COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 27.10.2021 COM(2021) 663 final 2021/0341(COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI de modificare a Directivei 2013/36/UE în ceea ce privește competențele de supraveghere, sancțiunile, sucursalele entităților din țări terțe și riscurile de mediu, sociale și de guvernanță, precum și de modificare a Directivei 2014/59/UE

(Text cu relevanță pentru SEE) {SEC(2021) 380 final} - {SWD(2021) 320 final} - {SWD(2021) 321 final}



EXPUNERE DE MOTIVE 1.CONTEXTUL PROPUNERII •Motivele și obiectivele propunerii Propunerea de modificare a Directivei 2013/36/UE („Directiva privind cerințele de capital” sau „CRD”) face parte dintr-un pachet legislativ care include, de asemenea, modificări ale Regulamentului (UE) nr. 575/2013 („Regulamentul privind cerințele de capital” sau „CRR”). Ca răspuns la marea criză financiară din 2008-2009, Uniunea a implementat reforme substanțiale ale cadrului prudențial aplicabil băncilor, pentru a le spori reziliența și a contribui astfel la prevenirea repetării unei crize similare. Reformele respective s-au bazat în mare parte pe standardele internaționale adoptate începând cu 2010 de Comitetul de la Basel pentru supraveghere bancară (BCBS). Aceste standarde sunt cunoscute în mod colectiv sub denumirea de „standardele Basel III”, „reformele Basel III” sau „cadrul Basel III”. Standardele globale elaborate de BCBS au devenit din ce în ce mai importante datorită caracterului tot mai global și mai interconectat al sectorului bancar. Deși caracterul globalizat al sectorului bancar facilitează comerțul și investițiile internaționale, aceasta generează, de asemenea, riscuri financiare mai complexe. Dacă n-ar exista standarde globale uniforme, băncile ar putea alege să își stabilească activitățile în jurisdicția cu cele mai permisive regimuri de reglementare și supraveghere. Acest lucru ar putea duce la o uniformizare la un nivel inferior a reglementărilor cu scopul de a atrage băncile, sporind, în același timp, riscul de instabilitate financiară la nivel mondial. Coordonarea internațională privind standardele globale limitează în mare măsură acest tip de concurență riscantă și este esențială pentru menținerea stabilității financiare într-o lume globalizată. Standardele globale le simplifică, de asemenea, viața băncilor active la nivel internațional – printre care se numără un număr mare de bănci din UE – deoarece acestea garantează că în cele mai importante centre financiare din lume se aplică norme în linii mari similare. UE a fost unul dintre principalii susținători ai cooperării internaționale în domeniul reglementării bancare. Primul set de reforme post-criză care fac parte din cadrul Basel III a fost implementat în două etape: ·în iunie 2013, prin adoptarea CRR și a CRD IV; ·în mai 2019, prin adoptarea Regulamentului (UE) 2019/876, cunoscut și sub denumirea de „CRR II”, și a Directivei (UE) 2019/878, cunoscută și sub denumirea de „CRD V”. Reformele implementate până în prezent s-au axat pe creșterea calității și a cantității capitalului reglementat pe care băncile trebuie să îl dețină pentru acoperirea pierderilor potențiale. În plus, acestea au vizat reducerea efectului de levier excesiv al băncilor, creșterea rezilienței băncilor la șocurile de lichiditate pe termen scurt, reducerea dependenței acestora de finanțarea pe termen scurt și a riscului lor de concentrare, precum și abordarea problemelor legate de entitățile care sunt prea mari pentru a fi lăsate să eșueze. Prin urmare, noile norme au consolidat criteriile privind capitalul reglementat eligibil, au sporit cerințele minime de capital și au introdus noi cerințe pentru riscul aferent ajustării evaluării creditului (CVA) și pentru expunerile față de contrapărțile centrale. În plus, au fost introduse o serie de măsuri prudențiale noi: o cerință privind indicatorul minim al efectului de levier, un indicator de lichiditate pe termen scurt (denumit „indicator de acoperire a necesarului de lichiditate”), un indicator de finanțare stabilă pe termen mai lung (denumit „indicator de finanțare stabilă netă”), limite ale expunerilor mari și amortizoare macroprudențiale de capital. Datorită acestui prim set de reforme implementate în Uniune, sectorul bancar din UE a devenit mult mai rezistent la șocurile economice și, atunci când a intrat în criza provocată de pandemia de COVID-19, a fost mult mai stabil în comparație cu situația sa de la începutul marii crize financiare. În plus, autoritățile de supraveghere și legiuitorii au luat măsuri temporare de scutire de îndeplinirea anumitor obligații la începutul crizei provocate de pandemia de COVID-19. În Comunicarea sa interpretativă din 28 aprilie 2020 privind aplicarea cadrelor contabile și prudențiale pentru facilitarea creditării bancare în UE - Sprijinirea întreprinderilor și a gospodăriilor în contextul COVID-19, Comisia a confirmat flexibilitatea inclusă în normele prudențiale și contabile, evidențiată de autoritățile de supraveghere europene și de organismele internaționale. Pe această bază, în iunie 2020, colegiuitorii au adoptat modificări temporare specifice ale anumitor aspecte ale cadrului prudențial – așa-numitul „pachet CRR de soluții pe termen scurt”. Alături de măsurile ferme de politică monetară și fiscal-bugetară, acest fapt a ajutat băncile să continue să acorde împrumuturi gospodăriilor și întreprinderilor în timpul pandemiei. Acest lucru, la rândul său, a contribuit la atenuarea șocului economic provocat de pandemie. Deși nivelul general al capitalului în sistemul bancar al UE este considerat, în medie, a fi satisfăcător în prezent, unele dintre problemele identificate în urma marii crize financiare nu au fost încă soluționate. Analizele efectuate de ABE și BCE au arătat că cerințele de capital calculate de băncile din UE utilizând modele interne au demonstrat un nivel semnificativ de variabilitate care nu este justificat de diferențele existente la nivelul riscurilor subiacente și care, în ultimă instanță, subminează fiabilitatea și comparabilitatea ratelor de capital ale acestor bănci. În plus, lipsa sensibilității la risc a cerințelor de capital calculate pe baza abordărilor standardizate duce la cerințe de capital fie insuficiente, fie nejustificat de ridicate pentru anumite produse sau activități financiare (și, prin urmare, pentru anumite modele de afaceri bazate în principal pe acestea). În decembrie 2017, BCBS a convenit asupra unui set final de reforme ale standardelor internaționale pentru a aborda aceste probleme. În martie 2018, miniștrii de finanțe și guvernatorii băncilor centrale din cadrul G20 au salutat aceste reforme și și-au confirmat în mod repetat angajamentul de a le pune în aplicare integral, în timp util și consecvent. În 2019, Comisia și-a anunțat intenția de a prezenta o propunere legislativă de implementare a acestor reforme în cadrul prudențial al UE. Din cauza pandemiei de COVID-19, activitatea de pregătire a acestei propuneri a suferit întârzieri. Întârzierile au reflectat decizia BCBS din 26 martie 2020 de a amâna cu un an termenele de punere în aplicare convenite anterior a ultimelor elemente ale reformei Basel III. Având în vedere cele de mai sus, prezenta inițiativă legislativă are două obiective generale: de a contribui la stabilitatea financiară și de a contribui la finanțarea constantă a economiei în contextul redresării după criza provocată de pandemia de COVID-19. Aceste obiective generale pot fi subîmpărțite în patru obiective mai specifice: (1)de a consolida cadrul cerințelor de capital bazate pe riscuri, fără ca acest lucru să ducă la creșteri semnificative ale cerințelor de capital în ansamblul lor; (2)de a spori accentul pus în cadrul prudențial pe riscurile de mediu, sociale sau de guvernanță; (3)de a armoniza și mai mult competențele și instrumentele de supraveghere; și

(4)de a reduce costurile administrative ale băncilor legate de publicarea de informații și de a îmbunătăți accesul la datele prudențiale ale băncilor. (1)Consolidarea cadrului cerințelor de capital bazate pe riscuri Condițiile economice perturbate temporar nu au modificat necesitatea realizării acestei reforme structurale. Finalizarea reformei este necesară pentru a aborda chestiunile nesoluționate, pentru a consolida în continuare soliditatea financiară a băncilor din UE, plasându-le într-o poziție mai bună pentru a sprijini creșterea economică și a face față eventualelor crize viitoare, precum și pentru a facilita comparabilitatea nivelurilor de capital între bănci. Punerea în aplicare a elementelor finale ale reformei Basel III este, de asemenea, necesară pentru a le oferi instituțiilor certitudinea în materie de reglementare necesară, finalizând astfel o reformă a cadrului prudențial care va fi durat zece ani. Nu în ultimul rând, finalizarea reformei este conformă cu angajamentul UE față de cooperarea internațională în materie de reglementare și cu acțiunile concrete pe care unii dintre partenerii săi le-au anunțat sau le-au întreprins deja pentru a pune în aplicare reforma în timp util și conform angajamentelor. (2)Sporirea accentului pus în cadrul prudențial pe riscurile de mediu, sociale sau de guvernanță O altă nevoie de reformă, la fel de importantă, decurge din activitatea în curs a Comisiei ce vizează efectuarea tranziției către o economie durabilă. Comunicarea Comisiei privind Pactul verde european și Comunicarea Comisiei privind îndeplinirea obiectivului climatic al UE pentru 2030 („Pregătiți pentru 55”) stabilesc în mod clar angajamentul Comisiei de a transforma economia UE într-o economie durabilă, abordând totodată consecințele inevitabile ale schimbărilor climatice. De asemenea, Comisia a anunțat o strategie privind finanțarea durabilă, care se bazează pe inițiative și rapoarte anterioare, cum ar fi Planul de acțiune privind finanțarea creșterii durabile și rapoartele Grupului de experți tehnici privind finanțarea durabilă, dar care consolidează eforturile întreprinse de Comisie în acest domeniu pentru a le alinia la obiectivele ambițioase ale Pactului verde european. Tranziția către obiectivele de sustenabilitate ale Comisiei necesită eforturi de finanțare fără precedent pentru atenuarea schimbărilor climatice și adaptarea la acestea, pentru reconstruirea capitalul natural și consolidarea rezilienței și a capitalului social în sens larg. Fondurile publice nu vor fi însă suficiente. Pentru a se obține resursele care se estimează că sunt necesare a fi mobilizate pentru a atinge aceste obiective, trebuie să crească investițiile private alocate tranziției către o economie durabilă, neutră din punctul de vedere al emisiilor de dioxid de carbon, circulară și justă. Plasarea finanțării verzi și durabile în centrul sistemului financiar este obiectivul Strategiei Comisiei privind finanțarea verde. Prin urmare, intermedierea bancară va avea un rol crucial în finanțarea tranziției către o economie mai durabilă. În același timp, este probabil ca această tranziție să implice riscuri pe care băncile vor trebui să le gestioneze în mod corespunzător pentru a asigura minimizarea riscurilor la adresa stabilității financiare. În acest domeniu reglementarea prudențială este necesară și poate juca un rol crucial. Strategia UE a recunoscut acest lucru și a subliniat necesitatea includerii unei integrări mai bune a riscurilor de mediu, sociale și de guvernanță în cadrul prudențial al UE. Cerințele legale actuale sunt insuficiente pentru a oferi stimulente pentru o gestionare sistematică și consecventă a riscurilor de mediu, sociale și de guvernanță de către bănci. (3)Armonizarea suplimentară a competențelor și instrumentelor de supraveghere Un alt domeniu de interes este asigurarea în mod corespunzător a respectării normelor prudențiale. Autoritățile de supraveghere trebuie să aibă la dispoziție instrumentele și competențele necesare în acest sens (de exemplu, competența de a autoriza băncile și activitățile acestora, de a evalua caracterul adecvat al conducerii lor sau de a le sancționa în cazul în care încalcă normele). Chiar dacă legislația UE asigură un nivel minim de armonizare, setul de instrumente și procedurile de supraveghere variază foarte mult de la un stat membru la altul. Acest peisaj de reglementare fragmentat în ceea ce privește definirea anumitor competențe și instrumente aflate la dispoziția autorităților de supraveghere și aplicarea acestora în statele membre subminează condițiile de concurență echitabile de pe piața internă și ridică semne de întrebare cu privire la gestionarea și supravegherea corectă și prudentă a băncilor din UE. Această problemă este deosebit de acută în contextul uniunii bancare. Diferențele dintre cele 21 de sisteme juridice împiedică mecanismul unic de supraveghere (MUS) să își îndeplinească în mod eficace și eficient funcțiile de supraveghere. În plus, grupurile bancare transfrontaliere se confruntă cu situația în care trebuie să aplice o serie de proceduri diferite pentru același aspect prudențial, ceea ce le sporește în mod nejustificat costurile administrative. (4)Reducerea costurilor administrative ale băncilor legate de publicarea de informații și îmbunătățirea accesului la datele prudențiale ale băncilor Prezenta propunere este necesară și pentru a consolida suplimentar disciplina de piață. Aceasta este un alt instrument important pentru ca investitorii să își poată exercita rolul de monitorizare a comportamentului băncilor. În acest scop, investitorii trebuie să aibă acces la informațiile necesare. Dificultățile actuale legate de accesul la informații prudențiale îi privează pe participanții la piață de informațiile de care au nevoie cu privire la situațiile prudențiale ale băncilor. În cele din urmă, acest lucru reduce eficacitatea cadrului prudențial pentru bănci și poate crea îndoieli cu privire la reziliența sectorului bancar, în special în perioadele de criză. Din acest motiv, propunerea vizează centralizarea publicării de informații prudențiale, în vederea creșterii accesului la datele prudențiale și a comparabilității la nivelul întregii industrii. Centralizarea publicării de informații într-un punct de acces unic instituit de ABE vizează, de asemenea, reducerea sarcinii administrative pentru instituții, în special pentru cele mici și cu un grad redus de complexitate. Un alt obiectiv transsectorial, constând în oferirea unui cadru al UE solid pentru grupurile din țările terțe care oferă servicii bancare în UE, a căpătat o importanță deosebită după Brexit. Înființarea de sucursale ale entităților din țări terțe (third country branches - TCB) face, în principiu, doar obiectul legislației naționale și este armonizată într-o măsură foarte limitată de CRD. Raportul recent al ABE către instituții arată că actualul cadru de reglementare fragmentat pe de o parte le oferă sucursalelor entităților din țări terțe oportunități semnificative de arbitraj de reglementare și de supraveghere pentru a-și desfășura activitățile bancare, iar pe de altă parte duce la o lipsă a supravegherii prudențiale și la riscuri sporite la adresa stabilității financiare pentru UE. Adesea, autoritățile de supraveghere nu dispun de informațiile și competențele de care au nevoie pentru a aborda în mod corespunzător riscurile respective. Din cauza lipsei unor cerințe comune în materie de supraveghere prudențială, guvernanță și raportare detaliată în scopuri de supraveghere, precum și a schimbului insuficient de informații între autoritățile responsabile cu supravegherea diferitelor entități/activități ale grupurilor dintr-o țară terță, există unghiuri moarte. UE este singura jurisdicție majoră în care autoritatea responsabilă cu supravegherea pe bază consolidată nu are o imagine completă a activităților grupurilor din țări terțe care își desfășoară activitatea atât prin intermediul filialelor, cât și al sucursalelor. Aceste deficiențe nu numai că creează riscuri pentru stabilitatea financiară și integritatea pieței UE, dar au și un impact asupra condițiilor de concurență echitabile pentru grupurile din țări terțe care își desfășoară activitatea în diferite state membre, precum și între acestea și băncile cu sediul în UE. •Coerența cu dispozițiile deja existente în domeniul de politică vizat O serie de elemente ale propunerilor privind CRD și CRR reflectă activitatea desfășurată la nivel internațional sau de către ABE, în timp ce alte adaptări ale cadrului prudențial au devenit necesare ca urmare a experienței practice dobândite de la transpunerea și aplicarea la nivel național a CRD, inclusiv în contextul mecanismului unic de supraveghere. Propunerea introduce modificări ale legislației existente și asigură compatibilitatea deplină a acesteia cu dispozițiile de politică existente în domeniul reglementării prudențiale și al supravegherii băncilor. Revizuirea CRR și a CRD vizează finalizarea implementării reformei Basel III în UE, care introduce măsurile necesare pentru a consolida și mai mult reziliența sectorului bancar. •Coerența cu alte domenii de politică ale Uniunii Au trecut aproape zece ani de când șefii de stat și de guvern europeni au convenit să creeze o uniune bancară; au fost înființați doi piloni ai uniunii bancare – supravegherea unică și rezoluția unică – care se întemeiază pe baza solidă reprezentată de un cadru unic de reglementare pentru toate instituțiile UE. Prezenta propunere urmărește să asigure aplicarea în continuare a unui cadru unic de reglementare pentru toate instituțiile UE, atât în interiorul, cât și în afara uniunii bancare. Obiectivele generale ale inițiativei, astfel cum sunt descrise mai sus, sunt pe deplin consecvente și coerente cu obiectivele fundamentale ale UE de promovare a stabilității financiare, de reducere a probabilității și a amplorii sprijinului din partea contribuabililor în cazul rezoluției unei instituții, precum și de contribuție la o finanțare durabilă și armonioasă a activității economice, care să favorizeze un nivel înalt de competitivitate și protecție a consumatorilor. În fine, prin recunoașterea riscurilor de mediu, sociale și de guvernanță și prin încorporarea elementelor aferente riscurilor de mediu, sociale și de guvernanță în cadrul prudențial, prezenta inițiativă completează strategia mai amplă a UE de realizare a unui sistem financiar mai sustenabil și mai rezilient.

2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE •Temei juridic Propunerea are în vedere acțiuni care să încadreze accesul la activitatea bancară, precum și desfășurarea și supravegherea acesteia în cadrul Uniunii, cu scopul de a asigura stabilitatea pieței interne. Sectorul bancar este una dintre componentele fundamentale ale sistemului financiar al Uniunii, fiind, în prezent, principala sursă de finanțare pe piața internă. Uniunea are un mandat clar de a acționa în domeniul pieței interne, iar temeiul juridic adecvat constă în articolele relevante din tratat care prevăd competențele Uniunii în acest domeniu. Modificările propuse se bazează pe același temei juridic ca actele legislative care fac obiectul modificărilor, și anume articolul 114 din TFUE pentru propunerea de regulament de modificare a CRR și articolul 53 alineatul (1) din TFUE pentru propunerea de directivă de modificare a CRD. •Subsidiaritatea (în cazul competenței neexclusive) Temeiul juridic se încadrează în domeniul pieței interne, considerat a face obiectul competenței partajate, astfel cum este definită la articolul 4 din TFUE. Majoritatea acțiunilor avute în vedere reprezintă actualizări și modificări ale legislației existente a Uniunii și, ca atare, vizează domenii în care Uniunea și-a exercitat deja competența și nu intenționează să înceteze exercitarea acestei competențe. Câteva acțiuni (în special cele care modifică CRD) vizează introducerea unui grad suplimentar de armonizare pentru a atinge în mod consecvent obiectivele definite de directiva menționată. Având în vedere că obiectivele urmărite de măsurile propuse vizează completarea unor acte legislative ale UE existente, pot fi realizate mai bine la nivelul UE, nu prin inițiative naționale diferite. Măsurile naționale care ar viza, de exemplu, implementarea unor norme care conțin elemente cu un caracter internațional inerent – cum ar fi un standard global precum Basel III sau o mai bună abordare a riscurilor de mediu, sociale și de guvernanță – sub formă de legislație aplicabilă nu ar fi la fel de eficace în asigurarea stabilității financiare ca normele UE. În ceea ce privește măsurile de supraveghere, publicarea de informații și sucursalele entităților din țări terțe, dacă inițiativa ar fi lăsată doar la nivel național, acest lucru ar putea duce la reducerea transparenței și la creșterea costurilor de arbitraj, conducând la o potențială denaturare a concurenței și afectând fluxurile de capital. În plus, adoptarea de măsuri naționale ar fi dificilă din punct de vedere juridic, având în vedere că CRR reglementează deja aspecte bancare, inclusiv ponderile de risc, raportarea și publicarea de informații, precum și alte cerințe legate de CRR. Prin urmare, modificarea CRR și a CRD este considerată cea mai bună opțiune. Se asigură astfel un echilibru adecvat între armonizarea normelor și menținerea flexibilității la nivel național atunci când aceasta este esențială, fără a aduce atingere cadrului unic de reglementare. Modificările ar promova și mai mult aplicarea uniformă a cerințelor prudențiale și convergența practicilor de supraveghere, asigurând, totodată, condiții de concurență echitabile pe întreaga piață unică a serviciilor bancare. Acest lucru este deosebit de important în sectorul bancar, în care numeroase instituții de credit își desfășoară activitatea pe întreaga piață unică a UE. Cooperarea și încrederea depline în cadrul mecanismului unic de supraveghere (MUS) și în cadrul colegiilor de supraveghetori și al autorităților competente din afara MUS sunt esențiale pentru asigurarea unei supravegheri eficace pe bază consolidată a instituțiilor de credit. Normele naționale nu ar realiza aceste obiective. •Proporționalitatea Proporționalitatea a făcut parte integrantă din evaluarea impactului care însoțește prezenta propunere. Modificările propuse în diferite domenii de reglementare au fost evaluate individual în raport cu obiectivul proporționalității. În plus, lipsa proporționalității normelor existente a fost evaluată în mai multe domenii și au fost analizate opțiuni specifice care vizează reducerea sarcinii administrative și a costurilor de asigurare a conformității pentru instituțiile mai mici. De exemplu, modificările care introduc cerințe de notificare ex-ante pentru bănci cu privire la evenimente cu relevanță prudențială fac obiectul unor praguri de semnificație sub care evenimentele respective nu trebuie notificate. În temeiul noului cadru privind sucursalele entităților din țări terțe, sucursalele care îndeplinesc criteriile pentru a fi calificate drept mici și mai puțin riscante (sucursale ale entităților din țări terțe de clasa a 2-a) fac obiectul unor cerințe prudențiale și de raportare care sunt, comparabil, mai puțin stricte. În fine, noile cerințe privind evaluarea ex-ante a competenței și onorabilității au fost calibrate pentru a viza doar instituțiile financiare mari. •Alegerea instrumentului Se propune ca măsurile să fie puse în aplicare prin modificarea CRR printr-un regulament, iar a CRD printr-o directivă. Într-adevăr, măsurile propuse se referă la sau dezvoltă suplimentar dispoziții existente deja care sunt incluse în instrumentele juridice respective (și anume cadrul pentru calcularea cerințelor de capital bazate pe risc, competențele și instrumentele puse la dispoziția autorităților de supraveghere din întreaga Uniune). Unele dintre modificările propuse ale CRD care afectează competențele de sancționare le-ar lăsa statelor membre o anumită flexibilitate în privința menținerii unor norme diferite în etapa transpunerii în legislația națională. 3.REZULTATE ALE EVALUĂRILOR EX-POST, CONSULTĂRILOR PĂRȚILOR INTERESATE ȘI EVALUĂRII IMPACTULUI •Evaluări ex-post/verificarea adecvării legislației existente Comisia a luat mai multe măsuri și a întreprins o serie de inițiative pentru a evalua dacă actualul cadru prudențial bancar al UE și punerea în aplicare a standardelor internaționale restante sunt adecvate pentru a contribui la asigurarea faptului că sistemul bancar al UE este stabil și rezilient la șocuri economice și rămâne o sursă durabilă de finanțare constantă pentru economia UE. Comisia a colectat opiniile părților interesate cu privire la subiecte specifice din domenii precum riscul de credit, riscul operațional, riscul de piață, riscul aferent ajustării evaluării creditului (CVA) și operațiunile de finanțare prin instrumente financiare, precum și în legătură cu pragul minim al modelelor interne. Pe lângă aceste elemente legate de punerea în aplicare a Basel III, Comisia a efectuat consultări și cu privire la câteva alte subiecte, în vederea asigurării convergenței și consecvenței practicilor de supraveghere în întreaga Uniune și a reducerii sarcinii administrative a instituțiilor. O consultare publică desfășurată între luna octombrie 2019 și începutul lunii ianuarie 2020 a fost precedată de o primă consultare exploratorie desfășurată în primăvara anului 2018, în care s-a solicitat o primă rundă de puncte de vedere unui grup specific de părți interesate cu privire la acordul internațional. Rezultatele celor două consultări au fost utilizate la pregătirea inițiativei legislative la care se referă evaluarea impactului. Toate inițiativele menționate mai sus au furnizat dovezi clare cu privire la necesitatea actualizării și completării normelor actuale pentru (i) a reduce și mai mult riscurile din sectorul bancar și (ii) a spori capacitatea instituțiilor de a canaliza o finanțare adecvată către economie.

În anexa 2 la evaluarea impactului este prevăzut un rezumat al consultării. •Obținerea și utilizarea expertizei Comisia a utilizat expertiza ABE, care a pregătit o evaluare a impactului privind punerea în aplicare a procesului de finalizare a reformei Basel III. În plus, serviciile Comisiei au ținut cont de analiza macroeconomică a BCE. Aceasta este prezentată în evaluarea impactului și actualizează analiza macroeconomică anterioară, publicată în decembrie 2019. •Evaluarea impactului Pe lângă situația de referință în care nu se întreprinde nicio acțiune la nivelul Uniunii, evaluarea impactului a luat în considerare o serie de opțiuni de politică pentru patru dimensiuni-cheie de politică. După cum arată analiza cu rol de simulare și modelarea macroeconomică prevăzute în evaluarea impactului, se preconizează că punerea în aplicare a opțiunilor preferate și luarea în considerare a tuturor măsurilor din propunere vor duce la o creștere medie ponderată a cerințelor minime de capital ale băncilor din UE între +6,4 % și +8,4 % pe termen lung (până în 2030), după perioada de tranziție preconizată. Pe termen mediu (la nivelul anului 2025), se preconizează că creșterea va varia între +0,7 % și +2,7 %. Conform estimărilor furnizate de ABE, acest impact ar putea duce la necesitatea ca un număr limitat de bănci mari din UE (10 din cele 99 de bănci din eșantionul pe care s-a făcut testarea) să mobilizeze capital suplimentar în valoare de mai puțin de 27 de miliarde EUR pentru cele 10 bănci pentru a îndeplini noile cerințe minime de capital prevăzute în cadrul opțiunii preferate. Pentru a înțelege ce înseamnă această sumă, trebuie precizat că cele 99 de bănci incluse în eșantion (reprezentând 75 % din activele bancare din UE) dețineau în total capital reglementat în valoare de 1 414 miliarde EUR la sfârșitul anului 2019 și aveau, luate împreună, profituri de 99,8 miliarde EUR în 2019. Băncile ar trebuie să suporte o singură dată costuri administrative și operaționale pentru punerea în aplicare a modificărilor aduse normelor, preconizându-se că simplificările introduse de mai multe dintre opțiunile preferate (de exemplu, eliminarea abordărilor bazate pe modele interne) vor reduce costurile recurente în comparație cu situația actuală. •Adecvarea reglementărilor și simplificarea Prezenta inițiativă vizează finalizarea punerii în aplicare de către UE a standardelor prudențiale internaționale pentru bănci convenite de BCBS în perioada 2017-2020. S-ar finaliza, astfel, implementarea de către UE a reformei Basel III, care a fost lansată de Comitetul de la Basel în urma marii crize financiare. Reforma respectivă a fost în sine o revizuire cuprinzătoare a cadrului prudențial existent înainte și în timpul marii crize financiare, și anume cadrul Basel II (în UE, acest cadru a fost pus în aplicare prin Directiva 2006/48/CE, cu alte cuvinte CRD inițială). Comisia a utilizat în activitatea sa de punere în aplicare rezultatele revizuirii cuprinzătoare a cadrului prudențial efectuate de BCBS, precum și contribuțiile furnizate de ABE, BCE și alte părți interesate. Având în vedere că reformele finale ale Basel III nu au fost implementate încă în UE, nu s-a efectuat un exercițiu de verificare a adecvării sau a caracterului adecvat și funcțional al reglementării. •Drepturile fundamentale UE s-a angajat să respecte standarde ridicate de protecție a drepturilor fundamentale și este semnatară a numeroase convenții privind drepturile omului. În acest context, nu este probabil ca propunerea să aibă un impact direct asupra acestor drepturi, astfel cum au fost enumerate în principalele convenții ale ONU privind drepturile omului, în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care este parte integrantă a tratatelor UE, și în Convenția Europeană a Drepturilor Omului (CEDO). 4.IMPLICAȚIILE BUGETARE Propunerea nu are implicații asupra bugetului Uniunii. 5.ALTE ELEMENTE •Planurile de implementare și mecanismele de monitorizare, evaluare și raportare Se preconizează că intrarea în vigoare a modificărilor propuse va începe cel mai devreme în 2023. Modificările sunt strâns legate de alte dispoziții ale CRR și CRD care sunt deja în vigoare și sunt monitorizate din 2014, respectiv, în ceea ce privește măsurile introduse prin pachetul de măsuri de reducere a riscurilor, din 2019. BCBS și ABE vor continua să colecteze datele necesare pentru monitorizarea indicatorilor-cheie (ratele de adecvare a capitalului, indicatorul efectului de levier, măsurile privind lichiditatea). Acest lucru va permite efectuarea unei evaluări viitoare a impactului noilor instrumente de politică. Exercițiile regulate efectuate în cadrul procesului de supraveghere și evaluare (SREP) și al simulărilor de criză vor contribui, de asemenea, la monitorizarea impactului noilor măsuri propuse asupra instituțiilor vizate și la evaluarea caracterului adecvat al flexibilității și al proporționalității prevăzute pentru a ține cont de caracteristicile specifice ale instituțiilor mai mici. În plus, ABE, împreună cu MUS și cu autoritățile naționale competente, lucrează în prezent la un instrument integrat de raportare (EUCLID), care se preconizează că va fi un instrument util pentru monitorizarea și evaluarea impactului reformelor. În fine, Comisia va continua să participe la grupurile de lucru din cadrul BCBS și la grupul operativ comun instituit de Banca Centrală Europeană (BCE) și de ABE, care monitorizează dinamica fondurilor proprii ale instituțiilor și a pozițiilor de lichiditate, la nivel global și, respectiv, la nivelul UE. •Documente explicative (în cazul directivelor) Nu sunt considerate necesare documente explicative.





•Explicații detaliate cu privire la dispozițiile specifice ale propunerii Independența autorităților competente Evoluțiile recente au demonstrat necesitatea unor dispoziții mai clare și mai operaționale privind principiul independenței autorităților competente. Prin urmare, se modifică articolul 4 pentru a clarifica modul în care statele membre trebuie să asigure menținerea independența autorităților competente, inclusiv a personalului și a organismelor de guvernanță ale acestora. Sunt introduse cerințe minime pentru a preveni conflictele de interese în ceea ce privește sarcinile de supraveghere ale autorităților competente, ale personalului și ale organismelor de guvernanță ale acestora, iar ABE este împuternicită să elaboreze orientări în acest sens, ținând seama de cele mai bune practici internaționale. Competențele de supraveghere Pentru a fi eficientă, uniunea bancară se bazează pe convergența practicilor de supraveghere și, în ultimă instanță, pe un grad suficient de armonizare a diferitelor norme naționale care vizează acțiunile de supraveghere. O serie de discrepanțe între statele membre sunt considerate, în această privință, ca fiind foarte dăunătoare pentru buna funcționare a uniunii bancare. Este vorba, în special, de competențele de supraveghere. Deși CRD enumeră un set minim de competențe de supraveghere care trebuie puse la dispoziția autorităților competente din întreaga Uniune, unele dintre acestea au fost deja instituite în multe state membre, dar lipsesc în altele. Această situație duce la condiții de concurență inechitabile și poate duce la arbitraj de reglementare. De asemenea, acest lucru face imposibilă intervenția unora dintre autoritățile competente în anumite tranzacții efectuate de o entitate supravegheată care pot suscita motive de îngrijorare serioase din punct de vedere prudențial și/sau cu privire la spălarea banilor/finanțarea terorismului. Pentru a remedia această situație, propunerea Comisiei extinde lista competențelor de supraveghere de care dispun autoritățile competente la operațiuni precum achiziționarea de către o instituție de credit a unei participații semnificative într-o entitate financiară sau nefinanciară (noul capitol 3 din actualul titlu III), transferul semnificativ de active sau pasive (noul capitol 4) și fuziunile sau divizările (noul capitol 5). Aceste competențe de supraveghere vor asigura faptul că autoritățile competente sunt notificate în prealabil (articolele 27a, 27f și 27j), au la dispoziție toate informațiile necesare pentru a efectua o evaluare prudențială a acestor operațiuni și, în ultimă instanță, se pot opune finalizării operațiunilor care dăunează profilului prudențial al entităților supravegheate care le desfășoară (articolele 27b, 27g și 27k). Aceste noi competențe de supraveghere sunt concepute de așa manieră încât să rămână proporționale și, mai ales, să se evite o sarcină administrativă suplimentară nejustificată pentru entitățile supravegheate și autoritățile competente. În primul rând, competențele legate de achiziționarea de către instituțiile de credit de participații calificate și de transferurile de active și pasive se aplică numai în cazul tranzacțiilor considerate semnificative. Este prevăzut un mecanism de aprobare tacită, similar celui în vigoare pentru achiziționarea de participații semnificative în instituțiile de credit, pentru a oferi securitate juridică entităților supravegheate și pentru ca autoritățile competente să nu fie nevoite să desfășoare o procedură standard de adoptare a deciziilor în cazul în care acestea nu sunt necesare. Numai în cazul fuziunilor și al divizărilor se impune în toate cazurile o aprobare prealabilă din partea autorităților competente (cu excepția situației în care operațiunea este efectuată în interiorul unui grup), atât timp cât operațiunea nu conduce la o situație în care noua entitate rezultată în urma fuziunii sau a divizării ar trebui să solicite o autorizație ca instituție de credit sau o aprobare ca societate financiară holding. În plus, pentru a asigura o coordonare adecvată între diferitele evaluări (care ar putea implica mai multe autorități competente) care ar putea fi necesare pentru aceeași operațiune, se așteaptă ca autoritățile competente implicate să coopereze îndeaproape, această cooperare fiind încadrată de cerințele privind notificările încrucișate și schimbul de informații (articolele 27c, 27h și 27k). Pentru a facilita această cooperare, dar și pentru a asigura o raționalizare adecvată a proceselor de notificare și evaluare și pentru a evita sarcinile administrative nejustificate atât pentru entitățile supravegheate, cât și pentru autoritățile competente, sunt propuse un anumit număr de mandate ale ABE pentru a completa cadrul juridic prevăzut în CRD pentru aceste noi competențe de supraveghere. Aceste mandate se referă la aspecte precum informațiile care trebuie transmise autorităților competente, procesul de evaluare, adăugarea de detalii privind criteriile de evaluare relevante sau cooperarea dintre diferitele autorități competente care pot fi implicate. Aceste modificări au făcut obiectul unor discuții specifice în cadrul Grupului de experți în materie de servicii bancare, asigurări și plăți. Cadrul privind competența și onorabilitatea Cadrul privind competența și onorabilitatea este unul dintre domeniile cel mai puțin armonizate din legislația UE în materie de supraveghere bancară și, în consecință, sunt considerate necesare modificări ale CRD pentru a asigura o supraveghere mai coerentă, mai eficientă și mai eficace a membrilor organului de conducere și a persoanelor care dețin funcții-cheie. În ciuda eforturilor depuse de autoritățile de reglementare și de supraveghere pentru a asigura o convergență mai mare în materie de supraveghere, sunt necesare modificări legislative pentru a îmbunătăți activitatea de supraveghere a acestora. Cadrul actual pentru membrii consiliilor de administrație, bazat pe legislația națională de punere în aplicare a CRD, se bazează în mare măsură pe principii și, prin urmare, nu detaliază modul și momentul în care autoritățile de supraveghere ar trebui să efectueze evaluări ale îndeplinirii cerințelor privind competența și onorabilitatea. În ceea ce privește persoanele care dețin funcții-cheie, absența din CRD a unei definiții și a unui cadru privind acestea a făcut ca unele autorități de supraveghere să nu le identifice în mod corespunzător și, prin urmare, să nu efectueze o evaluare a capacității acestor persoane de a-și îndeplini sarcinile, în timp ce alte autorități fac acest lucru într-o varietate de moduri. Acest peisaj de reglementare fragmentat reprezintă o problemă acută, în special în uniunea bancară. Prin urmare, pe lângă criteriile privind competența și onorabilitatea de la articolul 91, se introduc articolele 91a și 91b pentru a clarifica rolul băncilor și al autorităților competente în verificarea conformității membrilor consiliului de administrație, inclusiv calendarul unei astfel de verificări. Se adaugă articolele 91c și 91d pentru a stabili cerințele minime pentru persoanele care dețin funcții-cheie. Pentru a asigura stabilitatea financiară, în situații urgente de revocare din funcție sau de înlocuire a membrilor organului de conducere sau ai conducerii superioare în contextul aplicării măsurilor de intervenție timpurie sau al punerii în aplicare a măsurilor de rezoluție de către autoritățile competente și autoritățile de rezoluție, evaluarea îndeplinirii criteriilor privind competența și onorabilitatea ar trebui efectuată după ce persoanele respective și-au preluat atribuțiile. Clarificarea interdependențelor dintre declarația privind intrarea în dificultate sau susceptibilitatea intrării în dificultate (failing or likely to fail declaration - FOLTF) și retragerea autorizației Articolul 18 se modifică pentru a clarifica faptul că, în cazul în care autoritatea competentă sau autoritatea de rezoluție declară o instituție de credit ca fiind în curs de a intra în dificultate sau susceptibilă de a intra în dificultate, autoritatea competentă este împuternicită să îi retragă autorizația bancară. Unele cazuri recente au evidențiat o aliniere suboptimă între cadrele prudențiale și cele de rezoluție. De exemplu, în conformitate cu cadrul de rezoluție bancară al Uniunii, nu numai insolvența efectivă sau lipsa efectivă de lichidități, ci și insolvența probabilă și lipsa probabilă de lichidități constituie motive pentru a stabili că o instituție de credit este FOLTF. În schimb, legislația națională în materie de insolvență impune, de obicei, ca înainte să se poată deschide o procedură de insolvență să se fi produs deja insolvența efectivă și/sau lipsa efectivă de lichidități. Unele dintre elementele integrate în cadrul legislativ național privind insolvența nu pot fi abordate prin modificări ale CRD. Cu toate acestea, se propune să se clarifice la articolul 18 litera (g) că, în cazul în care o instituție de credit este FOLTF și, în același timp, nu îndeplinește celelalte condiții pentru a intra în rezoluție (prezența interesului public, absența unei alternative determinate de piață pentru rezolvarea crizei), aceasta ar trebui să își înceteze activitatea bancară și să fie lichidată în temeiul legislației naționale. Riscurile de mediu, sociale și de guvernanță (MSG) Se introduc noi dispoziții și se efectuează ajustări la mai multe articole din CRD și din CRR pentru a aborda riscurile semnificative cu care se vor confrunta instituțiile de credit din cauza schimbărilor climatice și a transformărilor economice profunde necesare pentru gestionarea acestui risc, precum și a altor riscuri MSG. Dispozițiile articolului 133 privind cadrul amortizorului de risc sistemic (SyRB) pot fi utilizate deja pentru a aborda diferite tipuri de riscuri sistemice, printre care se pot număra riscurile legate de schimbările climatice. Autoritățile competente sau desemnate relevante, după caz, le pot solicita instituțiilor de credit să mențină un amortizor de risc sistemic pentru a aborda riscurile care pot afecta grav sistemul financiar și economia reală ale statelor membre, atunci când impunerea unei rate a amortizorului de risc sistemic este considerată eficace și proporțională pentru atenuarea riscului. În conformitate cu articolul 133 alineatul (5), măsurile luate de autoritățile competente sau desemnate relevante în temeiul articolul 133 pot fi aplicate în cazul anumitor seturi sau subseturi de expuneri, de exemplu în cazul celor care prezintă riscuri fizice și de tranziție legate de schimbările climatice. Adecvarea cadrului macroprudențial pentru abordarea unor astfel de riscuri va fi evaluată în mod cuprinzător și structurat în cadrul revizuirii din 2022 a cadrului macroprudențial. Articolele 73 și 74 din CRD sunt modificate pentru a impune includerea unor orizonturi pe termen scurt, mediu și lung ale riscurilor MSG în strategiile și procesele instituțiilor de credit de evaluare a nevoilor de capital intern, precum și o guvernare internă adecvată. La articolul 76 se introduce, de asemenea, o trimitere la efectele actuale și prospective ale riscurilor MSG, precum și prevederea ca organul de conducere să elaboreze planuri concrete de abordare a acestor riscuri. Articolul 87a din CRD introduce o dimensiune de sustenabilitate în cadrul prudențial, pentru a asigura o gestionare mai bună a riscurilor MSG și pentru a stimula o alocare mai bună a finanțării bancare către proiecte sustenabile, contribuind astfel la tranziția către o economie mai durabilă. Articolul 87a le permite, de asemenea, autorităților competente să evalueze alinierea băncilor la obiectivele de politică relevante ale Uniunii sau la tendințele de tranziție mai ample legate de factorii MSG și gestionarea de către bănci a riscurilor MSG pe termen scurt, mediu și lung, ceea ce va duce la o mai bună înțelegere a acestor riscuri și le va permite autorităților competente să abordeze preocupările legate de stabilitatea financiară care ar putea apărea din cauza faptului că instituțiile de credit subevaluează impactul financiar al riscurilor MSG. Pentru a asigura coerența evaluărilor riscurilor MSG, articolul 87a împuternicește ABE să precizeze mai în detaliu criteriile de evaluare a riscurilor MSG, inclusiv modul în care acestea ar trebui identificate, măsurate, gestionate și monitorizate, precum și modul în care instituțiile de credit ar trebui să elaboreze planuri concrete pentru a aborda, inclusiv prin simulări interne de criză, reziliența la riscurile MSG și impactul negativ pe termen lung al acestora.

În ceea ce privește procesul de supraveghere și evaluare (SREP), prin articolul 98 ABE este împuternicită să emită orientări privind includerea uniformă a riscurilor MSG în SREP. Având în vedere relevanța simulărilor de criză prospective pentru evaluarea riscurilor legate de mediu, precum și a altor riscuri MSG, în procesul de supraveghere și evaluare prevăzut la articolul 97, articolul 100 este modificat pentru a permite ABE, împreună cu celelalte autorități europene de supraveghere, să elaboreze standarde coerente pentru metodologiile de efectuare a simulărilor de criză în legătură cu aceste riscuri, acordând prioritate riscurilor legate de mediu, pe măsură ce datele și metodologiile privind riscurile MSG evoluează pentru a ține cont si de ceilalți factori. Pentru a facilita procesul de supraveghere și evaluare a expunerilor instituțiilor de credit la riscurile MSG, precum și proceselor acestora de guvernanță și gestionare a riscurilor MSG, articolul 98 este modificat pentru a le impune autorităților competente să evalueze gradul de adecvare a expunerilor instituțiilor, precum și a dispozițiilor, strategiilor, proceselor și mecanismelor de gestionare a acestor riscuri în cadrul examinării și evaluării pe care o efectuează. Pentru a facilita abordarea de către autoritățile competente a riscurilor MSG care afectează situația prudențială a băncii în cauză pe termen scurt, mediu și lung și pentru a reflecta particularitățile acestei categorii de riscuri, la articolul 104 se adaugă o competență de supraveghere concretă pentru abordarea riscurilor MSG. Furnizarea directă de servicii bancare în UE de către întreprinderi din țări terțe Instituțiile de credit fac obiectul reglementării și supravegherii prudențiale pentru a reduce la minimum riscul de intrare în dificultate și, atunci când acesta apare, pentru a evita ca acest risc să se răspândească într-un mod dezordonat la alte instituții de credit și la alți actori de pe piață și să ducă la colapsul sistemului financiar (risc de contagiune). Unul dintre principalele obiective ale reglementării și supravegherii prudențiale este de a proteja stabilitatea financiară a Uniunii și a statelor sale membre. Având în vedere acest obiectiv, este esențial să se împiedice posibilitatea ca anumite domenii sau segmente de pe piață să nu intre în domeniul de aplicare sau sub incidența sistemului de reglementare și supraveghere prudențială, deoarece, în acest scenariu, riscurile s-ar putea acumula în aceste segmente într-un mod necontrolat și s-ar putea răspândi către alte părți ale sistemului financiar, cu efecte foarte dăunătoare. Acest lucru este deosebit de important pentru acele părți ale piețelor financiare în care instituțiile de credit sunt implicate îndeaproape. Criza financiară din perioada 2008-2009 este cel mai recent precedent istoric care evidențiază modul în care segmentele de piață mici pot deveni sursa unor amenințări semnificative la adresa stabilității financiare a Uniunii și a statelor sale membre în cazul în care rămân în afara domeniului de aplicare al reglementării și supravegherii prudențiale. Din acest motiv, prestarea de servicii bancare în Uniune necesită o prezență fizică într-un stat membru prin intermediul unei sucursale sau al unei persoane juridice, deoarece numai printr-o astfel de prezență fizică instituțiile de credit pot face obiectul unei reglementări și supravegheri prudențiale eficace în Uniune. A sensu contrario, furnizarea de servicii bancare în Uniune fără o sucursală sau o persoană juridică stabilită într-un stat membru contribuie la crearea unui tip de segment de piață care nu intră în domeniul de aplicare și nici sub incidența reglementării și supravegherii prudențiale a Uniunii, în care riscurile se pot acumula într-un mod necontrolat și, în cele din urmă, pot amenința stabilitatea financiară a Uniunii sau a statelor sale membre. Prin urmare, întreprinderile din țări terțe trebuie să înființeze o sucursală într-un stat membru și să solicite autorizarea în temeiul titlului VI din CRD pentru sucursala respectivă, ca o condiție pentru a li se permite să înceapă să desfășoare activități bancare în statul membru respectiv. Articolul 21c este introdus în CRD pentru a stabili în mod explicit această cerință. Totuși, această cerință nu trebuie să se aplice în cazurile în care astfel de întreprinderi din țări terțe furnizează servicii bancare clienților și contrapărților dintr-un stat membru prin solicitarea în sens invers a serviciilor, întrucât în astfel de cazuri clientul sau contrapartida relevantă este cel/cea care se adresează întreprinderii din țara terță pentru a solicita furnizarea serviciului.

Sucursalele entităților din țări terțe (third country branches - TCB) Prezentare generală a TCB-urilor din UE La 31 decembrie 2020, existau în UE 106 TCB-uri, distribuite în 17 state membre. Cuantumul agregat al activelor totale deținute de acestea la data menționată anterior era cu puțin peste 510 miliarde EUR, 86 % din această sumă fiind concentrată în doar patru state membre (Belgia, Franța, Germania și Luxemburg). Se pare că există o tendință de creștere a recurgerii la TCB pentru a avea acces la piețele bancare ale statelor membre, dat fiind că în 2020 numărul total de TCB-uri crescuse cu 14, iar valoarea activelor deținute de acestea cu 120,5 miliarde EUR, față de 2019. Sursă: Raportul ABE privind sucursalele entităților din țări terțe Dacă majoritatea TCB-urilor (70 din 106) dețineau active în valoare de mai puțin de 3 miliarde EUR, două TCB-uri dețineau, fiecare, active de peste 30 de miliarde EUR, iar alte 14 dețineau active cu o valoare cuprinsă între 10 miliarde EUR și 30 de miliarde EUR (comparativ cu 6 TCB-uri aflate în această situație la aceeași dată a anului precedent). La 31 decembrie 2020, TCB-urile stabilite în UE proveneau din 23 de țări terțe, cele mai multe fiind din China (18), Regatul Unit (15), Iran (10), SUA (9) și Liban (9). Mai multe grupuri din țări terțe (23) au TCB-uri în mai mult de un stat membru. În plus, unele dintre aceste grupuri din țări terțe au, de asemenea, una sau mai multe filiale în UE. De exemplu, 14 grupuri din țări terțe au atât o TCB, cât și o filială în același stat membru. Dintre acestea, 9 grupuri din țări terțe au o filială și două sau mai multe TCB-uri în UE. Două grupuri din țări terțe au o prezență dublă, care cuprinde o TCB și o filială, în mai mult de un stat membru. Cele mai mari 15 grupuri din țări terțe care își desfășoară activitatea în UE dețin peste ¾ din activele lor din UE prin intermediul TCB-urilor. În ceea ce privește impactul prezenței TCB­urilor în UE, acesta poate fi măsurat cu ajutorul următorilor doi indicatori: (a)procentajul din dimensiunea sistemului bancar național pe care îl reprezintă valoarea totală agregată a activelor TCB-urilor per stat membru la 31 decembrie 2019. Acest procentaj este mai mic de 1 % în 7 state membre, între 1 % și 10 % în 6 state membre și de peste 25 % în 1 stat membru;

(b)procentajul din PIB-ul național pe care îl reprezintă valoarea totală agregată a activelor TCB-urilor per stat membru la 31 decembrie 2019. Acest procentaj este mai mic de 1 % în 7 state membre, între 1 % și 10 % în 6 state membre și de peste 25 % în 1 stat membru. În ceea ce privește modelele de afaceri, din informațiile disponibile rezultă că 50 de TCB-uri funcționează ca bănci universale, în timp ce 48 funcționează doar ca bănci care oferă servicii cu ridicata. Numai 4 TCB-uri funcționează ca bănci care oferă servicii cu amănuntul. Provocările actuale După cum se arată în secțiunea precedentă, prezența TCB-urilor în UE este deja foarte importantă. Într-o serie de cazuri, TCB-urile dețin în mod colectiv o cantitate foarte importantă de active în raport cu PIB-ul statului membru în care își au sediul și al sectorului bancar din statul membru respectiv. În cazul unora dintre TCB-uri, dimensiunea individuală a activelor acestora depășește pragul care le-ar califica drept instituții semnificative aflate sub supravegherea directă a Băncii Centrale Europene (BCE) în contextul mecanismului unic de supraveghere. Cu toate acestea, TCB-urile rămân în afara domeniului de aplicare al MUS și nu fac obiectul cerințelor de supraveghere prevăzute în CRD, deoarece nu sunt instituții de credit autorizate în temeiul titlului III capitolul 1 din directiva respectivă. În acest context, stabilirea TCB-urilor pentru a furniza servicii bancare în UE face, în esență, obiectul legislației naționale, întrucât doar obligațiile de informare la nivel înalt cu privire la acestea au fost armonizate recent ca parte a Directivei privind cerințele de capital. Acest lucru creează un peisaj de reglementare fragmentat, care generează pentru TCB-uri cerințe care diferă de la un stat membru la altul și provocări semnificative pentru autoritățile competente în privința monitorizării corespunzătoare a riscurilor care rezultă din activitățile pe care le desfășoară TCB-urile în UE. De exemplu: (a)având în vedere absența totală a unui cadru comun de reglementare prudențială sau de guvernanță privind TCB-urile, unele dintre acestea sunt supuse doar unor cerințe limitate în anumite state membre; (b)actualele mecanisme de cooperare în materie de supraveghere de la nivelul UE nu includ TCB-urile, ceea ce creează unghiuri moarte, dat fiind că TCB-urile generează riscuri care se pot propaga în mod neîngrădit către alte entități din grup sau către piață. De exemplu, întrucât nu există nicio cerință ca autoritățile competente să facă schimb de informații cuprinzătoare cu privire la TCB-uri, autoritățile care supraveghează un grup dintr-o țară terță într-un stat membru nu dispun de informații suficiente cu privire la TCB-urile aceluiași grup dintr-un alt stat membru și, în același timp, nu dispun de instrumente adecvate pentru a face față unor astfel de riscuri potențiale de contagiune; (c)mai multe grupuri din țări terțe utilizează structuri juridice complexe printr-o combinație de filiale și sucursale sau, în funcție de serviciile furnizate, prin operațiuni transfrontaliere, pentru a-și desfășura activitățile în UE. Astfel de structuri complexe pot fi opace și foarte dificil de supravegheat în mod adecvat de către autoritățile competente, având în vedere setul diferit și disociat de cerințe care se aplică fiecăreia dintre acestea. De exemplu, mandatul dublu al membrilor consiliilor de administrație poate duce la conflicte de interese, în timp ce o contabilizare și o contabilitate flexibile pot duce la transferul riscurilor de la o entitate la alta; (d)deși TCB-urile ar trebui să furnizeze servicii numai în statele membre în care sunt stabilite, asigurarea respectării acestei cerințe nu numai că este dificilă, ci a devenit aproape imposibilă în actualul cadru, din cauza tendinței tot mai mari de digitalizare a serviciilor financiare. TCB-urile ridică, de asemenea, probleme legate de arbitrajul de reglementare. Atunci când statul membru de stabilire are standarde prudențiale scăzute, TCB-urile le pot permite efectiv grupurilor din țări terțe să conturneze cerințele bancare ale UE în cazul în care sediul lor social face obiectul unor standarde prudențiale sau de supraveghere mai puțin stricte în țara terță în cauză. Cadru armonizat pentru TCB-uri Având în vedere amprenta semnificativă pe care TCB-urile o au deja pe piețele bancare din UE și faptul că cerințele prudențiale și de supraveghere actuale pe care trebuie să le îndeplinească sunt dispersate și disociate, există riscuri evidente la adresa stabilității financiare și integrității pieței UE, precum și oportunități de arbitraj de reglementare care trebuie abordate printr-un nou cadru armonizat pentru TCB-uri. Deși menținerea statu quo-ului nu este o opțiune de dorit, ar putea fi disproporționat să li se impună TCB-urilor îndeplinirea întregului set de cerințe prudențiale și de supraveghere care se aplică instituțiilor de credit în temeiul CRR și CRD, deoarece nu ar ține seama în mod corespunzător de caracteristicile lor care le disting de instituțiile de credit cu sediul central în UE și ar avea un efect negativ semnificativ asupra acestor TCB-uri. În schimb, o soluție mai adecvată ar fi crearea unui set ad-hoc de cerințe de armonizare minimă care să se bazeze pe cadrele naționale existente ale statelor membre care sunt în vigoare în prezent și care să asigure standarde minime și cerințe coerente în întreaga Uniune. Un astfel de cadru ar oferi claritatea, previzibilitatea și transparența necesare pentru întreprinderile din țări terțe care doresc să presteze servicii bancare prin intermediul sucursalelor în unul sau mai multe state membre. De asemenea, acesta ar alinia cerințele UE privind TCB-urile la practicile internaționale predominante, în măsura în care numeroase țări terțe aplică cerințe similare sau echivalente sucursalelor băncilor străine care își desfășoară activitatea pe teritoriile lor. Prin urmare, titlul VI din CRD este modificat pentru a include dispoziții privind următoarele: (a)autorizare: stabilirea TCB-urilor face obiectul unei proceduri de autorizare explicite și al unor cerințe minime. Aceste cerințe trebuie să includă mecanisme de cooperare și informare prin care autoritățile competente ale TCB-urilor (i) să aibă acces la suficiente informații privind întreprinderea din țara terță care este sediul social al sucursalei („întreprinderea principală” a TCB-ului) și (ii) să fie în măsură să coopereze cu autoritățile de supraveghere ale întreprinderii principale în măsura în care acest lucru este necesar sau relevant pentru a supraveghea în mod eficace TCB­ul în statul membru; (b)cerințe minime de reglementare: printre acestea se numără obligațiile ca TCB­urile: (i)să mențină un nivel minim de dotare cu capital, calculat ca procentaj din datoriile sucursalei în cazul TCB-urilor mai mari și mai riscante (de clasa 1) sau ca o sumă fixă în cazul TCB-urilor mai mici (de clasa a 2-a); (ii)să îndeplinească o cerință de lichiditate care, pentru TCB-urile de clasa 1, trebuie să fie aceeași cu cerința de acoperire a necesarului de lichiditate care se aplică instituțiilor de credit în conformitate cu Regulamentul delegat (UE) 2015/61 al Comisiei; (iii)să îndeplinească cerințele interne de guvernanță și de control al riscurilor și să pună în aplicare mecanisme de contabilizare pentru a urmări activele și pasivele legate de activitatea desfășurată de TCB în statul membru.

(c)cerințe de raportare: TCB-urile au obligația de a raporta periodic autorităților lor competente (i) informații privind respectarea de către acestea a cerințelor prevăzute în CRD și în legislația națională și (ii) informații financiare referitoare la activele și pasivele din registrele lor contabile; (d)supraveghere: autoritățile competente au obligația de a efectua evaluări periodice ale îndeplinirii de către TCB-uri a cerințelor de reglementare care le vizează, inclusiv în scopul combaterii spălării banilor, și de a lua măsuri de supraveghere pentru a asigura sau a restabili conformitatea cu cerințele respective. Autoritățile competente ale TCB-urilor de clasa 1 trebuie să le includă pe acestea în colegiile de supraveghetori ale grupului relevant, în cazul în care există deja un astfel de colegiu, sau, dacă nu, să înființeze un colegiu ad-hoc pentru TCB-urile de clasa 1 din cadrul aceluiași grup care își desfășoară activitatea în mai mult de un stat membru. Din motive de proporționalitate și, în special, pentru a evita orice sarcină administrativă suplimentară nejustificată pentru TCB-urile (mai) mici, domeniul de aplicare al cerințelor prudențiale și nivelul acestora sunt modulate pentru a face diferența între TCB-urile de clasa 1 și cele de clasa a 2-a. Prima categorie cuprinde TCB-urile mai mari (și anume cele care dețin active egale sau mai mari de 5 miliarde EUR), precum și TCB-urile autorizate să accepte depozite de la clienți de retail și TCB-urile considerate „a nu se califica”, ultimele două categorii fiind incluse indiferent de dimensiunea lor. Clasa a 2-a cuprinde toate TCB-urile care nu sunt clasificate în clasa 1. Se consideră că o TCB „se califică” în cazul în care sediul său social este stabilit într-o țară (i) care dispune de un cadru de supraveghere și de reglementare pentru bănci și de cerințe de confidențialitate care au fost evaluate ca fiind echivalente cu cele ale Uniunii și (ii) care nu este inclusă pe o listă a țărilor terțe cu grad înalt de risc care au deficiențe strategice în regimul lor de combatere a spălării banilor și a finanțării terorismului. Statele membre trebuie să se asigure că autoritățile lor competente dispun de competențele necesare pentru a le impune TCB-urilor stabilite pe teritoriul lor obligația de a solicita autorizarea în calitate de instituții care sunt filiale în temeiul CRD în cazuri specifice (competența de a impune solicitarea statutului de sucursală). De exemplu, această competență trebuie să poată fi utilizată cu privire la o TCB care efectuează tranzacții sau desfășoară activități cu contrapărți din alte state membre prin care încalcă normele pieței interne. În plus, aceeași competență trebuie să fie disponibilă și pentru cazurile în care o TCB prezintă riscuri pentru stabilitatea financiară a statului membru relevant sau a UE, ținând seama de anumiți indicatori de risc sistemic prevăzuți în CRD și detaliați în standardele tehnice de reglementare. În cazul în care TCB-urile au în registrele lor contabile active în valoare de cel puțin 30 de miliarde EUR, autoritățile competente trebuie să evalueze periodic dacă aceste TCB-uri prezintă un nivel de risc pentru stabilitatea financiară a statului membru respectiv și a UE similar cu cel al instituțiilor definite ca fiind „sistemice” în temeiul CRR și CRD (evaluarea importanței sistemice). La calcularea pragului de 30 de miliarde EUR trebuie să se ia în considerare activele contabilizate de către toate TCB-urile care aparțin aceluiași grup dintr-o țară terță în UE, fie în același stat membru, fie în mai multe state membre, măsurate fie ca medie pe o perioadă de trei ani consecutivi, fie ca prag minim absolut atins în cel puțin 3 ani dintr-o o perioadă de 5 ani consecutivi. În scopul efectuării evaluării importanței sistemice, autoritățile competente trebuie să aibă în vedere indicatorii de risc sistemic menționați în paragraful anterior. În cazul în care, în lumina acestor indicatori, autoritățile competente ajung la concluzia că TCB-urile relevante sunt sistemice, le pot impune acestor TCB-uri obligația de a solicita autorizarea ca instituții care sunt filiale în temeiul CRD pentru a continua să desfășoare activități bancare în statul membru respectiv și în UE (cerința de a solicita statutul de sucursală). Alternativ, autoritățile competente pot decide fie (i) să le solicite TCB-urilor să își restructureze activitățile sau activele, astfel încât acestea să nu mai îndeplinească criteriile importanței sistemice sau pragul de 30 de miliarde EUR (cerința de restructurare), fie (ii) să impună cerințe suplimentare din cadrul pilonului 2 pentru TCB-urile și instituțiile care sunt filiale ale grupului din țara terță în UE (de exemplu, cerințe suplimentare privind capitalul, lichiditatea, raportarea sau publicarea de informații), în cazul în care respectivele cerințe din cadrul pilonului 2 sunt adecvate și suficiente pentru a atenua riscurile potențiale la adresa stabilității financiare (cerințe din cadrul pilonului 2). Autoritățile competente pot decide să nu impună niciuna dintre cerințele de mai sus numai în cazul în care pot justifica faptul că riscurile pe care aceste TCB-uri le prezintă la adresa stabilității financiare și a integrității pieței nu vor crește în mod semnificativ în absența cerințelor respective (decizie de amânare). În termen de un an de la data la care a fost luată decizia, autoritățile competente trebuie să își reevalueze decizia de amânare. Evaluarea importanței sistemice a TCB-urilor care aparțin unui grup dintr-o țară terță care are sucursale și filiale în întreaga UE trebuie să fie efectuată de (i) supraveghetorul consolidant al grupului relevant din Uniune, în cazul în care se aplică articolul 111 din CRD; (ii) autoritatea competentă care ar deveni supraveghetorul consolidant al grupului din UE în conformitate cu articolul respectiv dacă TCB-urile ar fi tratate ca instituții care sunt filiale sau (iii) ABE, în cazul în care autoritatea competentă principală nu a început evaluarea sau supraveghetorul consolidant ipotetic nu a fost stabilit în termen de trei luni. Decizia de a impune oricare dintre cerințele menționate mai sus sau de a amâna impunerea unor astfel de cerințe TCB-urilor evaluate ca fiind sistemice trebuie să fie o decizie comună a autorității competente principale și a autorităților competente responsabile cu supravegherea TCB-urilor și a filialelor aceluiași grup dintr-o țară terță. În plus, noul cadru privind TCB-urile nu înlocuiește și nu împiedică nicio marjă de apreciere pe care statele membre ar putea-o avea în prezent de a impune o cerință cu aplicare generală întreprinderilor stabilite în anumite țări terțe de a desfășura activități bancare pe teritoriul lor prin intermediul unor filiale autorizate în conformitate cu titlul III capitolul 1 din CRD. Impactul noului cadru În conformitate cu noul cadru propus, TCB-urile care își desfășoară în prezent activitatea în UE vor trebui să fie reautorizate. Cu toate acestea, costurile de conformare și costurile de tranziție aferente acestei autorizări și continuării activității ar fi diminuate în mod semnificativ de următoarele circumstanțe: (a)TCB-urile vor avea la dispoziție o perioadă de tranziție de 12 luni după perioada de transpunere de 18 luni a directivei pentru a obține autorizarea și, prin urmare, vor putea repartiza costurile de tranziție pe parcursul perioadei respective; (b)cerințele de autorizare și prudențiale se bazează în mare măsură pe cerințele naționale existente în diferitele state membre și, având în vedere că noul cadru conține cerințe foarte similare acestora, TCB-urile vor trebui să suporte doar costuri limitate pentru a se adapta; (c)pe baza datelor din 31 decembrie 2020, un număr de până la 40 din cele 106 de TCB-uri autorizate să își desfășoare activitatea în diferite state membre se încadrau în clasa 2 și, prin urmare, cele 40 de TCB-uri ar urma să fie supuse, comparativ, unor cerințe prudențiale și de raportare mai puțin stricte în temeiul noului cadru; (d)pe baza informațiilor de la aceeași dată, numai 3 TCB-uri aveau în registrele lor contabile active de peste 30 de miliarde EUR și, prin urmare, urmau să facă obiectul evaluării importanței sistemice. Deși este posibil ca TCB-urile să trebuiască să suporte costuri suplimentare pentru a se conforma noilor cerințe de raportare, acestea ar fi justificate pentru a îndeplini obiectivul de consolidare a protecției stabilității financiare și a integrității pieței. Revizuirea regimului de sancțiuni administrative Penalitățile cu titlu cominatoriu sunt introduse ca un nou instrument de asigurare a respectării legislației menit să asigure faptul că instituțiile de credit se conformează rapid normelor prudențiale. În plus, se face o distincție clară între penalitățile cu titlu cominatoriu și sancțiunile administrative. Lista încălcărilor care fac obiectul sancțiunilor și sancțiunilor administrative este completată cu cerințe prudențiale care în prezent lipsesc de pe lista încălcărilor care pot fi sancționate în temeiul articolului 67 din CRD. Articolele 66 și 67 din CRD se modifică pentru a clarifica termenul de „valoare totală netă anuală a cifrei de afaceri” și a-l defini prin trimitere la indicatorul de activitate de la noul articolul 314 din CRR. Pentru a asigura condiții echitabile în ceea ce privește competențele de sancționare, statele membre au obligația de a prevedea sancțiuni administrative, penalități cu titlu cominatoriu și alte măsuri administrative pentru încălcarea dispozițiilor naționale de transpunere a CRD și a CRR. În plus, sunt introduse garanții procedurale pentru aplicarea eficace a sancțiunilor, în special în cazul aplicării atât de sancțiuni administrative, cât și de sancțiuni penale pentru aceeași încălcare. În acest scop, articolul 70 din CRD se modifică pentru a le impune statelor membre să stabilească norme privind cooperarea dintre autoritățile competente și autoritățile judiciare în cazurile de duplicare a procedurilor și sancțiunilor penale și administrative pentru aceeași încălcare. Aceste norme sunt menite să asigure un nivel suficient de protecție pentru persoana fizică sau juridică care face obiectul acestei duplicări a procedurilor, în conformitate cu principiul ne bis in idem. Revizuirea componenței cerințelor din cadrul pilonului 2 Pentru a spori coerența internă a cadrului de reglementare, CRD V a aliniat tipul capitalului reglementat pe care băncile trebuie să îl dețină pentru a îndeplini cerința de capital din cadrul pilonului 2 cu compoziția minimă a capitalului prevăzută în cerința de capital din cadrul pilonului 1. Prin derogare de la regula generală prevăzută la articolul 104a alineatul (4) din CRD, autoritățile de supraveghere au libertatea de a decide, de la caz la caz, să impună îndeplinirea cerințelor de capital din cadrul pilonului 2 cu un procentaj mai ridicat de fonduri proprii de nivel 1 sau de fonduri proprii de nivel 1 de bază. Acest nou tratament a fost pus în aplicare doar recent, în timpul crizei provocate de pandemia de COVID-19. Deși este încă prea devreme pentru a trage concluzii exhaustive privind alinierea efectuată recentă, o primă revizuire a confirmat utilitatea unei componențe standard coerente a cerințelor de capital minime (pilonul 1) și suplimentare (pilonul 2).

Ajustări care însoțesc introducerea pragului minim al modelelor interne Introducerea pragului minim al modelelor interne (output floor - OF) în calculul cuantumului total al expunerii la risc (total risk exposure amount - TREA), astfel cum este prevăzut la articolul 92 din CRR, va avea un impact asupra cerințelor de fonduri proprii prevăzute în CRD al căror calcul depinde de TREA. Este vorba de cerința privind amortizorul de conservare a capitalului (CCB), cerința privind amortizorul anticiclic de capital (CCyB), cerințele privind amortizoarele de capital pentru instituțiile globale de importanță sistemică și pentru alte instituții de importanță sistemică (G-/O-SII), cerința privind amortizorul de risc sistemic (SyRB) și – în măsura în care o autoritate competentă utilizează o abordare care o stabilește ca procentaj din TREA încă de la început – cerința de capital din cadrul pilonului 2 specifică instituției (Pillar 2 requirement - P2R). Două dintre aceste cerințe, și anume P2R și SyRB, pot fi utilizate pentru a aborda riscuri de natură similară celor abordate de OF. Prin urmare, există posibilitatea ca anumite riscuri (de exemplu, riscul de model) să fie contabilizate de două ori odată ce va începe să se aplice OF. Acest lucru trebuie evitat. Avizul ABE privind finalizarea Basel III include o recomandare specifică cu privire la această chestiune și le solicită, la un nivel mai general, autorităților competente și desemnate să reanalizeze dacă nivelurile P2R și al SyRB sunt adecvate odată ce va începe să se aplice OF. Având în vedere cele de mai sus, propunerea modifică articolele 104a și 133 din CRD – care stabilesc normele privind P2R și, respectiv, SyRB – prin introducerea unor garanții menite să prevină creșterile nejustificate ale cerinței P2R și ale cerinței SyRB ca urmare a faptului că o instituție devine obligată să respecte OF: ·cerințele P2R și SyRB vor fi „înghețate” pentru a evita creșterile automate (denumite și „aritmetice”) ale cuantumului capitalului reglementat necesar ca parte a acestor două cerințe. Această garanție este justificată de faptul că majorarea activelor ponderate în funcție de risc ca urmare a faptului că instituția devine obligată să respecte OF este, în contextul în care toți ceilalți factori rămân neschimbați, pur aritmetică și nu reflectă o creștere efectivă a riscurilor care să justifice solicitarea de capital suplimentar instituției; ·autoritatea competentă a instituției va trebui să revizuiască calibrarea P2R, iar autoritatea competentă sau desemnată, după caz, va trebui să revizuiască calibrarea cerinței SyRB pentru a stabili dacă se efectuează o dublă contabilizare a riscurilor și, în caz afirmativ, să recalibreze cerințele respective pentru a evita o astfel de dublă contabilizare; ·cele două cerințe vor rămâne înghețate până la finalizarea revizuirilor respective și până la anunțarea deciziilor relevante privind calibrarea adecvată a cerințelor. Articolele 104a și 133 din CRD sunt, de asemenea, modificate pentru a clarifica faptul că cerința privind P2R și cea privind SyRB nu pot fi utilizate pentru a acoperi riscuri care sunt deja acoperite integral de OF. În fine, articolul 131 se modifică pentru a le impune autorităților competente sau desemnate, după caz, să revizuiască calibrarea cerinței privind amortizorul O-SII aferente unei O-SII atunci când respectiva O-SII devine obligată să respecte OF, pentru a se asigura faptul că calibrarea rămâne adecvată. Publicarea informațiilor Articolul 106 se modifică pentru a le permite statelor membre să împuternicească autoritățile de supraveghere să le solicite instituțiilor să transmită informații ABE într-un anumit termen. Această prevedere este urmarea modificărilor aduse articolelor 433 și 434 din CRR, care îi impun ABE să centralizeze publicarea informațiilor publicate de instituții. În plus, propunerea împuternicește autoritățile de supraveghere să le permită instituțiilor să utilizeze pentru publicare mijloace de informare și locuri de publicare specifice, altele decât site-ul web al ABE. Acest lucru este conform propunerii de modificare a CRR potrivit căreia, pe lângă publicarea centralizată de către ABE, instituțiile au libertatea de a-și publica propriile informații prin alte mijloace. Analiza comparativă în scopuri de supraveghere a abordărilor privind calcularea cerințelor de fonduri proprii Articolul 78 se modifică pentru a adăuga două tipuri de abordări pentru calcularea cerințelor de fonduri proprii printre abordările incluse în domeniul de aplicare al analizei comparative în scopuri de supraveghere, și anume: (a)abordări de modelare utilizate pentru calcularea pierderilor așteptate din riscul de credit atât în cadrul Standardului Internațional de Raportare Financiară (IFRS) 9, cât și în cel al standardelor naționale de contabilitate; și (b)abordarea standardizată alternativă privind riscul de piață prevăzută în partea a treia titlul IV capitolul 1a din CRR, având în vedere că instituțiile pot modela anumiți parametri în cadrul abordării respective. Întrucât abordările utilizate la calcularea pierderilor așteptate din riscul de credit pot fi utilizate și de instituțiile care folosesc abordarea standardizată pentru riscul de credit prevăzută în partea a treia titlul II capitolul 2 din CRR, și aceste instituții sunt incluse în domeniul de aplicare al exercițiului de analiză comparativă în scopuri de supraveghere. Cu toate acestea, ABE trebuie să decidă care dintre aceste instituții trebuie incluse, ținând seama de principiul proporționalității. Articolul 78 se modifică, de asemenea, pentru a prevedea posibilitatea de a reduce frecvența exercițiilor de analiză comparativă de la o frecvență anuală la una bienală, ca recunoaștere a faptului că, după efectuarea unui anumit număr de exerciții, este probabil ca o frecvență mai scăzută să fie suficientă pentru monitorizarea rezultatelor abordărilor instituțiilor. Acest lucru va reduce, de asemenea, sarcina administrativă pentru instituțiile care utilizează abordările incluse în analiza comparativă. 2021/0341 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

de modificare a Directivei 2013/36/UE în ceea ce privește competențele de supraveghere, sancțiunile, sucursalele entităților din țări terțe și riscurile de mediu, sociale și de guvernanță, precum și de modificare a Directivei 2014/59/UE

(Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 53 alineatul (1), având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Băncii Centrale Europene, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1)Autoritățile competente, personalul acestora și membrii organelor lor de guvernanță ar trebui să fie independenți de influența politică și economică. Riscurile de conflicte de interese subminează integritatea sistemului financiar al Uniunii și prejudiciază obiectivul unei uniuni bancare și a unei uniuni a piețelor de capital integrate. Directiva 2013/36/UE ar trebui să prevadă dispoziții mai detaliate pentru statele membre, pentru a se asigura faptul că autoritățile competente, inclusiv personalul și conducerea acestora, acționează în mod independent și obiectiv. În acest context, ar trebui stabilite cerințe minime pentru a preveni conflictele de interese. Autoritatea Bancară Europeană (ABE) ar trebui să emită orientări adresate autorităților competente cu privire la prevenirea conflictelor de interese, pe baza celor mai bune practici internaționale. (2)Autoritățile competente ar trebui să aibă competența necesară de a retrage autorizația acordată unei instituții de credit în cazul în care o astfel de instituție de credit a fost declarată în curs de a intra în dificultate sau susceptibilă de a intra în dificultate și, în același timp, nu a îndeplinit celelalte condiții de declanșare a procedurii de rezoluție prevăzute în Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului sau în Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului. Într-o astfel de situație, o instituție de credit ar trebui să fie lichidată conform procedurilor naționale de insolvență aplicabile sau conform altor tipuri de proceduri prevăzute pentru instituțiile respective în dreptul intern și, prin urmare, ar trebui să înceteze să efectueze activitățile pentru care i-a fost acordată autorizația. (3)Prestarea de servicii bancare în Uniune de către instituțiile de credit este condiționată de obținerea în prealabil a unei autorizații de către acestea și de prezența fizică prin intermediul unei persoane juridice sau al unei sucursale pe teritoriul Uniunii. Numai în acest mod instituțiile de credit pot face obiectul unei reglementări și supravegheri prudențiale eficace, care sunt necesare pentru a reduce la minimum riscul de intrare în dificultate și, atunci când instituția intră în dificultate, pentru a gestiona intrarea în dificultate astfel încât să se împiedice răspândirea stării de dificultate într-un mod dezordonat și colapsul sistemului financiar (cu alte cuvinte riscul de contagiune, de exemplu din cauza unei retrageri masive de depozite sau a intrării în dificultate a unei bănci ca urmare a unor practici de creditare imprudente). Furnizarea de servicii bancare în Uniune fără o astfel de prezență fizică ar spori prezența și prevalența pe piețele financiare în care instituțiile de credit sunt strâns legate între ele a unor segmente de risc care nu fac obiectul reglementării și supravegherii prudențiale a Uniunii, lucru care ar putea amenința în ultimă instanță stabilitatea financiară a Uniunii sau a statelor sale membre. Criza financiară din perioada 2008-2009 este cel mai recent precedent istoric care evidențiază modul în care segmentele de piață mici pot deveni sursa unor amenințări semnificative la adresa stabilității financiare a Uniunii și a statelor sale membre în cazul în care nu sunt incluse în domeniul de aplicare al reglementării și supravegherii prudențiale. Prin urmare, este necesar să se prevadă în dreptul Uniunii o cerință explicită potrivit căreia întreprinderile stabilite într-o țară terță care doresc să presteze servicii bancare în Uniune ar trebui cel puțin să înființeze o sucursală într-un stat membru și ca sucursala respectivă să fie autorizată în conformitate cu legislația Uniunii, cu excepția cazului în care întreprinderea dorește să presteze servicii bancare în Uniune prin intermediul unei filiale. Cu toate acestea, cerința de a înființa o sucursală nu ar trebui să se aplice în cazurile de solicitare în sens invers a serviciilor, întrucât, în acest caz, clientul este cel care se adresează întreprinderii din țara terță pentru a solicita furnizarea serviciului. (4)Autoritățile de supraveghere a instituțiilor de credit ar trebui să dispună de toate competențele necesare care să le permită să își îndeplinească sarcinile și care să acopere diferitele operațiuni desfășurate de entitățile supravegheate. În acest scop și pentru a spori condițiile de concurență echitabile, autoritățile de supraveghere trebuie să aibă la dispoziție toate competențele de supraveghere care să le permită să acopere operațiunile semnificative care pot fi efectuate de entitățile supravegheate. Prin urmare, Banca Centrală Europeană și autoritățile competente naționale ar trebui notificate în cazul în care o operațiune semnificativă efectuată de o entitate supravegheată, inclusiv achizițiile de către entitățile supravegheate de dețineri semnificative în entități financiare sau nefinanciare ori transferuri semnificative de active și pasive de la sau către o entitate supravegheată și fuziunile și divizările care implică o entitate supravegheată, suscită îngrijorări cu privire la profilul său prudențial sau la posibile activități de spălare a banilor și de finanțare a terorismului. În plus, BCE și autoritățile competente naționale ar trebui să aibă competența de a interveni în astfel de cazuri. (5)În ceea ce privește fuziunile și divizările, Directiva (UE) 2017/1132 stabilește norme și proceduri armonizate, în special pentru fuziunile și divizările transfrontaliere ale societăților comerciale pe acțiuni. Prin urmare, procedura de evaluare de către autoritățile competente prevăzută în prezenta directivă ar trebui să fie complementară Directivei (UE) 2017/1132 și nu ar trebui să contravină niciuneia dintre dispozițiile acesteia. În cazul fuziunilor și divizărilor transfrontaliere care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2017/1132, avizul motivat emis de autoritatea de supraveghere competentă ar trebui să facă parte din evaluarea respectării tuturor condițiilor relevante și a îndeplinirii corespunzătoare a tuturor procedurilor și formalităților necesare pentru eliberarea certificatului prealabil fuziunii sau divizării. Avizul motivat ar trebui, prin urmare, să fie transferat autorității naționale desemnate responsabile cu emiterea certificatului prealabil fuziunii sau divizării în temeiul Directivei 2017/1132. (6)Pentru a se asigura că autoritățile competente pot interveni înainte de efectuarea uneia dintre aceste operațiuni semnificative, acestea ar trebui notificate ex ante. Notificarea respectivă ar trebui să fie însoțită de informațiile care le sunt necesare autorităților competente pentru a evalua operațiunea planificată dintr-o perspectivă financiară prudențială care vizează combaterea spălării banilor și a finanțării terorismului. Evaluarea de către autoritățile competente ar trebui să înceapă la momentul primirii notificării, inclusiv a tuturor informațiilor solicitate, și, în cazul achiziționării unei participații semnificative sau al transferului semnificativ de active și pasive, ar trebui să fie limitată în timp. (7)În cazul achiziției unei participații calificate sau al unui transfer semnificativ de active sau pasive, concluzia evaluării ar putea determina autoritatea competentă să decidă să se opună operațiunii. În cazul în care autoritățile competente nu se opun operațiunii într-un termen dat, aceasta ar trebui considerată aprobată. (8)Pentru a asigura proporționalitatea și a evita sarcinile administrative nejustificate, respectivele competențe suplimentare ale autorităților competente ar trebui să se aplice numai în cazul operațiunilor considerate semnificative. Numai operațiunile care constau în fuziuni sau divizări ar trebui tratate automat ca operațiuni semnificative, deoarece se poate aștepta ca entitatea nou-creată să prezinte un profil prudențial care diferă în mare măsură de cel al entităților implicate inițial în fuziune sau divizare. De asemenea, entitățile implicate în fuziuni sau divizări nu ar trebui să realizeze aceste operațiuni înainte de a primi un aviz favorabil din partea autorităților competente. Alte operațiuni (inclusiv achiziționarea de participații și transferurile de active și pasive), atunci când sunt considerate semnificative, ar trebui să fie evaluate de autoritățile competente pe baza unei proceduri de aprobare tacită. (9)În unele situații (de exemplu, atunci când sunt implicate entități stabilite în state membre diferite), ar putea fi nevoie ca operațiunile să facă obiectul unor notificări și evaluări multiple din partea unor autorități competente diferite, lucru care necesită o cooperare eficientă între aceste autorități. Prin urmare, este necesar să se precizeze obligațiile de cooperare, în special efectuarea de notificări reciproce din timp, un schimb de informații care să se desfășoare fără impedimente și coordonarea evaluării. (10)Este necesar să se alinieze dispozițiile referitoare la achiziționarea unei participații calificate într-o instituție de credit cu dispozițiile privind achiziționarea unei participații calificate de către o instituție, în eventualitatea că ambele evaluări trebuie efectuate pentru aceeași operațiune. Într-adevăr, dacă nu vor fi formulate în mod clar, aceste dispoziții ar putea duce la inconsecvențe în evaluarea efectuată de autoritățile competente și, în cele din urmă, în deciziile luate de acestea. Prin urmare, este necesară, de asemenea, acordarea unui termen suplimentar autorităților competente pentru a confirma primirea notificării atunci când operațiunea este considerată complexă.

(11)ABE ar trebui să fie împuternicită să elaboreze standarde tehnice de reglementare și standarde tehnice de punere în aplicare pentru a asigura o încadrare adecvată a utilizării acestor competențe de supraveghere suplimentare. Respectivele standarde tehnice de reglementare și de punere în aplicare ar trebui, în special, să precizeze informațiile care trebuie transmise autorităților competente, elementele care trebuie evaluate și modul de cooperare, în cazul în care sunt implicate mai multe autorități competente. Aceste elemente sunt esențiale pentru a se asigura că o metodologie de supraveghere suficient de armonizată permite punerea în aplicare eficientă a dispozițiilor privind competențele suplimentare, cu o sarcină administrativă suplimentară cât mai mică posibil. (12)Este esențial ca instituțiile de credit, societățile financiare holding și societățile financiare holding mixte să respecte cerințele prudențiale pentru a se asigura siguranța și soliditatea acestora și pentru a menține stabilitatea sistemului financiar, atât la nivelul Uniunii, în ansamblul său, cât și în fiecare stat membru. Prin urmare, BCE și autoritățile competente naționale ar trebui să aibă competența de a lua măsuri prompte și decisive în cazul în care respectivele instituții de credit, societăți financiare holding și societăți financiare holding mixte și administratorii lor efectivi nu respectă cerințele prudențiale sau deciziile în materie de supraveghere. (13)Pentru a asigura condiții de concurență echitabile în ceea ce privește competențele de sancționare, statele membre ar trebui să aibă obligația de a prevedea sancțiuni administrative, penalități cu titlu cominatoriu și alte măsuri administrative eficace, proporționale și disuasive pentru încălcări ale dispozițiilor naționale de transpunere a prezentei directive și ale Regulamentului (UE) nr. 575/2013 al Parlamentului European și al Consiliului. În particular, statele membre pot impune sancțiuni administrative în cazul în care încălcarea respectivă face, de asemenea, obiectul dreptului penal național. Aceste sancțiuni administrative, penalități cu titlu cominatoriu și alte măsuri administrative ar trebui să îndeplinească anumite cerințe minime, inclusiv în ceea ce privește competențele minime conferite autorităților competente pentru a fi în măsură să le impună, criteriile pe care să le ia în considerare autoritățile competente la aplicarea lor, cerințele de publicare sau nivelurile sancțiunilor administrative și ale penalităților cu titlu cominatoriu. Statele membre ar trebui să stabilească norme specifice și mecanisme eficace privind aplicarea penalităților cu titlu cominatoriu. (14)Sancțiunile pecuniare administrative ar trebui să aibă un efect disuasiv, pentru a împiedica persoana fizică sau juridică care încalcă dispozițiile naționale de transpunere a Directivei 2013/36/UE sau care încalcă Regulamentul (UE) nr. 575/2013 să aibă în viitor același comportament sau un comportament similar. Statele membre ar trebui să aibă obligația de a prevedea sancțiuni administrative eficace, proporționale și disuasive. În plus, atunci când stabilesc tipul sancțiunilor administrative sau al altor măsuri administrative și nivelul sancțiunilor pecuniare administrative, autoritățile competente ar trebui să aibă în vedere orice sancțiuni penale anterioare care este posibil să fi fost impuse aceleiași persoane fizice sau juridice responsabile de aceeași încălcare. Acest lucru are scopul de a asigura că severitatea tuturor sancțiunilor și a altor măsuri administrative impuse în cazul cumulării procedurilor administrative și penale se limitează la ceea ce este necesar având în vedere gravitatea încălcării în cauză. În acest scop, este esențial să se consolideze cooperarea dintre autoritățile competente și autoritățile judiciare în cazul cumulării de proceduri administrative și penale împotriva acelorași persoane responsabile de aceeași încălcare. Statele membre ar trebui să stabilească norme și mecanisme specifice pentru a facilita o astfel de cooperare. (15)Autoritățile competente ar trebui să poată impune sancțiuni administrative unei anumite persoane fizice sau juridice pentru aceleași acte sau omisiuni. Cu toate acestea, o astfel de cumulare de proceduri și de sancțiuni pentru aceeași încălcare trebuie să urmărească obiective de interes general diferite. Statele membre ar trebui să stabilească norme care să asigure o coordonare adecvată între procedurile administrative și cele penale. Aceste norme ar trebui să limiteze impunerea de sancțiuni cumulative pentru aceeași încălcare persoanei fizice sau juridice în cauză la strictul necesar pentru îndeplinirea acestor obiective diferite. În plus, statele membre ar trebui să stabilească norme care să asigure că severitatea tuturor sancțiunilor administrative și penale și a altor măsuri impuse în cazuri de cumulare de proceduri se limitează la ceea ce este necesar având în vedere gravitatea încălcării în cauză. Statele membre ar trebui, de asemenea, să se asigure că o astfel de duplicare a procedurilor și a sancțiunilor aferente respectă principiul ne bis in idem și că drepturile persoanei fizice sau juridice în cauză sunt protejate în mod corespunzător. (16)Sancțiunile pecuniare administrative impuse persoanelor juridice ar trebui aplicate în mod consecvent, în special în ceea ce privește stabilirea cuantumului maxim al sancțiunilor administrative, care ar trebui să țină seama de valoarea totală netă anuală a cifrei de afaceri a întreprinderii în cauză. Cu toate acestea, definiția actuală a valorii totale nete anuale a cifrei de afaceri din Directiva 2013/36/UE nu este nici suficient de exhaustivă, nici îndeajuns de clară și de completă pentru a asigura condiții echitabile în aplicarea sancțiunilor administrative pecuniare. Prin urmare, este necesar să se clarifice mai multe elemente ale definiției actuale a valorii totale nete anuale a cifrei de afaceri, pentru a se evita o interpretare inconsecventă. (17)Pe lângă sancțiunile administrative, autoritățile competente ar trebui să fie împuternicite să impună penalități cu titlu cominatoriu instituțiilor de credit, societăților financiare holding, societăților financiare holding mixte și administratorilor lor efectivi pentru nerespectarea obligațiilor care le revin în temeiul Directivei 2013/36/UE, al Regulamentului (UE) nr. 575/2013 sau al unei decizii emise de o autoritate competentă. Aceste măsuri de asigurare a respectării legislației ar trebui să fie impuse în cazul în care o încălcare a unei cerințe sau a unei decizii în materie de supraveghere a autorității competente persistă. Autoritățile competente ar trebui să poată impune respectivele măsuri de asigurare a respectării legislației fără a fi nevoite să adreseze în prealabil o cerere, un ordin sau un avertisment părții care încalcă normele. Întrucât scopul penalităților cu titlu cominatoriu este de a constrânge persoanele fizice sau juridice să înceteze o încălcare în curs a normelor, aplicarea penalităților cu titlu cominatoriu nu ar trebui să împiedice autoritățile competente să impună sancțiuni administrative ulterioare pentru aceeași încălcare. (18)Este necesar să se stabilească sancțiuni administrative, penalități cu titlu cominatoriu și alte măsuri administrative pentru a asigura o marjă de acțiune cât mai mare în urma unei încălcări și pentru a contribui la prevenirea unor încălcări viitoare, indiferent dacă sunt considerate sancțiuni administrative sau alte măsuri administrative în temeiul dreptului intern. Statele membre ar trebui, prin urmare, să poată dispune sancțiuni suplimentare, precum și sancțiuni pecuniare administrative mai mari. (19)Autoritățile competente ar trebui să impună penalități cu titlu cominatoriu proporționale și eficace. În consecință, autoritatea competentă ar trebui să țină seama de impactul potențial al penalității cu titlu cominatoriu asupra situației financiare a persoanei fizice sau juridice care încalcă normele și să încerce să evite să aplice sancțiuni care ar duce la insolvabilitatea persoanei fizice sau juridice care încalcă normele ori la dificultăți financiare grave ale persoanei fizice sau juridice sau care ar reprezinta un procentaj disproporționat de mare din cifra sa de afaceri anuală totală. (20)În cazul în care sistemul juridic al unui stat membru nu permite aplicarea sancțiunilor administrative prevăzute în prezenta directivă, normele privind sancțiunile administrative pot fi aplicate de așa manieră încât sancțiunea să fie inițiată de autoritatea competentă și impusă de autoritățile judiciare. Prin urmare, este necesar ca statele membre respective să se asigure că aplicarea normelor și a sancțiunilor are un efect echivalent cu sancțiunile administrative impuse de autoritățile competente. Atunci când impun astfel de sancțiuni, autoritățile judiciare ar trebui să țină seama de recomandarea autorității competente care inițiază sancțiunea. Sancțiunile ar trebui să fie eficace, proporționale și disuasive. (21)Pentru a prevedea sancțiuni adecvate pentru încălcarea dispozițiilor naționale de transpunere a Directivei 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 575/2013, ar trebui completată lista încălcărilor care fac obiectul sancțiunilor administrative, al penalităților cu titlu cominatoriu și al altor măsuri administrative. Prin urmare, lista încălcărilor prevăzute la articolul 67 din Directiva 2013/36/UE ar trebui modificată. (22)Reglementarea sucursalelor înființate de întreprinderi dintr-o țară terță pentru a presta servicii bancare într-un stat membru face obiectul legislației naționale și este armonizată doar într-o măsură foarte limitată prin Directiva 2013/36/UE. Deși sucursalele entităților din țări terțe au o prezență semnificativă pe piețele bancare din Uniune, în prezent acestea fac obiectul doar al unor cerințe de furnizare de informații la nivel foarte înalt, nu și al unor standarde prudențiale la nivelul Uniunii sau al unor mecanisme de cooperare în materie de supraveghere la nivelul Uniunii. Ca urmare a absenței totale a unui cadru prudențial comun, sucursalele entităților din țări terțe fac obiectul unor cerințe naționale diferite, cu un nivel variabil de prudență și cu o rază de acțiune diferită. În plus, autoritățile competente nu dispun de informații exhaustive și de instrumentele de supraveghere necesare pentru a monitoriza în mod corespunzător riscurile specifice create de grupurile din țări terțe care își desfășoară activitatea într­unul sau mai multe state membre atât prin sucursale, cât și prin filiale. În prezent, nu există mecanisme de supraveghere integrate pentru acestea, iar autoritatea competentă responsabilă cu supravegherea fiecărei sucursale a unui grup dintr-o țară terță nu este obligată să facă schimb de informații cu autoritățile competente care supraveghează celelalte sucursale și filiale ale aceluiași grup. Un astfel de cadru de reglementare fragmentat creează riscuri la adresa stabilității financiare și a integrității pieței Uniunii, care ar trebui abordate în mod corespunzător printr-un cadru armonizat privind sucursalele entităților din țări terțe. Un astfel de cadru ar trebui să prevadă cerințe comune minime privind autorizarea, standardele prudențiale, guvernanța internă, supravegherea și raportarea. Acest set de cerințe ar trebui să se bazeze pe cele pe care statele membre le aplică deja sucursalelor entităților din țări terțe pe teritoriul lor și ar trebui să țină seama de cerințele similare sau echivalente pe care țările terțe le aplică sucursalelor entităților din străinătate, cu scopul de a asigura coerența între statele membre și de a alinia cadrul privind sucursalele entităților din Uniune la practicile internaționale care predomină în acest domeniu. (23)Din motive de proporționalitate, cerințele aplicate sucursalele entităților din țări terțe ar trebui să fie pe măsura riscului pe care îl reprezintă acestea la adresa stabilității financiare și a integrității pieței Uniunii și ale statelor membre. Prin urmare, sucursalele entităților din țări terțe ar trebui clasificate fie în clasa 1, în cazul în care sunt considerate mai riscante, fie, în caz contrar, în clasa a 2-a, dacă sunt mici, au un grad redus de complexitate și nu reprezintă un risc semnificativ la adresa stabilității financiare [în conformitate cu definiția „instituțiilor mici și cu un grad redus de complexitate” din Regulamentul (UE) nr. 575/2013]. În consecință, sucursalele entităților din țări terțe ale căror active contabilizate în statul membru în cauză care au o valoare egală sau mai mare de 5 000 000 000 EUR ar trebui să fie considerate ca reprezentând un risc mai mare din cauza dimensiunii și a complexității lor mai mari, deoarece intrarea lor în dificultate ar putea duce la o perturbare semnificativă a pieței serviciilor bancare sau a sistemului bancar al statului membru respectiv. Sucursalele entităților din țări terțe autorizate să accepte depozite retail ar trebui, de asemenea, să fie considerate, de asemenea, ca fiind mai riscante, indiferent de dimensiunea lor, dat fiind că intrarea lor în dificultate ar afecta deponenți extrem de vulnerabili și ar putea duce la o pierdere a încrederii în faptul că sistemul bancar al statului membru în cauză este îndeajuns de sigur și solid pentru a proteja economiile cetățenilor. Prin urmare, ambele tipuri de sucursale ale entităților din țări terțe ar trebui clasificate în clasa 1. (24)Sucursalele entităților din țări terțe ar trebui, de asemenea, clasificate în clasa 1 în cazul în care întreprinderea din țara terță care este sediul social al acestora („întreprinderea principală”) face obiectul unor reglementări, al unei supravegheri și al unei puneri în aplicare a unor astfel de reglementări care nu sunt considerate cel puțin echivalente cu Directiva 2013/36/UE și cu Regulamentul (UE) nr. 575/2013 sau în cazul în care țara terță în cauză este inclusă pe lista țărilor terțe