepturilor, care ar implica o limitare a beneficiilor eliminării dreptului de import, ar reduce astfel și mai mult stimulentele pentru participarea acestor țări la ALS cu UE.

În plus, țările în curs de dezvoltare au dreptul, în prezent, să aplice rambursarea drepturilor în cazul tuturor exporturilor lor către UE, în temeiul unor preferințe unilaterale (SGP); de fapt, o mare parte a exporturilor din multe țări în curs de dezvoltare către UE sunt deja scutite de taxe (în regim duty free ) sau fac obiectul unor rate de drepturi foarte scăzute (denumite uneori „drepturi vexatorii”) în temeiul SGP, beneficiind în același timp de rambursarea drepturilor. În cazurile respective, situația care ar rezulta în cazul unui ALS ar fi mai defavorabilă decât situația actuală pentru produsele care sunt scutite de taxe în temeiul SGP[8].

Pentru a exemplifica: dreptul CNF în UE pentru motoare de autovehicule este de 4,2%, dar după reducerea dreptului în temeiul Regulamentului SGP, acest drept este adus la zero pentru toate țările în curs de dezvoltare. Astfel, o țară în curs de dezvoltare poate exporta motoarele respective către UE în temeiul SGP beneficiind și de rambursarea drepturilor. În cazul în care, în temeiul unui ALS încheiat cu o țară în curs de dezvoltare, se interzice rambursarea drepturilor, tratamentul ALS pentru exportatorul de motoare din țara în curs de dezvoltare respectivă ar fi mai dezavantajos decât cel aplicat în prezent: presupunând că valoarea motorului este de 2 000 EUR și că proporția componentelor importate pentru fabricarea motorului ar fi de 20%, în cazul în care drepturile medii de import pentru componentele respective sunt, de exemplu, de 16%, motoarele exportate în temeiul ALS din țara în curs de dezvoltare respectivă s-ar confrunta cu un cost suplimentar de 64 EUR față de exporturile sale efectuate conform normelor în vigoare (20 % din 2 000 EUR x 16 % = 64 EUR, care ar fi echivalentul unui drept de 3,2 % asupra motorului). În cazul în care proporția componentelor importate utilizate atinge nivelul maxim admis în temeiul regulilor de origine standard ale UE (40%), atunci costul suplimentar ar fi dublu, 128 EUR, care reprezintă 6,4% din valoarea exportului, fiind mai ridicat decât dreptul de import CNF în UE.

III. Concluzii

Permiterea rambursării drepturilor este problematică în contextul unei zone de liber schimb deoarece introduce posibilitatea unor distorsiuni concurențiale între țările participante, în timp ce bunurile și serviciile ar trebui comercializate pe piețele lor respective, pe baza avantajelor comparative. Există, prin urmare, motive întemeiate în favoarea interzicerii, cu titlu de politică generală, a rambursării drepturilor în zonele de liber schimb.

Cu toate acestea, deoarece interzicerea rambursării drepturilor poate crea probleme în cursul aplicării sale în țările partenere, s-ar putea lua în considerare unele concesii limitate la această linie politică generală în schimbul unor concesii adecvate din partea celeilalte părți, cu condiția ca „regulile de origine” să îndeplinească necesitățile industriei din UE. Astfel, se poate avea în vedere o posibilitate limitată de acceptare a unor excepții, pe baza unei evaluări cuprinzătoare a următoarelor criterii:

a) Măsura în care regulile de origine ale ALS sunt satisfăcătoare pentru UE , inclusiv pentru industria acesteia. Într-adevăr, dispunerea de reguli de origine corespunzătoare, specifice pentru produse, poate fi la fel de importantă sau mai importantă, din punct de vedere economic, decât interzicerea rambursării drepturilor. Pe de o parte, regulile de origine din acordurile noastre de liber schimb ar trebui să necesite un nivel adecvat de transformare și/sau valoare adăugată, pentru a garanta faptul că beneficiile ALS sunt în primul rând pentru partenerii ALS. Pe de altă parte, ar fi de dorit ca acordurile de liber schimb să aibă aceleași regulii de origine sau să aibă reguli de origine similare, deoarece nu este practic ca industria din UE să-și ajusteze aprovizionarea cu materii prime din străinătate în funcție de reguli diferite pentru fiecare piață de destinație. Astfel, acceptarea unor reguli de origine cât mai apropiate de regulile de origine standard ale UE este un factor important și relevant care trebuie luat în considerare. De îndată de sunt convenite reguli de origine acceptabile care îndeplinesc, în general, necesitățile industriei din UE, ar putea fi acceptabil să se dea dovadă de flexibilitate cu privire la rambursarea drepturilor, preferabil în anumite limite, luându-se în considerare criteriile de mai jos.

b) Impactul probabil al permiterii – sau, după caz, al interzicerii – rambursării drepturilor, atât în privința condițiilor de concurență de pe piața UE, cât și în privința exportatorilor din UE , ar trebui să fie evaluat și luat în considerare la momentul evaluării echilibrului general al acordului. O astfel de analiză, inclusiv o evaluare cantitativă care ar trebui să fie efectuată la începutul procesului de negociere și care, în orice caz, va precede decizia privind încheierea ALS, va examina impactul asupra comerțului, producției, investițiilor și ocupării forței de muncă, asupra utilizării posibilităților de cumulare în temeiul ALS și asupra țărilor în curs de dezvoltare afectate.

c) Ambițiile ALS în privința accesului pe piață și a măsurii în care acesta îndeplinește interesele industriei din UE . Elementele care pot fi luate în considerare, de la caz la caz, pentru a evalua această flexibilitate sunt măsura în care țări mai avansate își asumă angajamente ambițioase privind liberalizarea schimburilor comerciale ca urmare a ALS, care constituie un rezultat global satisfăcător pentru industria din UE. În mod asemănător, ar trebui asigurate condiții adecvate de acces pe piață pentru exportatorii de produse intermediare din UE pentru care ALS nu ar acorda, în caz contrar, beneficii.

d) Considerații referitoare la dezvoltare , inclusiv măsura în care exporturile către UE ale unui partener de negociere a unui ALS sunt deja scutite de taxe (sau fac obiectul unor „drepturi vexatorii”), beneficiind în același timp de rambursarea drepturilor, impactul interzicerii rambursării drepturilor asupra beneficiilor și a motivației unui astfel de partener să încheie un ALS, precum și efectele autorizării rambursării drepturilor asupra utilizării materialelor intermediare produse la nivel intern. Gradul de dezvoltare al țării terțe în cauză ar trebui, de asemenea, să fie luat în considerare.

În ceea ce privește eventualele concesii privind rambursarea drepturilor, flexibilitatea limitată ar putea consta, de exemplu, în restrângerea rambursării drepturilor la diferența dintre ratele CNF medii aplicabile materiilor intermediare în țara parteneră și, respectiv, în UE, atunci când ratele drepturilor CNF pentru o viitoare țară parteneră sunt relativ ridicate, iar în UE acestea sunt relativ scăzute. S-ar putea încerca aplicarea acestei soluții în general sau în anumite sectoare (sau, dacă este necesar, pentru anumite produse), atunci când impactul rambursării drepturilor datorat diferențelor de drepturi CNF este mai semnificativ. Aceasta ar avea drept scop menținerea unor condiții care asigură șanse egale industriilor din cele două țări în cadrul zonei de liber schimb. În alte cazuri, ar putea fi avute în vedere limitări în timp sau restricții de altă natură. În cazul țărilor în curs de dezvoltare, s-ar justifica o atitudine mai puțin severă cu privire la o politică axată pe dezvoltare (pentru care gradul poate varia în funcție de apartenența sau nu a țării respective la TCD sau SGP+) și luând în considerare faptul că aceste țări beneficiază deja de rambursarea drepturilor pentru exporturile lor către UE în cadrul GSP.

[1] Pentru a ilustra mecanismul, am putea menționa exemplul unui motor de automobil japonez pentru care, la intrarea pe teritoriul Coreei, se impune o taxă vamală de 10%. La momentul în care motorul respectiv este asamblat într-un automobil produs în Coreea și care este exportat ulterior către UE, fabricantul automobilului coreean ar putea solicita rambursarea taxei vamale de 10% pe care a plătit-o pentru materia primă de origine străină/motorul de origine japoneză.

[2] UE nu este singurul membru al OMC care interzice rambursarea drepturilor în cadrul acordurilor de liber schimb. Alte țări interzic, de asemenea, această practică în unele dintre acordurile lor de liber schimb, cu toate că aceste interdicții depind uneori de partenerii acordurilor respective: de exemplu, Mexic și Chile interzic uneori rambursarea drepturilor, iar alteori o permit. În cadrul Mercosur, rambursarea drepturilor este interzisă în cazul anumitor automobile. Pentru SUA, cel mai important acord de liber schimb este NAFTA, în care se interzice rambursarea drepturilor. Ca urmare a unei discuții cu privire la politici care a avut loc în 2003, SUA a decis în ultimii ani să aplice sau nu rambursarea drepturilor în funcție de caz, iar în cadrul acordurilor de liber schimb negociate s-a permis rambursarea drepturilor, cu excepția acordurilor de liber schimb între SUA și Chile, în care această practică a fost interzisă; trebuie reținut faptul că majoritatea acestor acorduri de liber schimb se refereau la țări în curs de dezvoltare (de exemplu: Maroc, Oman, Bahrain, KAFTA, Columbia, Iordania, Peru) – cu excepția Israelului și Australiei și a acordului de liber schimb care nu este încă adoptat între SUA și Coreea – și că UE, de asemenea, a dat dovadă în trecut de flexibilitate în cazul țărilor în curs de dezvoltare. În acordul de liber schimb între SUA și Singapore rambursarea drepturilor nu are nicio consecință economică concretă, deoarece nivelul CNF pentru Singapore este 0 pentru majoritatea produselor.

[3] Rambursarea drepturilor este interzisă, sub rezerva unor condiții tranzitorii, în acordurile de liber schimb cu țări în curs de dezvoltare precum Mexic și Chile și în toate acordurile de liber schimb Euro-mediteraneene. Cu toate acestea, rambursarea drepturilor a fost permisă în cazul preferințelor comerciale legate de scopuri de dezvoltare: în temeiul normelor SGP aplicabile în cazul tuturor țărilor în curs de dezvoltare și al țărilor ACP din cadrul acordului de la Cotonou, în cadrul acordurilor de parteneriat economic și în Acordul pentru comerț, dezvoltare și cooperare încheiat cu Africa de Sud.

[4] A se reține faptul că, în majoritatea sectoarelor industriale și în cazul majorității produselor, regulile de origine pot permite o pondere mai mare a conținutului de origine străină (până la 50% în anumite cazuri), iar cifrele și impactul permiterii sau interzicerii rambursării drepturilor poate fi mai mare în funcție de utilizarea efectivă a posibilității de aprovizionare cu materii prime din străinătate.

[5] Din motive de simplitate, în exemplele date nu s-a ținut cont de factori suplimentari cum ar fi dacă materialele importate din țări terțe provin din țări care se bucură de un tratament preferențial și care nu fac obiectul drepturilor de import sau posibilitățile de cumulare. Calculul valorii rambursării drepturilor a fost efectuat, tot din motive de simplitate, pe baza prețului de import al produsului finit și nu a costului de fabricație, deci aceasta este, prin urmare, oarecum supraevaluată.

[6] Cu toate acestea, se poate afirma [a se vedea secțiunea II.a) de mai sus] că este justificat ca un ALS să îi împiedice pe exportatori, prin intermediul interzicerii rambursării drepturilor, să beneficieze pe deplin de eliminarea dreptului deoarece, în caz contrar, exportatorii s-ar afla într-o poziție mai avantajoasă decât concurenții lor care își desfășoară activitatea pe piața internă a țării importatoare.

[7] Aproximativ trei sferturi dintre exporturile din țările în curs de dezvoltare cu care UE se află în prezent în proces de negociere a unor ALS beneficiază de zero taxe sau de taxe foarte mici în UE în temeiul CNF și SGP. Astfel, în 2008, 58% din totalul importurilor din India intrau în UE fără taxe (în regim duty free ), iar alte 7% făceau obiectul unor drepturi vexatorii (≤ 3%); 65% din importurile din ASEAN erau scutite de taxe (în regim duty free ) iar alte 5,6% beneficiau de un nivel de taxare sub 3%; 80% dintre importurile din America Centrală erau, de asemenea, scutite de taxe (în regim duty free ); 77% dintre exporturile din Columbia și 95% dintre exporturile din Peru erau scutite de taxe (în regim duty free ). Astfel, interzicerea rambursării drepturilor ar implica limitarea beneficiilor ALS pentru aproximativ un sfert dintre exporturile acestor țări către UE; totuși, acestea se referă la produse care fac obiectul tarifelor celor mai ridicate din UE și care sunt, în mod normal, mai sensibile.

[8] Proporția acestor exporturi scutite de taxe în temeiul SGP era, în 2008: 24 % pentru India, 10 % pentru țările ASEAN, 20 % pentru America Centrală, 13 % pentru Columbia și 23 % pentru Peru. În aceste cazuri, tratamentul ALS ar fi mai dezavantajos dacă s-ar interzice rambursarea drepturilor.