[pic] | COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE |

Bruxelles, 27.11.2009

COM(2009)658 final

Propunere de

DECIZIE A CONSILIULUI

de completare a Codului frontierelor Schengen, cu dispoziții referitoare la supravegherea frontierelor externe maritime în contextul cooperării operative coordonate de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe

EXPUNERE DE MOTIVE

CONTEXTUL PROPUNERII

Date fundamentale

În 2007 Comisia a efectuat un studiu de analiză a cadrului juridic internațional pentru supravegherea frontierelor maritime externe și a obstacolelor în punerea efectivă în aplicarea a acestuia. Comisia a încredințat unui grup informal alcătuit din experți din statele membre, Frontex, Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați și Organizația Internațională pentru Migrație, elaborarea unor orientări pentru operațiunile maritime ale Frontex.

Consiliul JAI din septembrie 2007 și-a exprimat sprijinul pentru grup. Acesta a invitat „Comisia, Frontex și statele membre să finalizeze cu prioritate analiza dreptului mării din perspectiva relevanței acestuia pentru operațiunile comune Frontex, și [a solicitat] Comisiei un raport care să fie transmis Consiliului înainte de sfârșitul anului”.

Grupul s-a întrunit de cinci ori în perioada iulie 2007 - aprilie 2008 și a elaborat „Proiectul de orientări privind operațiunile Frontex pe mare”. Participanții nu au reușit să cadă de acord asupra unor aspecte precum implicațiile drepturilor omului și ale drepturilor refugiaților, rolul deținut de Frontex și identificarea prealabilă a locurilor de debarcare a migranților.

Având convingerea că diferențele dintre statele membre ar face imposibilă stabilirea unor orientări, Comisia a pregătit un proiect de decizie pe baza rezultatelor grupului informal de redactare. Proiectul a avut la bază articolul 12 din Codul Frontierelor Schengen care permite Comisiei adoptarea de dispoziții privind supravegherea frontierei în conformitate cu procedura comitetului (comitetul de reglementare asupra căruia Parlamentul European are drept de control).

Consultarea Comitetului Codului Frontierelor Schengen

Proiectul de decizie a fost prezentat Comitetului Codului Frontierelor Schengen, în vederea discutării acestuia, la 23 și 24 februarie 2009. Mai multe state membre s-au opus cu fermitate proiectului, în cea mai mare parte pe considerentul că se depășesc competențele conferite Comisiei prin Codul Frontierelor Schengen . Cu toate acestea, alte state membre și-au exprimat sprijinul ferm, în special în ceea ce privește protecția drepturilor omului și a drepturilor refugiaților. Unele state membre nu își finalizaseră la acel moment consultațiile interne, dar și-au exprimat și ele rezerva față de proiect.

Având în vedere concluziile Consiliului European din iunie 2009, în cadrul căruia a fost subliniată „necesitatea unor operațiuni de control întărit coordonate de Frontex, a unor norme clare de angajare pentru patrularea comună și debarcarea persoanelor salvate”, Comisia a decis să urmeze procedura comitetului. La 19 octombrie, a fost înaintată comitetului o versiune revizuită a proiectului de decizie, care ține seama de unele din temerile exprimate de statele membre. Principalele modificări au fost următoarele:

- orientările au fost incluse integral într-o anexă care va face parte din planul operativ stabilit de statele membre participante și de Agenția Frontex;

- principiul nereturnării a fost reformulat și se va aplica în cazurile în care există motive întemeiate să se creadă că persoanele vor fi supuse persecuțiilor sau altor forme de tratament inuman sau degradant;

- dispozițiile privind interceptările și căutarea și salvarea în contextul operațiunilor de supraveghere au fost simplificate;

- proiectul acordă prioritate debarcării în țările terțe (în cazul cărora se aplică principiul nereturnării); în cazul în care acest lucru nu este posibil, debarcarea trebuie să se desfășoare în locul cel mai apropiat geografic.

La reuniunea din 19 octombrie, comitetului i s-a cerut să emită un aviz oficial cu privire la proiectul de decizie. Opt state membre au votat în favoarea proiectului, totalizând un număr de 67 de voturi. Șapte state membre au votat împotrivă, totalizând 116 voturi. Patru state membre s-au abținut. Cinci state membre nu au fost reprezentate. Plafonul necesar pentru emiterea unui aviz al comitetului (223 de voturi) nu a fost atins.

MOTIVE ȘI OBIECTIVE

Prezenta propunere reprezintă etapa următoare procedurii comitetului, conform căreia Comisia trebuie să prezinte, fără întârziere, Consiliului și Parlamentului European, o propunere de decizie a Consiliului care să conțină textul proiectului supus la vot în cadrul comitetului.

Scopul propunerii este acela de a asigura aplicarea uniformă, de către toate statele membre care participă la aceste operațiuni, a normelor internaționale relevante pentru operațiunile de supraveghere a frontierei maritime desfășurate în cadrul cooperării operative coordonate de Agenția Frontex (Convenția privind dreptul mării, convențiile privind siguranța pe mare și căutarea și salvarea, dreptul internațional privind refugiații și drepturile fundamentale). Aceasta urmărește, de asemenea, să creeze baza de reglementare necesară pentru a permite unui stat membru efectuarea de operațiuni de supraveghere a frontierei maritime a unui alt stat membru.

Necesitatea unor „norme clare de angajament pentru operațiunile comune pe mare, acordând atenția adecvată asigurării protecției celor care au nevoie și care călătoresc în fluxuri mixte, astfel cum se prevede în dreptul internațional”, a fost menționată încă o dată în Concluziile Consiliului European din 29-30 octombrie 2009.

Proiectul urmărește cu precădere să furnizeze un răspuns următoarelor probleme:

- Unele state membre, membri ai Parlamentului European, reprezentanți ai mediului academic și asociații au întrebat dacă drepturile fundamentale și drepturile refugiaților sunt respectate în cursul operațiunilor Frontex (în special în ceea ce privește interzicerea returnării și accesul la procedurile de azil); aceștia s-au întrebat ce lege se aplică în asemenea situații, în special în largul mării, și ce garanții există că aceste drepturi sunt respectate cu adevărat. Există, într-adevăr obligația de a se respecta drepturile fundamentale în punerea în aplicare a Codului Schengen, dar aceasta nu este statuată în mod explicit în legătură cu operațiunile de supraveghere. În ceea ce privește principiul nereturnării, există diferențe în interpretarea de către statele membre a acestui principiu al dreptului internațional, unele dintre acestea, de exemplu, contestându-i aplicabilitatea în apele internaționale.

- Propunerea urmărește ca obligația de a se respecta drepturile fundamentale și drepturile refugiaților să fie explicită în cazul operațiunilor de supraveghere ale Agenției Frontex. În final, propunerea introduce interdicția returnării acelora care sunt în pericol de a fi persecutați sau de a li se aplica alte forme de tratament inuman sau degradant. Această interdicție s-ar aplica indiferent de statutul apelor în care se află persoanele respective.

- Propunerea de decizie creează temeiul juridic, în dreptul comunitar, pentru exercitarea unei serii de competențe necesare aplicării cu eficacitate a dispozițiilor articolului 12 din Codul Frontierelor Schengen, precum căutarea și interceptarea navelor. În continuare aceasta precizează, de asemenea, condițiile în baza cărora asemenea măsuri pot fi luate în diferite zone maritime, inclusiv în apele internaționale. Aceste condiții includ normele relevante ale dreptului internațional, contribuind astfel la punerea în aplicare eficace și uniformă a operațiunilor Frontex (autorizarea statului de coastă, verificarea pavilionului arborat de navă, autorizarea statului de pavilion, nave fără pavilion etc.).

- Majoritatea operațiunilor maritime coordonate de Frontex se transformă în operațiuni de căutare și salvare. Cu toate acestea, Frontex nu este o agenție SAR; sarcina sa este de a sprijini punerea în aplicarea a normelor privind controalele la frontieră. În practică, faptul că operațiunile devin operațiuni de căutare și salvare le îndepărtează de domeniul de aplicare a coordonării Frontex și al dreptului comunitar. Obligația de a acorda asistență pe mare și responsabilitățile autorităților SAR sunt reglementate de dreptul internațional, dar aceste norme nu sunt interpretate sau aplicate în mod uniform de către statele membre.

- Propunerea de decizie urmărește asigurarea respectării acestei obligații internaționale de acordare de asistență și de aplicare a sistemului SAR. Aceasta stabilește principiul cooperării cu autoritățile SAR chiar înainte de începerea operațiunii. Precizează, de asemenea, autoritatea SAR care trebuie să fie contactată în cazurile în care autoritatea responsabilă nu răspunde, astfel încât toate unitățile care participă la operațiune să contacteze aceeași autoritate SAR.

- O altă diferență între statele membre privește modul în care acestea identifică o situație care necesită asistență: pentru unele state membre nava trebuie să fie pe punctul de a se scufunda; pentru altele este suficient ca nava să fie în stare nesigură de navigabilitate; în unele state membre este necesar ca persoanele aflate la bord să solicite asistență, în timp ce în altele nu. Propunerea are la bază sistemul SAR și stipulează că, de îndată ce există o problemă de siguranță a unei nave sau a unei persoane, trebuie să fie contactate autoritățile SAR și să le fie furnizate toate informațiile de care acestea au nevoie pentru a stabili dacă este vorba sau nu de o situație SAR.

- Stabilirea locului unde ar trebui să fie duse persoanele salvate este o problemă dificilă și este considerată ca fiind unul din punctele slabe ale sistemului SAR. Modificările din 2004 cer tuturor statelor să coopereze în vederea soluționării situațiilor SAR; statul responsabil pentru regiunea SAR trebuie, prin cooperare cu celelalte, să decidă unde vor fi duse acele persoane salvate. Un stat membru nu a acceptat aceste modificări. Un punct special de dezacord l-a reprezentat locul unde acele persoane salvate ar trebui să fie debarcate, dacă statul responsabil pentru regiunea SAR respectivă nu și-a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în acest sens. Unele state membre refuză să participe la operațiuni deoarece le este teamă că vor ajunge în final să trebuiască să le aducă pe acele persoane salvate pe propriul lor teritoriu. Propunerea de decizie urmărește soluționarea unor astfel de situații precizând că, în cazul în care debarcarea într-o țară terță nu este posibilă, aceasta va avea loc în statul membru pe teritoriul căruia se desfășoară operațiunea.

ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII

Temeiul juridic

Temeiul juridic al propunerii îl constituie articolul 12 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod Comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen)[1] care autorizează Comisia să adopte dispoziții suplimentare privind supravegherea, în conformitate cu procedura de reglementare asupra căreia Parlamentul European are drept de control.

Propunerea se aplică supravegherii frontierei maritime în contextul operațiunilor Agenției Frontex, ale cărei atribuții includ facilitarea cooperării operative între statele membre în punerea în aplicare a Codului Frontierelor Schengen. Acestea sunt operațiuni care intră sub incidența Codului Frontierelor, care sunt coordonate de o agenție comunitară și care sunt finanțate din bugetul Comunității. Adoptarea unor dispoziții suplimentare de gestionare a supravegherii, în cadrul procedurii comitetului, este prevăzută în mod expres la articolul 12 din cod. Atunci când supravegherea se aplică frontierelor maritime este de la sine evident că trebuie respectate dreptul internațional al mării și dreptul maritim internațional. Similar, asemenea operațiuni nu pot fi derulate prin încălcarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor refugiaților, astfel cum s-a prevăzut deja în cod. Propunerea respectă cu scrupulozitate acest cadru juridic internațional: urmărește creșterea respectării acestor principii în derularea operațiunilor, introducând totodată un grad de uniformitate în aplicarea cadrului juridic de către toate unitățile operative care participă la asemenea operațiuni.

Subsidiaritate și proporționalitate

Propunerea de decizie se referă la un aspect care nu intră în competența exclusivă a Comunității și de aceea face obiectul principiului subsidiarității. Aceasta trebuie, de asemenea, să respecte principiul proporționalității.

Obiectivele propunerii nu pot fi atinse de către statele membre prin acțiuni individuale și necesită adoptarea unor norme comunitare.

Propunerea se aplică supravegherii frontierei maritime în contextul cooperării operative coordonate de Agenția Frontex, și nu se referă la activitățile de supraveghere efectuate de statele membre individual sau care cooperează în afara acestui cadru.

Alegerea instrumentelor

Instrumentul propus: decizie a Consiliului

Decizia a fost aleasă ca instrument juridic deoarece propunerea urmărește crearea de obligații pentru statele membre cărora li se adresează, în special atunci când desfășoară operațiuni de supraveghere a frontierei externe în contextul cooperării operative coordonate de Frontex.

Conținut

Articolul 1 stabilește că supravegherea frontierei maritime în contextul operațiunilor Frontex trebuie să se desfășoare în conformitate cu orientările prevăzute în anexă, care ar trebui să fie incluse în planul operativ al fiecărei operațiuni.

- Secțiunea 2 conține o scurtă descriere a conținutului anexei.

CORENȚA CU ALTE POLITICI COMUNITARE

Propunerea este în acord cu alte politici comunitare, și în special cu politica externă a Uniunii Europene și cu politica comună în domeniul transporturilor. Este, de asemenea, în acord cu politica maritimă integrată a Uniunii Europene.

CONSULTAȚII ȘI EVALUAREA IMPACTULUI

Consultații externe

Propunerea de decizie are la bază, în mare parte, rezultatele grupului informal de elaborare organizat de Comisie în 2007 și 2008 și care este alcătuit din experți din statele membre, Frontex, Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați și Organizația Internațională pentru Migrație.

Evaluarea impactului

Nu a fost efectuată nicio evaluarea a impactului deoarece, în principal, propunerea reproduce și clarifică norme internaționale și comunitare care există deja.

EVALUAREA

Nu a fost planificată nicio evaluare a punerii în aplicare a deciziei.

SITUAȚIA FINANCIARĂ ȘI EVALUAREA RISCURILOR DE FRAUDĂ

Măsura nu impune Comunității nicio sarcină financiară și administrativă. Prin urmare propunerea nu are implicații asupra bugetului comunitar.

POZIȚIA SPECIALĂ A ANUMITOR STATE MEMBRE ȘI ȚĂRI ASOCIATE

Propunerea are la bază acquis-ul Schengen. Prin urmare, trebuie luate în considerare următoarele consecințe în legătură cu diferitele protocoale:

- Regatul Unit și Irlanda: prezenta propunere reprezintă o dezvoltare a acquis-ului Schengen la care Regatul Unit și Irlanda nu participă, în conformitate cu Decizia 2000/365 a Consiliului din 29 mai 2000 privind solicitarea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen și cu Decizia 2002/192/CE a Consiliului din 28 februarie 2002 privind solicitarea Irlandei de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen . Aceste state membre nu participă la adoptarea prezentei decizii, care nu li se aplică și nu prevede obligații pentru acestea.

- Danemarca: prezenta propunere va înlocui Regulamentul (CE) nr. 562/2006. Având în vedere faptul că regulamentul reprezintă o dezvoltare a acquis-ului Schengen în temeiul dispozițiilor titlului IV din partea a treia a Tratatului de instituire a Comunității Europene, Danemarca a notificat, prin scrisoarea din 8 iunie 2006, transpunerea prezentului regulament în legislația sa națională, în conformitate cu articolul 5 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene. Prin urmare, aceasta este obligată, în temeiul dreptului internațional, să pună în aplicare prezenta decizie.

- Norvegia și Islanda: prezenta propunere reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordului încheiat de Consiliul Uniunii Europene și Republica Islanda și Regatul Norvegiei privind asocierea acestora din urmă la implementarea, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen[2].

- Elveția: prezenta propunere reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la asocierea Confederației Elvețiene la punerea în aplicare, respectarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen[3].

- Liechtenstein: prezenta propunere reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Protocolului între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană, Confederația Elvețiană și Principatul Liechtenstein cu privire la aderarea Principatului Liechtenstein la Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen.

Propunere de

DECIZIE A CONSILIULUI

de completare a Codului frontierelor Schengen cu dispoziții referitoare la supravegherea frontierelor externe maritime în contextul cooperării operative coordonate de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe

CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene,

având în vedere Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod Comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen)[4], în special articolul 12 alineatul (5),

având în vedere propunerea Comisiei,

întrucât:

1. Supravegherea frontierelor are drept scop prevenirea trecerii neautorizate a frontierei, combaterea criminalității transfrontaliere și reținerea sau luarea de alte măsuri împotriva persoanelor care au trecut ilegal frontiera. Supravegherea frontierelor trebuie să fie eficace în împiedicarea și descurajarea persoanelor de a se sustrage verificărilor de la punctele de trecere a frontierei și în depistarea trecerii neautorizate a frontierelor externe.

2. Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene („agenția”) este responsabilă pentru coordonarea acestei cooperări operative între statele membre pentru a facilita aplicarea dreptului comunitar, inclusiv în ceea ce privește supravegherea frontierelor. Sunt necesare norme suplimentare în ceea ce privește activitățile de supraveghere a frontierei efectuate de unitățile maritime și aeriene ale unui stat membru la frontiera maritimă a altor state membre, în contextul cooperării operative coordonate de agenție și în vederea consolidării în continuare a unei astfel de cooperări.

3. În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 562/2006 și cu principiile generale ale dreptului comunitar, măsurile luate în cursul operațiunii de supraveghere trebuie să fie proporționale cu obiectivele urmărite și să respecte pe deplin drepturile fundamentale și drepturile refugiaților și ale solicitanților de azil, incluzând, în special, interzicerea returnării . Statele membre sunt obligate prin dispozițiile acquis-ului în materie de azil și în special cele din Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre, de acordare și retragere a statutului de refugiat[5], referitor la cererile de azil efectuate pe teritoriul acestora, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit ale statelor membre.

4. La reuniunile sale din 18 și 19 iunie și 29 și 30 octombrie 2009, Consiliul European a subliniat necesitatea intensificării operațiunilor de control la frontieră coordonate de agenție și a unor norme clare de angajament pentru patrularea în comun și pentru debarcarea persoanelor salvate.

5. Ar trebui să se ia în calcul faptul că operațiunile de supraveghere a frontierei coordonate de agenție se desfășoară conform unui plan operativ convenit de către statele membre participante și de către agenție și conform calendarului și instrucțiunilor emise de un centru de coordonare, în cadrul căruia statele membre participante și agenția sunt reprezentate, și că unul sau mai multe state membre gazdă, a căror frontieră va fi supravegheată, sunt identificate înainte de începerea operațiunii. Orientările prevăzute în prezenta decizie ar trebui să fie incluse în planul operativ respectiv.

6. Punerea în aplicare a prezentei decizii nu ar trebui să afecteze obligațiile statelor membre care le revin în temeiul Convenției Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării, Convenției internaționale pentru ocrotirea vieții omenești pe mare, Convenției internaționale privind căutarea și salvarea pe mare, Convenției Organizației Națiunilor Unite împotriva criminalității transnaționale organizate și a Protocolului împotriva traficului ilegal de migranți pe cale terestră, a aerului și pe mare la aceasta, Convenției privind statutul refugiaților, Convenției europene a drepturilor omului, precum și în temeiul altor instrumente internaționale relevante.

7. În conformitate cu dreptul internațional, fiecare stat cere comandantului unei nave să-și arboreze propriul pavilion, cu condiția să poată face acest lucru fără a pune în pericol grav nava, echipajul sau pasagerii, să acorde asistență tuturor persoanelor aflate în pericol pe mare și să acționeze cât mai rapid posibil pentru salvarea persoanelor aflate în dificultate. O astfel de asistență ar trebui să se acorde indiferent de naționalitatea sau statutul persoanelor care urmează a primi asistență sau de circumstanțele în care sunt găsite. Prezenta decizie nu aduce atingere responsabilităților autorităților de căutare și salvare, inclusiv în ceea ce privește asigurarea coordonării și cooperării, astfel încât persoanele salvate să poată fi predate într-un loc sigur.

8. Prezenta decizie respectă drepturile fundamentale și are în vedere principiile recunoscute în special de Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene, cu precădere demnitatea umană, interzicerea torturii și a tratamentelor sau pedepselor inumane sau degradante, dreptul la libertate și securitate, principiul nereturnării, nediscriminarea și drepturile copilului. Prezenta decizie ar trebui aplicată de către statele membre cu respectarea acestor drepturi și principii.

9. Întrucât obiectivele acțiunii care urmează a fi întreprinsă, și anume adoptarea de norme suplimentare pentru supravegherea frontierelor maritime de către polițiștii de frontieră care acționează sub coordonarea agenției, nu pot fi atinse în mod satisfăcător de către statele membre din cauza diferențelor dintre legislațiile și practicile proprii și pot, prin urmare, datorită caracterului multinațional al operațiunilor, să fie mai bine atinse la nivel comunitar, Comunitatea poate adopta măsuri, cu respectarea principiului subsidiarității, astfel cum a fost definit la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este definit la articolul respectiv, prezenta decizie nu depășește ceea ce este necesar în vederea atingerii acestor obiective.

10. În conformitate cu articolul 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu a participat la adoptarea Regulamentului (CE) nr. 562/2006 și, în consecință, nu are obligații în temeiul acestuia și nici nu face obiectul aplicării sale. Cu toate acestea, având în vedere faptul că Regulamentul (CE) nr. 562/2006 se bazează pe acquis-ul Schengen, în temeiul dispozițiilor părții a treia titlului IV din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca a notificat prin scrisoarea din 8 iunie 2006, transpunerea regulamentului respectiv în dreptul său intern, în conformitate cu articolul 5 din protocol. Prin urmare, aceasta este obligată, în temeiul dreptului internațional, să pună în aplicare prezenta decizie.

11. În ceea ce privește Islanda și Norvegia, prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordului încheiat de Consiliul Uniunii Europene și Republica Islanda și Regatul Norvegiei privind asocierea acestora din urmă la implementarea, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen[6] care intră sub incidența domeniului menționat la articolul 1 punctul (A) din Decizia 1999/437/CE a Consiliului[7] privind anumite modalități de aplicare a acordului menționat.

12. În ceea ce privește Elveția, prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Acordului între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană cu privire la asocierea Confederației Elvețiene la punerea în aplicare, respectarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen[8], care intră sub incidența domeniului menționat la articolul 1 punctul (A) din Decizia 1999/437/CE coroborat cu articolul 3 din Decizia 2008/146/CE a Consiliului privind încheierea acordului menționat[9].

13. În ceea ce privește Liechtenstein, prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen în sensul Protocolului semnat între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană, Confederația Elvețiană și Principatul Liechtenstein privind aderarea Principatului Liechtenstein la Acordul între Uniunea Europeană, Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind asocierea Confederației Elvețiene la punerea în practică, aplicarea și dezvoltarea acquis-ului Schengen, care se încadrează în domeniul menționat la articolul 1 litera (A) din Decizia 1999/437/CE coroborat cu articolul 3 din Decizia 2008/261/CE a Consiliului referitoare la semnarea și aplicarea provizorie a anumitor dispoziții ale protocolului respectiv[10].

14. Prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Regatul Unit nu participă, în conformitate cu Decizia 2000/365/CE a Consiliului din 29 mai 2000 privind solicitarea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen[11]. În consecință, Regatul Unit nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nici nu face obiectul aplicării sale. Prin urmare, prezenta decizie nu se adresează Regatului Unit.

15. Prezenta decizie reprezintă o dezvoltare a dispozițiilor acquis-ului Schengen la care Irlanda nu participă, în conformitate cu Decizia 2002/192/CE a Consiliului din 28 februarie 2002 privind solicitarea Irlandei de a participa la unele dintre dispozițiile acquis-ului Schengen[12]. În consecință, Irlanda nu participă la adoptarea prezentei decizii, nu are obligații în temeiul acesteia și nici nu face obiectul aplicării sale. Prin urmare, prezenta decizie nu se adresează Irlandei.

16. Comitetului Codului Frontierelor Schengen, consultat în 19 octombrie 2009, nu a emis un aviz prin care să solicite Comisiei transmiterea către Consiliu, în conformitate cu articolul 5a alineatul (4) litera (a) din Decizia 1999/468/CE, a unei propuneri referitoare la măsurile care să fie luate, precum și transmiterea acesteia parlamentului European în același timp,

ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

Articolul 1

Supravegherea frontierelor maritime externe în contextul cooperării operative dintre statele membre coordonate de Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene („agenția”) se desfășoară în conformitate cu orientările prevăzute în anexă. Aceste orientări constituie parte a planului operativ elaborat de agenție și de statele membre participante pentru fiecare operațiune coordonată de agenție.

Articolul 2

Prezenta decizie se adresează Regatului Belgiei, Republicii Bulgaria, Republicii Cehe, Regatului Danemarcei, Republicii Federale Germania, Republicii Estonia, Republicii Elene, Regatului Spaniei, Republicii Franceze, Republicii Italiene, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Marelui Ducat al Luxemburgului, Republicii Ungare, Republicii Malta, Regatului Țărilor de Jos, Republicii Austria, Republicii Polone, Republicii Portugheze, României, Republicii Slovenia, Republicii Slovace, Republicii Finlanda și Regatului Suediei.

Adoptată la Bruxelles,

Pentru Consiliu

Președintele

ANEXĂ Orientări pentru operațiunile Frontex pe mare

Principii generale

1.1 Măsurile luate în vederea operațiunii de supraveghere ar trebui să se desfășoare astfel încât să nu pericliteze siguranța persoanelor interceptate sau salvate, precum și a unităților participante.

1.2. Ar trebui să fie avute în vedere, pe tot parcursul operațiunii, nevoile speciale ale copiilor, ale victimelor traficului de persoane, ale persoanelor care necesită protecție internațională și ale altor persoane aflate într-o situație deosebit de vulnerabilă .

1.3. Prezentele orientări ar trebui să se aplice de către statele membre cu respectarea drepturilor fundamentale. Statele membre ar trebui să se asigure că polițiștii de frontieră care participă la operațiunea de supraveghere sunt instruiți cu privire la dispozițiile relevante referitoare la drepturile omului și cu privire la legislația privind refugiații și sunt familiarizați cu normele internaționale privind căutarea și salvarea.

Interceptarea

2.1 După detectare, ar trebui să se efectueze apropierea față de navă (sau altă ambarcațiune maritimă) pentru a i se stabili identitatea și naționalitatea și, în așteptarea măsurilor ulterioare, aceasta ar trebui să fie supravegheată de la o distanță prudentă. Informațiile despre navă ar trebui să fie comunicate imediat centrului de coordonare stabilit în contextul și în scopul operațiunii pe mare coordonate de Frontex.

2.2 Dacă nava este pe punctul de a intra sau a intrat în zona contiguă sau în apele teritoriale ale unui stat membru care nu participă la operațiune, informațiile despre navă ar trebui să fie comunicate centrului de coordonare, care transmite informațiile statului membru în cauză.

2.3. Informațiile despre orice navă suspectată că ar fi implicată în activități ilegale pe mare care nu fac obiectul operațiunii ar trebui să fie comunicate centrului de coordonare care transmite informațiile statului membru sau statelor membre în cauză.

2.4. Măsurile luate pe parcursul operațiunii de supraveghere împotriva unor nave sau altor ambarcațiuni, în cazul cărora există motive întemeiate pentru a le suspecta de transportul unor persoane care intenționează să se sustragă controalelor de la punctele de trecere a frontierei, pot include:

(a) solicitarea de informații și documentație privind proprietarul navei, înregistrarea și elemente legate de călătorie, precum și privind identitatea, naționalitatea și alte date relevante privind persoanele aflate la bord;

(b) oprirea, îmbarcarea și percheziționarea navei, a încărcăturii și a persoanelor aflate la bord, precum și chestionarea persoanelor aflate la bord;

(c) aducerea la cunoștința persoanelor aflate la bord a faptului că nu sunt autorizate să treacă frontiera și că persoanelor care conduc ambarcațiunea li se pot aplica sancțiuni pentru facilitarea călătoriei;

(d) sechestrarea navei și arestarea persoanelor aflate la bord;

(e) obligarea navei să își modifice ruta în afara sau către o destinație, alta decât apele teritoriale sau zona contiguă, escortarea navei sau staționarea în apropiere, până când nava reia parcursul corect;

(f) conducerea navei sau a persoanele aflate la bord către o țară terță sau predarea navei și a persoanelor aflate la bord autorităților unei țări terțe;

(g) conducerea navei și a persoanelor aflate la bord către statul membru gazdă sau către un alt stat membru care participă la operațiune.

2.5. Măsurile prezentate la punctul 2.4 ar trebui să fie luate cu respectarea următoarelor condiții:

2.5.1. Apele teritoriale și zona contiguăMăsurile menționate la punctul 2.4 ar trebui să fie luate cu autorizația și în acord cu instrucțiunile statului membru gazdă transmise unității participante, prin intermediul centrului de coordonare. În acest scop, unitatea participantă ar trebui să comunice statului membru gazdă, prin intermediul centrului de coordonare, dacă comandantul navei interceptate a solicitat transmiterea unei notificări către un agent diplomatic sau un funcționar consular al statului de pavilion.

2.5.2. Zonă economică exclusivă și largul mării

2.5.2.1. Dacă nava arborează pavilionul sau expune mărcile de înmatriculare naționale ale unui stat membru care participă la operațiune, măsurile menționate la punctul 2.4 ar trebui să se iau cu autorizația statului de pavilion. Reprezentantul național al statului membru la centrul de coordonare ar trebui să aibă dreptul de a acorda sau transmite o astfel de autorizație.

2.5.2.2. Dacă nava arborează pavilionul sau expune mărcile de înmatriculare ale unui stat membru care nu participă la operațiune sau ale unei țări terțe, confirmarea înmatriculării ar trebui să se solicite statului de pavilion prin canalele corespunzătoare și, dacă naționalitatea este confirmată, ar trebui să se solicite autorizația statului de pavilion în vederea întreprinderii măsurilor menționate la punctul 2.4.Centrul de coordonare ar trebui să fie informat cu privire la orice comunicare cu statul de pavilion.

2.5.2.3. Dacă, în afară de arborarea unui pavilion străin sau de refuzul de a arbora propriul pavilion, există motive întemeiate pentru a suspecta că nava este, în realitate, de aceeași naționalitate cu cea a unității participante, aceasta din urmă ar trebui să procedeze la verificarea dreptului navei de a-și arbora pavilionul. În acest scop, ea poate trimite la nava suspectată o barcă aflată sub comanda unui ofițer. Dacă după verificarea documentelor suspiciunea persistă, ar trebui să procedeze în continuare la o examinare la bordul navei, care ar trebui efectuată cu toată considerația posibilă. Țara al cărei pavilion este arborat de către navă ca pavilion de complezență, ar trebui să fie contactată prin intermediul canalelor de comunicație adecvate.

2.5.2.4. Dacă, în afară de arborarea unui pavilion străin sau de refuzul de a arbora propriul pavilion, există motive întemeiate pentru a suspecta că nava este, în realitate, de aceeași naționalitate cu cea a unui alt stat membru care participă la operațiune, verificarea dreptului navei de a-și arbora pavilionul ar trebui să se efectueze cu autorizația statului membru respectiv. Reprezentantul național al statului membru la centrul de coordonare ar trebui să aibă dreptul de a acorda sau transmite o astfel de autorizație. Dacă suspiciunea privind naționalitatea navei se dovedește a fi întemeiată, măsurile menționate la punctul 2.4 ar trebui să se ia cu respectarea condițiilor stabilite la punctul 2.5.2.1.

2.5.2.5. Dacă există motive întemeiate pentru a suspecta că nava este fără naționalitate sau poate fi asimilată cu o navă fără naționalitate, unitatea de patrulare ar trebui să procedeze la verificarea dreptului navei de a-și arbora pavilionul. În acest scop, ea poate trimite la nava suspectată o barcă aflată sub comanda unui ofițer. Dacă după verificarea documentelor suspiciunea persistă, ar trebui să procedeze în continuare la o examinare la bordul navei, care ar trebui efectuată cu toată considerația posibilă.Ar trebui să se ia măsurile menționate la punctul 2.4 dacă suspiciunea că nava este fără naționalitate se dovedește a fi întemeiată și dacă există motive întemeiate pentru a suspecta că nava este implicată în trafic ilegal de migranți pe mare, în conformitate cu Protocolul împotriva traficului ilegal de migranți pe cale terestră, a aerului și pe mare, protocol adițional la Convenția Organizației Națiunilor Unite împotriva criminalității transfrontaliere organizate.Ar trebui să se considere că o navă este fără naționalitate sau că poate fi asimilată unei nave fără naționalitate când acesteia nu i s-a acordat de către niciun stat dreptul de a-i arbora pavilionul sau când navighează sub pavilioanele a două sau mai multe state, pe care le utilizează în funcție de circumstanțe.

2.5.2.6. În așteptarea sau în absența autorizației statului de pavilion, nava ar trebui să fie supravegheată de la o distanță prudentă. Nu ar trebui să se ia alte măsuri fără autorizarea expresă a statului de pavilion, cu excepția celor care sunt necesare pentru salvarea de un pericol iminent la viața persoanelor, astfel cum a fost stabilit în partea a treia, sau a măsurilor care decurg din acordurile bilaterale sau multilaterale relevante, sau dacă nava nu a pătruns în zona contiguă.

2.6. Orice activități operative din apele teritoriale ale unui stat membru care nu participă la operațiune sau ale unei țări terțe, ar trebui să se efectueze în conformitate cu autorizația și instrucțiunile statului de coastă. Centrul de coordonare ar trebui să fie informat cu privire la orice comunicare cu statul de coastă și cu privire la cursul ulterior al acțiunii.

Situații de căutare și salvare care apar în cursul operațiunii

3.1. Unitățile participante acordă asistență oricărei nave sau persoane aflate în pericol pe mare. Acestea acordă asistența indiferent de naționalitatea sau de statutul unei astfel de persoane sau de circumstanțele în care persoana respectivă este găsită.

3.2. Atunci când, în cursul operațiunii, se confruntă cu o situație în care există incertitudine sau neîncredere în ceea ce privește siguranța unei nave sau a oricărei persoane aflate la bord, unitatea participantă ar trebui să transmită centrului de coordonare a salvării responsabil pentru regiunea de căutare și salvare unde există situația respectivă, cât mai repede posibil, toate informațiile disponibile.

În cazurile în care centrul de coordonare a salvării al țării terțe responsabil pentru regiunea de căutare și salvare nu răspunde la notificarea transmisă de unitatea participantă, aceasta din urmă ar trebui să contacteze centrul de coordonare a salvării al statului membru gazdă care este cel mai apropiat, din punct de vedere geografic, de situația de urgență.

În așteptarea instrucțiunilor centrului de coordonare și salvare, unitățile participante ar trebui să ia toate măsurile corespunzătoare în vederea asigurării securității persoanelor în cauză.

3.3. Unitățile participante ar trebui să ia în considerare toate elementele relevante și să comunice centrului de coordonare a salvării responsabil evaluarea lor, care cuprinde în special:

17. existența unei solicitări de asistență;

18. starea de navigabilitate a navei și probabilitatea ca nava să nu ajungă la destinația finală;

19. numărul pasagerilor în raport cu tipul navei (supraîncărcare);

20. disponibilitatea rezervelor necesare (combustibil, apă, alimente etc.) pentru a ajunge la un țărm;

21. prezența unui echipaj și comandament calificate ale navei;

22. disponibilitatea echipamentelor de siguranță, navigație și comunicații;

23. prezența unor pasageri care necesită, de urgență, asistență medicală;

24. prezența unor pasageri decedați;

25. prezența unor femei însărcinate sau copii;

26. condițiile meteo și marine.

3.4. Existența unei urgențe nu ar trebui să depindă și să fie determinată exclusiv de o solicitare, în fapt, de asistență.

În cazurile în care, deși nava este percepută ca fiind în stare de urgență, persoanele aflate la bord refuză să primească asistență, unitățile participante ar trebui să informeze centrul de coordonare a salvării și să continue să își ducă la îndeplinire sarcina de acordare de asistență, luând toate măsurile necesare siguranței persoanelor în cauză și evitând în același timp inițierea oricărei acțiuni care ar putea agrava situația sau crește șansele de vătămare sau de pierdere a vieții.

3.5. Centrul de coordonare a operațiunii ar trebui să fie informat cât mai repede posibil cu privire la orice contact cu centrul de coordonare a salvării și cu privire la cursul acțiunii întreprinse de unitatea participantă.

3.6. Dacă nava nu mai poate fi considerată ca fiind în stare de urgență sau că operațiunea de căutare și salvare s-a încheiat, unitatea participantă, prin consultare cu centrul de coordonare a operațiunii, ar trebui să scurteze operațiunea, în conformitate cu partea 2.

Debarcarea

4.1. Planul operativ ar trebui să precizeze modalitățile de debarcare a persoanelor interceptate sau salvate, în conformitate cu dreptul internațional și cu orice acorduri bilaterale aplicabile.

Fără a aduce atingere dispozițiilor secțiunii 4.2, ar trebui să se acorde prioritate debarcării în țara terță de plecare a persoanelor sau în apele teritoriale sau în regiunea de căutare și salvare pe care au tranzitat-o persoanele sau, dacă acest lucru nu este posibil, debarcării în locul cel mai apropiat geografic în care se poate asigura securitatea persoanelor.

4.2. Nici o persoană nu ar trebui să fie debarcată sau predată autorităților unei țări în legătură cu care există motive întemeiate să se creadă că el sau ea ar fi supus sau supusă persecuțiilor sau torturii sau unor alte forme de tratament sau pedeapsă inumană și degradantă, sau în care există riscul unei expulzări sau returnări către o astfel de țară. Persoanele interceptate sau salvate trebuie să fie informate în mod corespunzător astfel încât acestea să își poată face cunoscute orice motive pentru care cred că în locul de debarcare propus ar fi supuse unui astfel de tratament.

4.3. Centrul de coordonare ar trebui să fie informat cu privire la prezența persoanelor, în sensul punctului 4.2, și ar trebui să transmită acele informații autorităților competente din statul membru gazdă.

[1] JO L 105, 13.4.2006, p. 9.

[2] JO L 176, 10.7.1999, p. 36.

[3] JO L 53, 27.2.2008, p. 52.

[4] JO L 105, 13.4.2006, p. 1.

[5] JO L 326, 13.12.2005, p. 13.

[6] JO L 176, 10.7.1999, p. 36.

[7] JO L 176, 10.7.1999, p. 31.

[8] JO L 53, 27.2.2008, p. 52.

[9] JO L 53, 27.2.2008, p. 1.

[10] JO L 83, 26.3.2008, p. 3.

[11] JO L 131, 1.6.2000, p. 43.

[12] JO L 64, 7.3.2002, p. 20.