COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Strategia europeană a securității energetice /* COM/2014/0330 final */





Prosperitatea și securitatea Uniunii Europene depind de o aprovizionare cu energie stabilă și abundentă. Faptul că cetățenii din majoritatea statelor membre nu au trebuit să se confrunte cu o întrerupere de durată a aprovizionării lor cu energie de la crizele petrolului din anii 1970 este o dovadă a succesului statelor membre și al UE în a garanta acest lucru. Pentru majoritatea cetățenilor, energia este disponibilă în mod continuu, este accesibilă de oriunde și puțin intruzivă. Acest lucru are o influență majoră asupra factorilor care afectează deciziile naționale privind politica energetică, având în vedere că securitatea aprovizionării nu este la nivel de egalitate cu celelalte considerente. Totuși, în iernile din 2006 și 2009, întreruperi temporare ale aprovizionării cu gaze au afectat puternic cetățenii UE din unele state membre estice. Acest lucru a reprezentat un semnal de alarmă clar care a evidențiat necesitatea unei politici energetice comune la nivel european. De atunci, s-au realizat multe pentru a consolida securitatea energetică a UE din punct de vedere al aprovizionării cu gaze și pentru a reduce numărul de state membre care depind în mod exclusiv de un singur furnizor. Și totuși, în ciuda tuturor realizărilor în ceea ce privește consolidarea infrastructurii sale și în diversificarea furnizorilor săi, UE rămâne vulnerabilă la șocurile externe în materie de energie, așa cum o arată în mod clar cifrele de mai jos. Prin urmare, UE are nevoie de o strategie pragmatică pentru asigurarea securității energetice, care să promoveze, pe termen scurt, reziliența la aceste șocuri și întreruperi ale aprovizionărilor cu energie și, pe termen lung, o dependență redusă de anumiți combustibili, furnizori de energie și rute de aprovizionare cu energie. Factorii de decizie la nivel național și la nivelul UE trebuie să explice clar cetățenilor care sunt implicațiile opțiunilor pentru reducerea acestei dependențe. Elemente și cifre-cheie privind securitatea energetică a UE § În prezent, UE importă 53 % din energia pe care o consumă. Dependența de importul de energie se referă la țiței (aproape 90 %), la gaze naturale (66 %) și, într-o mai mică măsură, la combustibilii solizi (42 %) precum și la combustibilul nuclear (40 %). § Securitatea aprovizionării cu energie vizează fiecare stat membru, chiar dacă unele sunt mai vulnerabile decât altele. Acest lucru este valabil în special în cazul regiunilor mai puțin integrate și conectate, precum țările baltice și Europa de Est. § Chestiunea cea mai presantă în materie de securitate a aprovizionării cu energie este dependența puternică de un furnizor extern unic. Acest aspect este în mod special valabil în cazul gazelor naturale, dar se aplică și energiei electrice: o șase state membre depind de Rusia, în calitate de furnizor extern unic, pentru toate importurile lor de gaze naturale și trei dintre aceste țări folosesc gaze naturale pentru a satisface peste un sfert din necesarul lor total de energie. În anul 2013, aprovizionările cu energie din Rusia reprezentau 39 % din importurile de gaze naturale ale UE sau 27 % din consumul de gaze naturale al UE; Rusia a exportat 71 % din gazele sale naturale în Europa, cele mai mari volume fiind destinate Germaniei și Italiei (a se vedea anexa 1); o în cazul energiei electrice, trei state membre (Estonia, Letonia și Lituania) sunt dependente de un operator extern unic pentru operarea și echilibrarea rețelei lor de distribuție a energiei electrice. § Factura energetică externă a UE reprezintă peste 1 miliard EUR pe zi (circa 400 de miliarde EUR în 2013) și mai mult de o cincime din importurile totale ale UE. UE importă țiței și produse petroliere în valoare de peste 300 miliarde euro, din care o treime din Rusia. § Securitatea energetică a UE trebuie privită și în contextul creșterii cererii de energie la nivel mondial, care este prevăzută să crească cu 27 % până în 2030, cu schimbări importante ale aprovizionării cu energie și ale fluxurilor comerciale. Strategia prezentată în continuare se bazează pe mai multe puncte forte și pe lecțiile învățate din aplicarea politicilor actuale, precum și din eficacitatea reacției Uniunii la crizele anterioare în materie de aprovizionare cu energie: Europa a înregistrat un progres important în vederea realizării pieței interne de energie cu interconectări consolidate; UE deține unul dintre cele mai bune niveluri de intensitate energetică la nivel mondial și un mix de energie mai echilibrat decât cel al partenerilor săi majori. Cu toate acestea, mult prea adesea problemele legate de securitatea energetică sunt abordate doar la nivel național, fără a se lua pe deplin în considerare interdependența statelor membre. Cheia îmbunătățirii securității energetice constă, în primul rând, într-o abordare mai colectivă printr-o piață internă funcțională și o mai bună cooperare la nivel regional și european, în special în privința coordonării evoluției rețelelor și a deschiderii piețelor, iar în al doilea rând, într-o acțiune externă mai coerentă. Aceasta include garantarea, prin intermediul instrumentelor de extindere, a adoptării acestor principii orientative de către țările candidate sau potențial candidate. În prezent, UE este singurul actor economic important care produce 50 % din energia sa electrică fără emisii de gaze cu efect de seră[1]. Această tendință trebuie să continue. Pe termen lung, securitatea energetică a Uniunii este inseparabilă și încurajată semnificativ de nevoia sa de a trece la o economie competitivă, cu emisii reduse de dioxid de carbon, care reduce utilizarea combustibililor fosili importați. Această strategie europeană a securității energetice este, prin urmare, parte integrantă din cadrul politicii în domeniul climei și energiei[2] pentru 2030 și, de asemenea, este pe deplin compatibilă cu obiectivele politicii noastre industriale și privind competitivitatea[3]. Prin urmare, este important ca deciziile privind acest cadru să fie luate rapid, conform recomandării Consiliului European, și ca statele membre să se mobilizeze în mod colectiv pentru elaborarea și punerea în aplicare a planurilor pe termen lung pentru o energie competitivă, sigură și durabilă. Abordarea securității energetice într-un mediu cu o evoluție rapidă va necesita flexibilitate, capacitate de adaptare și de schimbare. Astfel, este posibil ca această strategie să trebuiască să evolueze ca urmare a circumstanțelor în schimbare. Strategia stabilește domeniile în care trebuie luate decizii sau puse în aplicare măsuri pe termen scurt, mediu și lung pentru a răspunde preocupărilor privind securitatea energetică. Aceasta se bazează pe opt piloni esențiali, care promovează împreună o cooperare mai strânsă, benefică pentru toate statele membre, respectând în același timp opțiunile energetice naționale, și care sunt susținuți de principiul solidarității: 1. acțiuni imediate care au ca obiectiv creșterea capacității UE de a face față unei întreruperi majore pe parcursul iernii 2014/2015; 2. consolidarea mecanismelor de urgență/solidaritate care includ coordonarea evaluărilor riscurilor și a planurilor pentru situații de urgență; și protejarea infrastructurii strategice; 3. moderarea cererii de energie; 4. construirea unei piețe interne complet integrate care să funcționeze corespunzător; 5. creșterea producției de energie în Uniunea Europeană; 6. continuarea dezvoltării tehnologiilor energetice; 7. diversificarea surselor externe de aprovizionare și a infrastructurii conexe; 8. îmbunătățirea coordonării politicilor energetice naționale și transmiterea unui mesaj unitar în politica energetică externă. 1. acțiuni imediate de creștere a capacității UE de a face față unei întreruperi majore pe parcursul iernii 2014/2015 În lumina evenimentelor actuale din Ucraina și a posibilității unei întreruperi a aprovizionărilor cu energie, acțiunea pe termen scurt trebuie să se concentreze pe țările care sunt dependente de un furnizor unic de gaze naturale. Pentru iarna viitoare, Comisia va conlucra cu statele membre, cu autoritățile de reglementare, cu operatorii sistemelor de transport și cu operatorii pentru a îmbunătăți nivelul imediat de pregătire al Uniunii în legătură cu posibilele întreruperi. Se va acorda o atenție deosebită zonelor vulnerabile, creșterii capacității de stocare (de exemplu, prin utilizarea completă a capacității letone de stocare în regiunea baltică), dezvoltării fluxurilor inversate (urmând exemplul de succes al memorandumului de înțelegere dintre Slovacia și Ucraina), dezvoltării securității planurilor de aprovizionare la nivel regional și intensificării exploatării potențialului gazului natural lichefiat. Acțiuni-cheie Comisia și statele membre ar trebui: · să intensifice cooperarea în cadrul Grupului de coordonare pentru gaz[4] și, în special, să continue monitorizarea fluxurilor de gaze naturale și a nivelului de stocare a gazelor naturale și să coordoneze, la nivelul UE și sau la nivel regional, evaluările riscurilor și planurile pentru situații de urgență elaborate la nivel național; · să actualizeze evaluarea riscurilor și planurile de acțiune preventive și planurile de urgență, astfel cum sunt prevăzute în Regulamentul 994/2010; · să lanseze testele de rezistență privind securitatea energetică în lumina riscurilor de întrerupere a aprovizionării în iarna viitoare și să dezvolte mecanismele de rezervă, dacă este necesar, precum creșterea stocurilor de gaze, dezvoltarea infrastructurilor de urgență și a fluxurilor inversate și reducerea cererii de energie sau trecerea la combustibili alternativi pe termen foarte scurt; · să coopereze în continuare cu furnizorii de gaze și cu operatorii sistemului de transport pentru identificarea unor posibile surse de aprovizionare suplimentare pe termen scurt, în special cu GNL. 2. Consolidarea mecanismelor de urgență/solidaritate care includ coordonarea evaluărilor riscurilor și a planurilor pentru situații de urgență și protejarea infrastructurii strategice – UE are o prioritate principală: să asigure cea mai bună pregătire și cea mai bună planificare posibile în vederea îmbunătățirii rezilienței la întreruperile bruște ale aprovizionării cu energie, că infrastructurile sunt protejate și că statele membre cele mai vulnerabile sunt sprijinite în mod colectiv. 2.1. Stocurile de petrol Statele membre sunt obligate să creeze și să mențină rezerve minime de țiței și de produse petroliere, iar acest lucru va diminua riscurile de întrerupere a aprovizionării[5]. Stocurile actuale reprezintă circa 120 de zile de consum, depășind astfel cerința minimă de 90 de zile de aprovizionare. Mai mult, obligația de stocare impusă în UE este coerentă cu și legată de obligația de stocare a petrolului impusă de Agenția Internațională a Energiei (AIE). Aceste instrumente și-au demonstrat pertinența și eficiența. Garanția că nu există probabilitatea producerii vreunui deficit fizic de aprovizionare este un element fundamental pentru a tempera fluctuațiile prețurilor pieței în cazul unei crize. Prin urmare, UE ar trebui să continue să promoveze cooperarea internațională și transparența în legătură cu stocurile și piețele de petrol, implicând în special consumatorii noi importanți precum China și India. 2.2. Prevenirea și reducerea riscurilor de întrerupere a aprovizionării cu gaze De la crizele de aprovizionare cu gaze din 2006 și 2009 până în prezent, UE și-a consolidat capacitățile de coordonare pentru a preveni și a reduce posibilele întreruperi ale aprovizionării cu gaze[6]. În prezent, investițiile în infrastructura de rezervă sunt obligatorii: până la 3 decembrie 2014, statele membre trebuie să poată acoperi cererea în perioadele de vârf chiar și în eventualitatea unei întreruperii a celui mai mare element de infrastructură. În plus, fluxurile inversate trebuie să funcționeze la toate interconexiunile transfrontaliere dintre statele membre. UE este, de asemenea, mai bine pregătită pentru întreruperile aprovizionării cu gaze naturale. Există norme europene pentru a garanta aprovizionările clienților protejați (de exemplu, clienții care folosesc gaze pentru încălzire) în condiții severe, inclusiv în cazul întreruperii infrastructurii în condiții de iarnă normale, iar statele membre trebuie să elaboreze planuri de pregătire pentru situații de urgență și planuri de răspuns în situații de urgență. Grupul de coordonare pentru gaz, care implică statele membre, autoritățile de reglementare și toate părțile interesate, a făcut dovada că este o platformă eficace la nivelul UE de schimb de informații între experți și de acțiune coordonată. Aceste norme prevăd un cadru european care creează încredere și asigură solidaritatea deoarece garantează că statele membre își asumă responsabilitățile care le revin la nivel național și consolidează în mod colectiv securitatea aprovizionării. Experiența de până acum privind securitatea aprovizionării cu gaze a arătat că o cooperare transfrontalieră consolidată duce la crearea de sinergii, de exemplu în cadrul realizării evaluărilor riscurilor (testele de rezistență) și al elaborării planurilor privind securitatea aprovizionării la nivel regional și la nivelul UE, prin realizarea unui cadru de reglementare pentru stocarea gazelor care să recunoască importanța strategică a acestor depozite pentru securitatea aprovizionării sau prin definirea mai precisă la nivelul UE a noțiunii de „clienți protejați”. Aceste elemente vor fi integrate în revizuirea completă a dispozițiilor existente în Regulamentul privind securitatea aprovizionării cu gaze naturale, precum și a punerii în aplicare a acestor dispoziții, pe care Comisia o va finaliza înainte de sfârșitul anului 2014. În plus, la nivel internațional, se pot avea în vedere instrumente noi de securitate a aprovizionării împreună cu partenerii-cheie strategici. Reunirea unei părți minime a depozitelor de siguranță existente într-o rezervă de capacitate comună virtuală, de exemplu în cadrul AIE, ar putea permite un răspuns rapid în cazul unei întreruperi limitate[7]. 2.3. Protecția infrastructurii critice UE a început să dezvolte o politică de abordare a protecției fizice a infrastructurii critice (împotriva amenințărilor, pericolelor...) care include infrastructura energetică[8]. Ar trebui să se acorde o atenție sporită securității informatice. În plus, este necesar să se lanseze o dezbatere mai amplă privind protecția infrastructurii energetice strategice precum sistemul de transport al gazelor naturale și sistemul de transport al energiei electrice care asigură un serviciu fundamental pentru toți consumatorii. Această dezbatere ar trebui să abordeze controlul infrastructurii strategice de către entități din afara UE, în special de către societățile de stat, băncile naționale sau fondurile suverane din țările furnizorilor principali care au ca obiectiv intrarea pe piața energetică a UE sau împiedicarea diversificării mai degrabă decât dezvoltarea rețelei și a infrastructurii UE. În cazul oricărei achiziții de infrastructură strategică de către cumpărători din afara UE trebuie să se garanteze respectarea legislației UE existente. De asemenea, ar trebui evaluate avantajele unui sistem global de energie care echilibrează în mod adecvat producția centralizată și descentralizată de energie, în scopul construirii unui sistem care să fie atât eficient din punct de vedere economic, cât și rezistent la întreruperile activelor majore ale rețelei. Dispozițiile existente privind separarea activităților de transport al gazelor prevăd deja un mecanism pentru a asigura faptul că operatorii sistemului de transport controlați de entități care nu fac parte din UE respectă aceleași obligații ca și operatorii controlați de entități din UE. Cu toate acestea, experiența recentă cu anumiți operatori din afara UE care încercau să evite respectarea legislației UE pe teritoriul UE ar putea impune o aplicare mai strictă și o posibilă consolidare a normelor aplicabile la nivelul UE și la nivelul statelor membre. În acest context, respectarea normelor pieței interne a UE, în special în privința achizițiilor publice, trebuie să fie, de asemenea, garantată. 2.4. Mecanismele de solidaritate în statele membre Solidaritatea, care reprezintă trăsătura caracteristică a UE, impune asistență practică pentru statele membre cele mai vulnerabile în fața întreruperilor majore ale aprovizionării cu energie. Prin urmare, ar trebui organizată și revizuită periodic planificarea intervențiilor, pe baza testelor de rezistență a sistemelor de energie și a discuțiilor cu autoritățile naționale și cu industria, cu scopul garantării nivelurilor minime ale livrărilor intracomunitare ale aprovizionărilor cu combustibili alternativi pentru a completa stocurile pentru situațiile de urgență. Având în vedere evenimentele actuale, atenția ar trebui îndreptată imediat spre statele membre de la frontiera estică a UE; dacă este cazul, țările candidate și posibil candidate ar putea fi asociate la astfel de mecanisme. Acțiuni-cheie Comisia: va revizui mecanismele existente de protecție a securității aprovizionării cu energie și va propune consolidarea lor, dacă este necesar, alături de măsuri de protecție a infrastructurilor energetice strategice și de asigurare a echilibrului corespunzător dintre activele centralizate și cele descentralizate; va propune statelor membre și industriei noi planuri și mecanisme de coordonare pentru situații de urgență în vederea asigurării aprovizionării cu energie a țărilor în caz de necesitate, pe baza evaluărilor riscurilor (testele de rezistență privind securitatea energetică). Ar trebui acordată o prioritate imediată tuturor statelor membre de la frontiera estică a UE; 3. Moderarea cererii de energie Moderarea cererii de energie este unul dintre instrumentele cele mai eficace de reducere a dependenței UE de energia externă și a expunerii sale la creșterile prețurilor. Situația actuală face imperios necesară atingerea obiectivului UE în materie de eficiență energetică, convenit anterior, de 20 %, care va permite realizarea de economii de energie primară de 371 Mtep în 2020 comparativ cu previziunile. Aceste economii pot să fie realizate dacă măsurile prevăzute în legislația relevantă, în special în Directiva privind eficiența energetică („DEE”) și în Directiva privind performanța energetică a clădirilor („EPDB”), sunt puse în aplicare în mod riguros și fără întârziere. Obținerea unor economii de energie importante este posibilă numai dacă sectoarele prioritare sunt clar identificate și dacă sunt mobilizate capitaluri de investiții care pot fi accesate cu ușurință. Cererea de energie în sectorul construcțiilor, răspunzător pentru circa 40 % din consumul de energie în UE și pentru o treime din utilizarea gazelor naturale[9], ar putea să fie redusă cu până la trei sferturi dacă se accelerează renovarea clădirilor. Îmbunătățirea sistemelor de încălzire centrală și de răcire centralizată pot și ele să aducă o contribuție importantă. De asemenea, industria consumă aproximativ un sfert din gazele utilizate în UE și există un potențial semnificativ de creștere a eficienței energetice generate de sistemul consolidat de comercializare a certificatelor de emisii, așa cum a fost propus de Comisie ca parte a cadrului privind clima și energia pentru 2030.[10] În scopul declanșării altor investiții din partea sectorului privat, care joacă un rol esențial, fondurile structurale europene și Fondul european pentru inovare (ESI) au alocat[11] o sumă minimă de 27 miliarde EUR în mod special pentru investițiile într-o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon, care include eficiența energetică. Analiza actuală a programării acestor fonduri de către statele membre indică faptul că valoarea reală a acestor investiții va crește la peste 36 de miliarde EUR. Instrumentele financiare create cu ajutorul contribuției din fondurile ESI[12] pot atrage participarea la investiții a unui capital privat suplimentar, în timp ce noile modele de afaceri ale SSE-urilor (societăți de servicii energetice) pot asigura economii în cadrul întregului sistemul energetic. Acțiuni-cheie Statele membre ar trebui: să accelereze măsurile pentru a atinge obiectivul de eficiență energetică pentru 2020, concentrându-se asupra încălzirii și izolării termice, în special în domeniul construcțiilor și al industriei, în principal prin: o punerea în aplicare ambițioasă a DEE și a EPBD; o consolidarea sprijinului normativ și a sprijinului financiar public pentru a accelera ritmul de renovare a clădirilor și de îmbunătățire/a introducerii sistemelor de termoficare; o promovarea serviciilor energetice și a răspunsului la cerere prin tehnologii noi pentru care sprijinul financiar al UE, în special prin fondurile ESI, poate să vină în completarea schemelor de finanțare naționale; o accelerarea punerii în aplicare a planurilor de acțiune în domeniul energiei durabile prezentate de administrațiile municipale care participă la Convenția primarilor; o promovarea eficienței energetice în industrie printr-o schemă consolidată a UE de comercializare a certificatelor de emisii. Comisia: va revizui DEE în această vară pentru a evalua progresul înregistrat în realizarea obiectivului de eficiență energetică pentru 2020 și pentru a indica modul în care eficiența energetică poate să contribuie la cadrul de politică privind clima și energia pentru 2030; va identifica sectoare prioritare clare (în domeniul locuințelor, al transportului și al industriei) în care se pot realiza câștiguri în materie de eficiență energetică pe termen mediu și lung, inclusiv în statele membre cele mai vulnerabile la întreruperile aprovizionării; va identifica obstacolele rămase în calea adoptării eficienței energetice și a dezvoltării unei piețe veritabile de servicii de eficiență energetică și va propune căi de abordare a acestora prin măsuri nelegislative; va revizui Directiva privind etichetarea energetică și Directiva privind proiectarea ecologică pe baza experienței dobândite, pentru a asigura o reducere mai eficientă a consumului de energie și a altor impacturi ale produselor asupra mediului. 4. Construirea unei piețe interne complet integrate și care funcționează corespunzător O piață internă europeană a energiei este un factor-cheie al securității energetice și reprezintă mecanismul necesar pentru realizarea acesteia într-un mod eficient din punctul de vedere al costurilor. Intervențiile guvernamentale care afectează acest cadru de piață, precum deciziile luate la nivel național privind energia din surse regenerabile sau obiectivele în materie de eficiență, deciziile de sprijinire a investițiilor în producția de energie nucleară (sau cele privind dezafectarea centralelor nucleare) sau deciziile de sprijinire a proiectelor-cheie de infrastructură (precum NordStream, SouthStream, TAP sau terminalul GNL baltic) trebuie să fie discutate la nivel european și/sau regional pentru a se asigura că deciziile luate de un stat membru nu subminează securitatea aprovizionării altui stat membru. La nivelul UE există diverse instrumente pentru a pune în aplicare astfel de proiecte cu respectarea acquis-ului și într-o manieră coordonată (legislația pieței interne, orientările TEN-E, controlul ajutoarelor de stat). O adevărată strategie europeană a securității energetice impune ca instrumentele de aplicare a legislației să fie precedate de o discuție strategică la nivelul UE, nu numai la nivel național. 4.1. Îmbunătățirea funcționării pieței interne a energiei electrice și a gazelor naturale Cel de al treilea pachet privind piața internă a energiei stabilește cadrul în care este necesar să se dezvolte piața internă a energiei. Șefii de stat au convenit că piața internă ar trebui realizată până în anul 2014. Există evoluții pozitive, dar rămân încă multe de făcut. S-a înregistrat o evoluție pozitivă în ceea ce privește integrarea piețelor regionale. Piețele competitive și lichide asigură o acoperire eficace împotriva abuzurilor de putere de piață sau de putere politică ale furnizorilor individuali. Mecanismele de tranzacționare bine dezvoltate și piețele lichide la vedere pot oferi soluții eficace pe termen scurt în eventualitatea unor întreruperi, cum este deja cazul în ceea ce privește petrolul sau cărbunele. Este posibil să se realizeze același nivel de securitate pentru gazele naturale și pentru energia electrică, cu condiția să se dispună de o capacitate suficientă a conductelor și de rețelele necesare pentru a transporta rezervele dintr-un loc în altul. O abordare la nivel regional a fost și va continua să fie decisivă pentru integrarea pieței europene a energiei din punctul de vedere al schimburilor transfrontaliere, precum și al securității aprovizionării (inclusiv mecanismele de asigurare a capacității[13], dacă este necesar). Țările nordice (Finlanda, Suedia, Danemarca și Norvegia) au oferit un exemplu în sectorul energiei electrice prin integrarea timpurie a piețelor lor în NordPool. De asemenea, Forumul pentalateral din nord-vestul Europei (care include Franța, Germania, Belgia, Țările de Jos, Luxemburg și Austria) a inițiat proiecte de integrare revoluționare atât în sectorul energiei electrice, cât și în cel al gazelor naturale. De asemenea, operatorii sistemelor de transport și autoritățile de reglementare au făcut progrese decisive în direcția cuplării piețelor energiei electrice din mai multe zone[14]. În domeniul gazelor naturale, o realizare cu impact similar o constituie înființarea, în 2013, a platformei PRISMA, în cadrul căreia capacitatea de interconectare pentru rețelele a 28 de OST responsabili pentru transportul a 70 % din gazele naturale din Europa este licitată într-un mod transparent și uniform. Cu toate acestea, dezvoltarea piețelor competitive și bine integrate din statele baltice și din Europa de Sud-Est a rămas în urmă, privând aceste regiuni de avantajele conexe ale securității aprovizionării. Sunt necesare abordări orientate care să accelereze dezvoltarea infrastructurii critice (a se vedea punctul 4.2), precum și crearea unor terminale regionale de gaze naturale în aceste regiuni. Punerea în aplicare adecvată a codurilor de rețea în sectorul gazelor naturale va spori în mod semnificativ securitatea energetică, întrucât va consolida accesul liber și nediscriminatoriu la sistemele de transport astfel încât gazele să poată circula în mod liber și flexibil în întreaga UE. În plus, trebuie să continue aplicarea viguroasă a normelor de control în domeniul antitrust și al concentrărilor economice, întrucât acestea garantează faptul că securitatea aprovizionării UE nu este slăbită prin comportamentul anticoncurențial sau prin consolidarea anticoncurențială sau integrarea verticală a societăților energetice. 4.2. Accelerarea construirii principalelor conducte de interconectare O piață internă a energiei cu adevărat integrată și competitivă are nevoie nu numai de un cadru de reglementare comun, ci și de o dezvoltare importantă a infrastructurii pentru transportul energiei, în special a interconexiunilor transfrontaliere între statele membre. Comisia estimează că este nevoie, în acest scop, de circa 200 de miliarde EUR până în 2020, dar că piața nu poate să livreze în prezent decât aproximativ jumătate din această sumă. Regulamentul privind orientările pentru rețelele energetice transeuropene, împreună cu Mecanismul pentru interconectarea Europei (MIE) au fost concepute pentru a identifica și a asigura punerea în aplicare la timp a principalelor proiecte de care are nevoie Europa de-a lungul celor 12 coridoare și zone prioritare. Prima listă de proiecte de interes comun (PIC) a Uniunii a fost adoptată în 2013. Obiectivul principal al politicii UE în domeniul infrastructurii este, în prezent, acela de a asigura punerea în aplicare la timp a PIC. Cele 5,8 miliarde EUR ai MIE împreună cu procedurile simplificate de acordare a autorizațiilor vor contribui la îndeplinirea acestui obiectiv. MIE reprezintă numai circa 3 % din investiția de 200 de miliarde EUR necesară până în 2020, dar poate să atragă alte fonduri prin utilizarea instrumentelor financiare. Pentru a avea un impact veritabil, MIE trebuie să fie direcționat către un număr redus de proiecte critice și, de asemenea, trebuie combinat cu eforturile autorităților de reglementare de a finanța o parte a infrastructurii prin tarife de rețea, precum și cu eforturile statelor membre care utilizează fondurile structurale și de investiții europene, acolo unde este cazul. Atât pe parcursul autorizării, cât și al implementării proiectelor, ar trebui să se țină cont în mod corespunzător de legislația și de orientările UE privind mediul[15] pentru a se asigura durabilitatea ecologică, precum și sprijinul publicului și acceptarea proiectelor de către acesta. În domeniul gazelor naturale și al energiei electrice au fost identificate 27 și, respectiv, 6 proiecte critice pentru securitatea energetică a UE pe termen scurt și mediu (lista orientativă din anexa 2), deoarece se preconizează că implementarea lor va diversifica și mai mult posibilitățile de aprovizionare și va întări solidaritatea în părțile cele mai vulnerabile ale Europei. Aproximativ jumătate dintre aceste proiecte ar trebui să se încheie până în 2017, în timp ce restul proiectelor au date de demarare planificate până în 2020. Marea majoritate a acestor proiecte critice se derulează în Europa de Est și în Europa de Sud-Vest. Costul lor este estimat la circa 17 miliarde EUR. PIC critice sunt în principal proiecte la scară largă, cu excepția câtorva proiecte privind terminalele și depozitarea GNL, și sunt în mod inerent complexe și expuse la întârzieri. Astfel, posibilitățile de a accelera punerea lor în aplicare necesită mai mult decât un simplu sprijin din partea MIE în etapele inițiale. Ca atare, Comisia intenționează să își intensifice sprijinul acordat proiectelor critice prin reunirea promotorilor proiectelor, pentru a discuta posibilitățile tehnice de accelerare a implementării proiectelor, a autorităților naționale de reglementare (ANR), pentru a ajunge la un acord cu privire la alocarea transfrontalieră a costurilor și la finanțare, precum și a ministerelor competente, pentru a asigura un sprijin politic solid în perspectiva primei cereri de propuneri, dar și a cererilor ulterioare. În martie 2014, Consiliului European, în concluziile sale, a făcut apel la: „punerea rapidă în aplicare a tuturor măsurilor care vizează îndeplinirea obiectivului de obținere, pentru toate statele membre, a unei interconectări de cel puțin 10% a capacității instalate a acestora de producere a energiei electrice”. În prezent, nivelul mediu de interconectare este de aproximativ 8 %. Ținând cont de importanța conductelor de interconectare pentru consolidarea securității aprovizionării și de nevoia de a facilita comerțul transfrontalier, Comisia Europeană propune să extinderea actualului obiectiv de interconectare de 10 % la 15 % până în 2030, ținând totodată seama de aspectele legate de costuri și de potențialul schimburilor comerciale din regiunile relevante. 4.3. Piața europeană a petrolului Rusia este unul dintre principalii furnizori ai UE în ceea ce privește țițeiul care este în prezent rafinat în UE, iar unele rafinării sunt optimizate pentru acest țiței. Deși există suficientă capacitate de rafinare pentru a satisface cererea totală de produse petroliere, UE este un exportator net de benzină și un importator net de motorină în principal din Rusia și din SUA. Datorită interdependenței dintre UE, SUA și Rusia în legătură cu petrolul, cu disponibilitatea stocurilor de petrol și cu capacitatea de a comercializa și transporta petrol la nivel global, nu există nicio amenințare imediată pentru UE în legătură cu aprovizionarea sa cu petrol. Cu toate acestea, există probleme care trebuie monitorizate îndeaproape și care necesită o coordonare mai strategică a politicii UE în domeniul petrolului: - dependența industriei de rafinare a UE de țițeiul din Rusia; - creșterea concentrării în industria petrolieră rusă și creșterea drepturilor de proprietate ale societăților petroliere rusești asupra capacităților de rafinare din UE; - produsele rafinate consumate în domeniul transporturilor. Sectorul rafinării din UE se confruntă cu provocări importante pentru a rămâne competitiv, după cum demonstrează reducerea capacității de rafinare și investițiile străine, în special cele ale societăților ruse care măresc dependența de țițeiul rus. Este important să se mențină capacități de rafinare competitive în Europa pentru a se evita dependența excesivă de produsele petroliere rafinate importate și pentru ca Europa să poată prelucra stocurile de țiței cu suficientă flexibilitate[16]. Pe termen lung, dependența UE de petrol, în special în sectorul transporturilor, trebuie să fie redusă. Comisia a stabilit o serie de măsuri pentru a reduce emisiile de gaze cu efect de seră și consumul de combustibili pentru transport, inclusiv o strategie privind combustibilii alternativi[17],[18]. Acțiuni-cheie Statele membre ar trebui: să consolideze cooperarea regională între statele membre în care conductele de interconectare, acordurile de echilibrare, mecanismele de asigurare a capacității și integrarea pe piață contribuie la securitatea energetică; să finalizeze transpunerea legislației privind piața internă a energiei până la sfârșitul anului 2014, conform previziunilor, în special în ceea ce privește normele privind separarea, fluxurile inversate și accesul la instalațiile de stocare a gazelor; să intensifice discuțiile referitoare la Directiva privind impozitarea energiei pentru a reduce stimulentele fiscale pentru motorină și a reface echilibrul între capacitatea de rafinare și consumul de produse petroliere în UE; ar trebui avută în vedere și o impozitare favorabilă a combustibililor alternativi, în special a combustibililor din surse regenerabile; să își intensifice eforturile pentru punerea în aplicare a directivei recent aprobate privind instalarea infrastructurii pentru combustibilii alternativi. Operatorii de sisteme de transport trebuie: să accelereze punerea în aplicare a codurilor de rețea pentru gazele naturale și pentru energia electrică. Comisia: va accelera procedurile de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în legătură cu legislația privind piața internă, acolo unde este cazul; va colabora cu statele membre pentru a asigura punerea în aplicare rapidă a tuturor proiectelor de interes comun și a altor măsuri în vederea atingerii obiectivului de realizare a unei interconectări de cel puțin 10 % din capacitatea instalată de producere a energiei electrice în cazul tuturor statelor membre până în 2020, precum și a unui obiectiv de 15 % până în 2030. Va coordona toate fondurile comunitare disponibile, inclusiv MIE, fondurile ESI și sprijinul acordat de Banca Europeană de Investiții pentru accelera construirea conductelor de interconectare principale și a infrastructurii conexe de la nivel național și regional; în cooperare cu statele membre și cu autoritățile naționale de reglementare, va analiza măsurile care pot fi luate pentru a accelera alocarea transfrontalieră corespunzătoare a costurilor[19] pentru proiectele critice identificate în anexa 2 și toate măsurile care ar putea să conducă la finalizarea acestora în următorii doi-trei ani; va discuta cu industria și cu statele membre despre modul de diversificare a surselor de aprovizionare cu țiței a rafinăriilor din UE pentru a reduce dependența de Rusia; va urmări o agendă comercială activă care să asigure accesul la piețele de export al petrolului și care să limiteze practicile de denaturare a comerțului prin promovarea unor discipline comerciale solide în domeniul energiei și va asigura aplicarea adecvată a disciplinelor comerciale acolo unde este cazul; va identifica activele strategice la nivelul UE din lanțul valoric al petrolului și va defini o acțiune coordonată pentru a asigura consolidarea capacității de rafinare a UE într-un mod care să îmbunătățească diversificarea energetică la nivelul UE; va coopera cu AIE pentru a monitoriza lanțul valoric al petrolului și va asigura promovarea transparenței datelor privind fluxurile, investițiile și drepturile de proprietate. 5. Creșterea producției de energie în Uniunea Europeană Uniunea poate să își reducă dependența de anumiți furnizori și combustibili prin maximizarea utilizării unor surse de energie autohtone. 5.1. Creșterea producției de energie în Uniunea Europeană În ultimele două decenii, producția autohtonă de energie din Uniunea Europeană a scăzut în mod constant[20], în ciuda unei creșteri a producției de energie din surse regenerabile. Totuși, este posibil să se încetinească această tendință pe termen mediu printr-o utilizare și mai frecventă a energiei din surse regenerabile, a energiei nucleare, precum și prin producția durabilă de combustibili fosili competitivi, dacă au fost alese aceste opțiuni. Energia din surse regenerabile Costurile aferente combustibilului importat evitate ca urmare a creșterii nivelului de utilizare a energiei din surse regenerabile se ridică la cel puțin aproximativ 30 miliarde EUR pe an. În 2012, s-a estimat că energia din surse regenerabile a contribuit cu 14,1 % la consumul final de energie al UE și ar trebui să atingă obiectivul de 20 % în 2020. Pentru perioada de după 2020, Comisia a propus o creștere a cotei de energie din surse regenerabile până la cel puțin 27 % până în 2030. Energia electrică și energia termică din surse regenerabile oferă posibilități rentabile importante de reducere în continuare a utilizării gazelor naturale în mai multe sectoare până la sfârșitul acestui deceniu. În special, trecerea la combustibili pentru încălzire din surse regenerabile autohtone poate duce la înlocuirea unor volume importante de combustibili importați. În conformitate cu planurile lor naționale privind energia din surse regenerabile, statele membre planifică deja să crească producția de energie termică din surse regenerabile cu 29 de milioane de tone echivalent petrol (Mtep) și producția de energie electrică din resurse regenerabile cu 39 de milioane Mtep în perioada 2012-2020. Aceste planuri ar putea fi sprijinite în perioada de demarare grație unor fonduri naționale și fondurilor ESI, în coordonare cu sprijinul acordat de BEI și de instituțiile financiare internaționale. Ca și în cazul infrastructurii, majoritatea investițiilor în acest domeniu ar trebui făcute de sectorul privat. Energia din surse regenerabile este o opțiune „fără regrete”, dar au existat anumite preocupări cu privire la costuri și la impactul asupra funcționării pieței interne. Prin reducerea costului tehnologiilor, multe surse de energie regenerabile devin tot mai competitive și gata de a se alătura pieței (de exemplu, energia eoliană terestră). Integrarea lor pe scară largă va necesita rețele mai inteligente de distribuție a energiei și soluții noi de stocare a energiei. Se poate să fie necesară și luarea în considerare a mecanismelor de asigurare a capacității la nivel regional[21]. De asemenea, noile orientări privind ajutoarele de stat pentru protecția mediului și energie pentru perioada 2014-2020 vor promova atingerea obiectivelor naționale pentru 2020 privind energia din surse regenerabile într-un mod mai eficient din punctul de vedere al costurilor. Hidrocarburile și cărbunele curat Exploatarea resurselor convenționale de petrol și gaze naturale din Europa, atât în zonele de producție tradiționale (de exemplu, Marea Nordului) cât și în zonele nou descoperite (de exemplu, Mediterana de Est, Marea Neagră) ar trebui să fie dezvoltată în deplină conformitate cu legislația privind mediul și energia, inclusiv cu noua Directivă privind siguranța operațiunilor petroliere și gaziere offshore[22]. Producția de petrol și de gaze naturale din surse neconvenționale în Europa, și în special de gaze de șist, ar putea să compenseze parțial scăderea producției de gaze convenționale[23], cu condiția ca problemele legate de acceptarea de către public și de impactul asupra mediului să fie abordate în mod adecvat[24]. În prezent se desfășoară primele activități de explorare în unele state membre. Pentru a permite o eventuală producție la scară comercială, este necesară o privire de ansamblu mai exactă asupra rezervelor neconvenționale ale UE (resurse recuperabile din punct de vedere economic). În ultimele două decenii, atât producția cât și consumul de cărbune pe plan intern au scăzut în UE. Totuși, cărbunele și lignitul reprezintă încă o cotă importantă în generarea de energie electrică în mai multe state membre și aproximativ 27 % la nivelul UE. Deși UE importă în prezent aproximativ 40 % din combustibilii solizi pe care îi utilizează, aceștia sunt achiziționați de pe o piață globală diversificată și care funcționează corespunzător, furnizând Uniunii o bază sigură de importuri. Din cauza emisiilor de CO2 aferente cărbunelui și lignitului, acești combustibili vor nu avea un viitor pe termen lung în UE decât dacă se utilizează captarea și stocarea dioxidului de carbon (CSC). CSC oferă, de asemenea, posibilități de îmbunătățire în continuare a nivelului de recuperare a petrolului și a gazelor naturale care altfel ar rămâne neexploatate. Prin urmare, având în vedere că, până în prezent, adoptarea CSC a fost destul de limitată, ar trebui să se depună eforturi suplimentare în materie de cercetare, dezvoltare și utilizare, pentru a se putea beneficia pe deplin de această tehnologie. Acțiuni-cheie Statele membre ar trebui: să continue să introducerea surselor regenerabile de energie pentru a atinge obiectivul pentru 2020 în contextul unei abordări bazate pe piață; să inițieze europenizarea sistemelor de sprijinire a energiei din surse regenerabile printr-o coordonare îmbunătățită a sistemelor naționale de sprijin; să accelereze, în ceea ce privește combustibilii utilizați în sectorul încălzirii, trecerea la tehnologii de încălzire bazate pe energie din surse regenerabile; să asigure cadre de reglementare stabile la nivel național pentru energia din surse regenerabile și să abordeze obstacolele de natură administrativă; să faciliteze accesul la finanțare pentru proiectele privind energia din surse regenerabile la toate nivelurile (la scară mare sau mică) printr-o inițiativă concertată a Băncii Europene de Investiții și a băncilor de investiții de la nivel național, dacă este cazul, prin utilizarea sprijinului furnizat de fondurile ESI; să exploateze, în cazul în care s-a ales această opțiune, hidrocarburile și cărbunele curat, ținând cont de prioritățile de decarbonizare; să simplifice procedurile administrative la nivel național pentru proiectele privind hidrocarburile, inclusiv prin efectuarea unor evaluări strategice ale impactului și prin înființarea unui ghișeu pentru îndeplinirea procedurilor de autorizare, în conformitate cu documentele orientative ale Comisiei privind simplificarea procedurilor de evaluare a impactului asupra mediului pentru infrastructurile energetice și pentru proiectele de interes comun și privind evaluarea impactului asupra mediului pentru proiectele transfrontaliere la scară largă[25]; să evalueze potențialul hidrocarburilor neconvenționale, luând pe deplin în considerare Recomandarea 2014/70/UE pentru a se asigura că sunt puse în aplicare cele mai înalte standarde de mediu; să sprijine proiectele demonstrative privind captarea și stocarea dioxidului de carbon, în special pe cele cofinanțate prin Programul NER 300 și prin Programul energetic european pentru redresare, cum ar fi proiectul ROAD. Comisia: va lansa o rețea europeană pentru știință și tehnologie privind extracția hidrocarburilor neconvenționale; va organiza un schimb de informații între statele membre, sectoarele relevante și organizațiile neguvernamentale care promovează protecția mediului, pentru a elabora documente de referință (BREF) privind cele mai bune tehnici disponibile (BAT) referitoare la explorarea și producerea de hidrocarburi; va asigura punerea în aplicare deplină și revizuirea Directivei CSC și va adopta o decizie privind a doua rundă de proceduri de atribuire din cadrul Programului NER 300; va promova dezvoltarea tehnologiilor bazate pe energia din surse regenerabile și schimburile comerciale în cadrul unor negocieri multilaterale și bilaterale. 6. Continuarea dezvoltării tehnologiilor energetice Planul actual pentru reducerea dependenței energetice a UE necesită schimbări substanțiale ale sistemului energetic pe termen mediu și lung, schimbări care nu se vor produce decât în eventualitatea unei puternice impulsionări în direcția dezvoltării unor tehnologii energetice noi. Aceste tehnologii noi sunt necesare pentru a reduce și mai mult cererea de energie primară, pentru a diversifica și a consolida opțiunile în materie de aprovizionare (atât externe, cât și autohtone) și pentru a optimiza infrastructura rețelei energetice cu scopul de a beneficia pe deplin de pe urma acestei diversificări. Noile tehnologii pot să asigure soluții eficiente și rentabile pentru a ameliora eficiența clădirilor și a sistemelor de încălzire locale, pentru a furniza noi soluții de stocare a energiei și pentru a optimiza gestionarea rețelelor de distribuție. În acest scop, sunt necesare investiții importante din partea UE și a statelor membre în cercetarea și inovarea în domeniul energetic. Introducerea unei game largi de tehnologii energetice noi va fi crucială pentru a garanta că un număr suficient dintre acestea ajung efectiv pe piață, permițând astfel statelor membre să își concretizeze opțiunile privind mixul energetic. Aceste investiții trebuie să cuprindă întregul lanț de aprovizionare tehnologic, de la materiale (inclusiv materii prime critice) până la fabricație, asigurând faptul că UE, în paralel cu reducerea dependenței sale de importurile de energie, asigură și limitarea dependenței sale de tehnologiile străine. La urma urmei, o astfel de strategie poate fi pusă în aplicare numai dacă este parte integrantă din politica Uniunii de cercetare și inovare în domeniul energiei. Pentru a maximiza impactul acestor investiții, este necesară o coordonare mai bună atât între statele membre, cât și între statele membre și Comisie. În plus, și în special în cazul implementării proiectelor demonstrative la scară largă, instrumentele financiare menite să mobilizeze investiții mai mari din partea industriei de profil, de exemplu prin intermediul Băncii Europene de Investiții, vor juca un rol esențial. Acțiuni-cheie Comisia: va integra securitatea energetică în procesul de punere în aplicare a priorităților Programului-cadru pentru cercetare și inovare Orizont 2020 (2014-2020) și se va asigura că viitoarea Foaie de parcurs integrată a Planului strategic european privind tehnologiile energetice este în conformitate cu strategia europeană a securității energetice. 7. Diversificarea surselor de aprovizionare externe și a infrastructurii conexe 7.1. Gaze naturale Importurile reprezintă aproximativ 70 % din cantitatea de gaze naturale consumată în UE, dar se estimează[26] ca acestea vor rămâne stabile până în 2020 și apoi vor crește ușor pentru a ajunge la aproximativ 340-350 de miliarde de metri cubi până în 2025-2030. În 2013, din volumul importurilor de gaze naturale, 39 % au provenit din Rusia, 33 % din Norvegia și 22% din Africa de Nord (Algeria și Libia). Celelalte surse sunt mici și reprezintă aproximativ 4%. Importurile de GNL din aceste țări și din altele (de exemplu, Qatar, Nigeria) au crescut și au atins un nivel maxim de aproximativ 20%, dar de atunci au scăzut la aproximativ 15% din cauza prețurilor mai mari din Asia. Accesarea unor resurse mai diversificate de gaze naturale, în paralel cu menținerea unor volume importante de importuri de la furnizorii fiabili, reprezintă o prioritate. În următorii ani, rolul GNL ca sursă potențială majoră de diversificare se va menține și se va consolida. Noile aprovizionări cu GNL din America de Nord, Australia, Qatar și noile rezerve descoperite în Africa de Est pot spori dimensiunea și lichiditatea piețelor globale ale GNL. Se estimează că prima instalație de lichefiere de pe coasta de est a Statelor Unite, cu o capacitate de aproximativ 24 de miliarde de metri cubi/an, va fi funcțională până în 2015-2017. Multe alte proiecte sunt în curs de dezvoltare. Se estimează că majoritatea volumelor vor fi direcționate către piețele asiatice, dar unele societăți europene negociază deja un contract de aprovizionare cu GNL cu producătorii de GNL din Statele Unite. Aceste evoluții ar trebui să fie facilitate prin reflectarea adecvată a priorităților în cadrul politicilor externe ale UE, în special în cadrul negocierilor în curs cu privire la un parteneriat transatlantic pentru comerț și investiții (TTIP). Atât producția Norvegiei (până la 116 miliarde de metri cubi/an în 2018 față de nivelul actual de 106 miliarde de metri cubi/an) cât și producția Africii de Nord (resurse potențiale uriașe de hidrocarburi neexplorate și neexploatate și avantajul vecinătății geografice) au potențial de creștere. Uniunea ar trebui să îmbunătățească interconexiunile interne pentru a garanta că gazele de la acești furnizori ajung pe toate piețele regionale în conformitate cu obiectivele de interconectare existente. Pe lângă consolidarea relației noastre cu furnizorii existenți, un obiectiv al politicii UE ar trebui să fie și acela de a deschide calea pentru noi surse. Crearea coridorului sudic și proiectele de interes comun identificate reprezintă un element important în acest sens, întrucât pregătesc terenul pentru aprovizionarea din regiunea caspică și din alte regiuni mai îndepărtate. Urmărirea unei agende comerciale active în această regiune este crucială pentru asigurarea accesului la piață, dar și pentru dezvoltarea unei infrastructuri critice, de a cărei viabilitate depinde accesul la volume de export suficiente. Într-o primă fază se preconizează că, până în 2020, 10 miliarde de metri cubi/an din gazele naturale produse în Azerbaidjan vor ajunge pe piața europeană prin coridorul sudic al gazelor. În plus, acest nou gazoduct este vital pentru asigurarea unei conexiuni cu Orientul Mijlociu. Infrastructura din Turcia avută în vedere în prezent ar putea să primească până la 25 de miliarde de metri cubi/an pentru piața europeană. Dintr-o perspectivă pe termen mai lung, și alte țări, precum Turkmenistan, Irak și Iran, ar putea să contribuie semnificativ la extinderea coridorului sudic al gazelor, dacă se întrunesc condițiile necesare pentru suspendarea regimului de sancțiuni aplicate acestora. O politică externă coerentă și bine orientată în raport cu aceste țări va fi crucială. În plus, UE ar trebui să se angajeze într-un dialog politic și comercial mai intens cu partenerii nord-africani și est-mediteraneeni, în special în vederea creării unui terminal de gaze mediteranean în sudul Europei. Toate acestea vor fi posibile numai dacă se pun la dispoziție capacități de infrastructură de import și dacă volumele de gaze sunt puse în vânzare la prețuri accesibile. Va fi necesară o cooperare adecvată între UE și statele membre (a se vedea secțiunea 4). 7.2. Uraniul și combustibilul nuclear Energia electrică produsă de centralele nucleare constituie o sursă de aprovizionare cu energie electrică de bază, lipsită de emisii, și joacă un rol important în ceea ce privește securitatea energetică. Valoarea relativă a combustibilului nuclear este marginală în raport cu costurile totale de producție a energiei electrice, comparativ cu centralele pe bază de gaze naturale sau de cărbune, iar costul uraniului reprezintă doar o mică parte din costul total al combustibilului nuclear. Piața mondială de aprovizionare cu uraniu este stabilă și bine diversificată dar, cu toate acestea, UE este complet dependentă de surse de aprovizionare externe. La nivel mondial, există doar câteva entități care pot să transforme uraniul în combustibil pentru reactoarele nucleare, însă industria UE deține supremația tehnologică asupra întregului lanț, inclusiv asupra procesului de îmbogățire și neprelucrare. Securitatea nucleară constituie o prioritate absolută pentru UE. UE ar trebui să rămână pionierul și arhitectul securității nucleare la nivel internațional. Prin urmare, este important să se accelereze adoptarea directivei modificate privind securitatea nucleară, consolidând independența autorităților de reglementare în domeniul nuclear, informând publicul și realizând evaluări inter pares periodice. Cu toate aceste, Rusia este un competitor-cheie în domeniul producției de combustibil nuclear și oferă pachete integrate de investiții în întregul lanț nuclear. Prin urmare, ar trebui să se acorde o atenție deosebită investițiilor în centralele nucleare noi care urmează să fie construite în UE și care utilizează tehnologie din afara UE, pentru a garanta că aceste centrale nu sunt dependente numai de Rusia pentru aprovizionarea cu combustibil nuclear: posibilitatea de a diversifica sursele de aprovizionare cu combustibil trebuie să fie o condiție pentru orice investiție nouă care urmează să fie asigurată de Agenția de Aprovizionare a Euratom. În plus, este necesar un portofoliu global diversificat аl aprovizionării cu combustibil pentru toți operatorii de centrale. Acțiuni-cheie Comisia și statele membre ar trebui, în comun: să sporească transparența la nivelul UE în privința securității aprovizionării cu gaze și să analizeze posibilitățile de ameliorare a informațiilor privind prețurile în cadrul mecanismelor de raportare existente, precum datele Eurostat și monitorizarea pieței de către Comisie; să sprijine dezvoltarea și extinderea viitoare a infrastructurii pentru aprovizionarea cu gaze în Norvegia, a coridorului sudic al gazelor, precum și a terminalului de gaze mediteranean; să implementeze un sistem de monitorizare la nivelul UE a securității aprovizionării cu energie, pe baza rapoartelor anuale transmise de Comisia Europeană Consiliului European și Parlamentului European; să accelereze adoptarea Directivei modificate privind securitatea nucleară; să coopereze pentru a diversifica sursele de aprovizionare cu combustibil nuclear atunci când este nevoie. Comisia: va urmări o agendă comercială activă care să asigure accesul la exporturile de gaze naturale/GNL și care să limiteze practicile de denaturare a comerțului prin promovarea unor discipline comerciale solide în domeniul energiei și va asigura aplicarea adecvată a disciplinelor comerciale acolo unde este cazul; va încerca să ridice interdicțiile privind exportul de petrol existente în țările terțe; va lua în considerare, în mod sistematic, diversificarea surselor de aprovizionare cu combustibil în evaluările proiectelor noi de investiții în domeniul nuclear și ale noilor proiecte de acorduri sau de contracte cu țările terțe. 8. Îmbunătățirea coordonării politicilor energetice naționale și transmiterea unui mesaj unitar în politica energetică externă Multe dintre măsurile prezentate anterior indică aceeași prioritate de bază: necesitatea ca statele membre să își coordoneze mai bine deciziile importante privind politica energetică. Este clar că deciziile privind mixul energetic sunt o prerogativă națională, dar integrarea progresivă a infrastructurii și a piețelor energetice, dependența comună de furnizori externi, necesitatea de a asigura solidaritatea în vremuri de criză implică faptul că deciziile politice fundamentale privind energia ar trebui discutate cu țările vecine. Același lucru rămâne valabil și în privința dimensiunii externe a politicii energetice a UE[27], [28]. Comisia salută apelurile făcute de anumite state membre în favoarea unei Uniuni a Energiei. Comisia sprijină crearea unui mecanism care să permită statelor membre să își comunice reciproc deciziile importante în legătură cu mixul lor energetic înaintea adoptării și a examinării detaliate a deciziilor respective, astfel încât procesul decizional național să ia în considerare observațiile relevante. Uniunea Europeană are, în general, interesul ca piețele energetice internaționale să fie stabile, transparente, bazate pe norme și lichide. UE ar trebui să elaboreze mesaje coordonate și consecvente în cadrul organizațiilor și al forurilor internaționale. O acțiune strategică în acest sens este promovarea coordonată a tehnologiilor bazate pe energia durabilă în întreaga lume, dar mai ales în rândul economiilor emergente care se estimează că își vor aduce cea mai mare contribuție la creșterea cererii de energie în deceniile viitoare. O astfel de inițiativă nu numai că este în conformitate cu obiectivele UE la scară largă privind clima și mediul, dar poate să aibă și un impact asupra piețelor tradiționale ale combustibililor fosili, diminuând cererea și mărind lichiditatea lor. Scopul nostru în imediata vecinătate trebuie să rămână acela de a angaja toți partenerii, la toate nivelurile, în scopul facilitării integrării lor puternice în piața energetică a UE. Comunitatea Energiei, care are ca obiectiv lărgirea acquis-ului energetic al UE la țările candidate și la cele învecinate, ar trebui consolidată în continuare, în lumina preocupărilor UE privind securitatea aprovizionării. Acest lucru ar trebui să se realizeze prin promovarea reformelor în sectorul energetic din țările participante, în paralel cu sprijinirea modernizării sistemului lor energetic și a integrării lor depline în cadrul UE de reglementare în domeniul energiei. În plus, cadrul instituțional al Comunității Energiei ar trebui extins pe termen scurt și mediu în vederea consolidării mecanismelor de punere în aplicare. Este nevoie de o utilizare sistematică a instrumentelor de politică externă, precum integrarea coerentă a problemelor energetice în dialogurile politice, în special în cadrul reuniunilor la nivel înalt cu partenerii strategici. Se va realiza o analiză la nivelul UE a dialogurilor în materie de energie cu principalele țări furnizoare. Recenta declarație comună din cadrul reuniunii ministeriale G7 de la Roma pe tema energiei este un exemplu bun de cooperare extinsă a noastră cu partenerii principali. Există și o necesitate de a asigura consecvența cu aspectele externe ale altor politici sectoriale care ar putea să contribuie la promovarea securității energetice, în ceea ce privește programarea strategică a instrumentelor UE de ajutor extern. Serviciul European de Acțiune Externă joacă un rol important în procesul de integrare a considerentelor energetice în politica externă a UE și de coordonare a acesteia cu ministerele afacerilor externe din statele membre. În plus, acordurile în domeniul energiei dintre statele membre și țările terțe ar trebui să fie în deplină conformitate cu legislația UE și cu politica UE privind securitatea aprovizionării. În acest scop, Comisia și statele membre ar trebui să utilizeze pe deplin Decizia nr. 994/2012/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de instituire a unui mecanism de schimb de informații cu privire la acordurile interguvernamentale dintre statele membre și țări terțe în domeniul energiei. Aceasta se referă în mod special la posibilitatea de a elabora dispoziții standard și de a solicita asistența Comisiei în timpul negocierilor. În plus, în lumina experiențelor recente, statele membre și societățile relevante trebuie să informeze Comisia cât mai devreme posibil, înainte de încheierea acordurilor interguvernamentale cu impact potențial asupra securității aprovizionării cu energie și a diversificării opțiunilor și trebuie să solicite asistența Comisiei pe parcursul negocierilor. În acest scop, este necesară o revizuire a Deciziei nr. 994/2012/UE. Gazele reprezintă un domeniu special de interes, în situația în care un angajament sporit al UE la nivel politic față de viitoarele țări furnizoare ar deschide calea pentru înțelegeri comerciale fără a pune în pericol dezvoltarea ulterioară a unei piețe interne competitive a UE. În plus, în anumite cazuri, agregarea cererii ar putea spori puterea de negociere a UE. În privința achiziționării comune a gazelor naturale, s-a făcut referire la „mecanismul de achiziționare colectivă” al Agenției de Aprovizionare a Euratom. În contextul actual, în care nu există niciun risc pentru securitatea aprovizionării pe piața uraniului, acest mecanism lasă partenerilor comerciali libertatea deplină de a-și negocia tranzacțiile. Cosemnarea contractelor de către Agenția de Aprovizionare a Euratom confirmă numai faptul că nu există niciun risc pentru securitatea aprovizionării. Dacă un contract ar pune în pericol securitatea aprovizionării, Agenția își menține dreptul de a prezenta obiecții cu privire la acesta. De asemenea, pe baza notificărilor și a celorlalte informații primite, Agenția de Aprovizionare a Euratom crește transparența pieței combustibilului nuclear prin emiterea unor rapoarte periodice. Comisia, în strânsă cooperare cu statele membre, va examina dacă s-ar putea elabora o procedură pentru gaze care să contribuie la creșterea transparenței pieței, precum și la luarea în considerare a necesităților în materie de securitate energetică. În plus, ar putea fi evaluate mecanismele voluntare de agregare a cererii care ar putea să mărească puterea de negociere a cumpărătorilor europeni. Aceste opțiuni ar trebui să fie concepute și executate cu atenție, astfel încât să se asigure compatibilitatea cu legislația UE și cu dreptul comercial. Dacă este cazul, țările candidate sau potențial candidate ar putea fi asociate la o astfel de procedură. Acțiuni-cheie Comisia: va asigura punerea în aplicare a măsurilor identificate în comunicarea sa privind politica energetică externă din septembrie 2011; va evalua opțiunile în privința mecanismelor voluntare de agregare a cererii care ar putea să mărească puterea de negociere a cumpărătorilor europeni în conformitate cu legislația UE și cu dreptul comercial; va promova, prin SEAE, o utilizare mai sistematică a instrumentelor de politică externă pentru a sprijini obiectivele politicii energetice externe și a consolida coerența dintre obiectivele politicii energetice și cele ale politicii externe; va revizui Decizia nr. 994/2012/UE de instituire a unui mecanism de schimb de informații cu privire la acordurile interguvernamentale dintre statele membre și țări terțe în domeniul energiei. Statele membre ar trebui: să se informeze reciproc cu privire la deciziile importante privind politica energetică națională înainte de adoptarea acestora, prin utilizarea completă a forurilor existente prezidate de Comisie; să informeze Comisia cât mai devreme posibil, înainte de inițierea negocierilor cu privire la acordurile interguvernamentale având un potențial impact asupra securității aprovizionării cu energie și să implice Comisia în cadrul negocierilor. Acest lucru ar garanta că acordurile sunt încheiate în conformitate deplină cu dreptul Uniunii. Concluzii În ultimii ani s-au înregistrat progrese majore pentru consolidarea securității energetice a Europei. În ciuda acestor realizări, Europa rămâne vulnerabilă la șocurile din domeniul energiei. Strategia europeană a securității energetice stabilește, prin urmare, o serie de măsuri concrete de consolidare a rezilienței Europei și de reducere a dependenței sale de importurile de energie. Securitatea energetică a Uniunii este inseparabilă de cadrul privind energia și mediul pentru 2030, iar Consiliul European ar trebui să ajungă la un acord în privința ambelor. Trecerea la o economie competitivă cu emisii scăzute de dioxid de carbon va reduce utilizarea combustibililor fosili importați prin moderarea cererii de energie și prin exploatarea surselor de energie regenerabile și a altor surse autohtone de energie. Pe termen scurt 1. Pentru iarna viitoare, Uniunea trebuie să își îmbunătățească nivelul de pregătire pentru a face față întreruperilor aprovizionării cu energie. Mecanismele europene de urgență și de solidaritate existente ar trebui consolidate pe baza evaluărilor riscurilor (testele de rezistență privind securitatea energetică) coordonate de Comisie împreună cu statele membre, cu autoritățile de reglementare, cu operatorii sistemelor de transport și cu operatorii, în scopul creșterii rezilienței. Uniunea trebuie, de asemenea, să se angajeze, alături de partenerii săi internaționali, în dezvoltarea de mecanisme de solidaritate în domeniul gazelor naturale și al utilizării instalațiilor de stocare a gazelor; 2. Noile investiții în infrastructură promovate de furnizorii dominanți trebuie să respecte toate normele pieței interne și ale concurenței. În special, proiectul Southstream ar trebui suspendat până la asigurarea deplinei sale conformități cu legislația UE și reevaluat în lumina priorităților UE în materie de securitate energetică; 3. Uniunea ar trebui să conlucreze îndeaproape cu vecinii și cu partenerii săi din cadrul Comunității Energiei, în special cu Ucraina și Moldova, pentru a-și îmbunătăți securitatea energetică. Acordul recent privind fluxurile inversate dintre Republica Slovacă și Ucraina reprezintă o inițiativă lăudabilă în acest sens. Pe termen mediu și lung 4. Europa trebuie să realizeze o piață a energiei mai integrată și care să funcționeze mai bine. Proiectele prioritare ar trebui accelerate pentru a se alătura insulelor energetice existente și pentru a garanta atingerea obiectivului de interconectare existent de cel puțin 10 % din capacitatea instalată de producere a energiei electrice până în 2020. Până în 2030, statele membre ar trebui să fie pe cale să atingă obiectivul de interconectare de 15 %. 5. Uniunea trebuie să își reducă dependența de anumiți furnizori externi prin diversificarea surselor, a furnizorilor și a rutelor sale energetice. Ar trebui să se urmărească, în special, realizarea unui parteneriat consolidat cu Norvegia, accelerarea realizării coridorului sudic al gazelor naturale și promovarea unui nou terminal de gaze în Europa de Sud. 6. Ar trebui ca, în cadrul punerii în aplicare a instrumentelor financiare ale UE în perioada 2014-2020, să se acorde prioritate securității energetice și tranziției către o economie cu emisii scăzute de carbon, în special prin intermediul Fondului european de dezvoltare regională, al Mecanismului pentru interconectarea Europei, al Programului Orizont 2020 și al Instrumentului european de vecinătate și parteneriat. De asemenea, prioritățile respective ar trebui să reprezinte un obiectiv îndrumător pentru intervențiile instrumentelor UE de acțiune externă, precum Facilitatea de investiții pentru vecinătate, Facilitatea de investiții pentru Balcanii de Vest, dar și Banca Europeană de Investiții și Banca Europeană pentru Reconstrucție și Dezvoltare. 7. Este necesară o mai bună coordonare a politicilor energetice naționale pentru a răspunde în mod credibil la provocarea reprezentată de securitatea energetică. Opțiunile naționale privind mixul de energie sau infrastructura energetică afectează alte state membre și Uniunea în ansamblu. Statele membre ar trebui să se informeze mai bine reciproc și să informeze mai bine Comisia atunci când își definesc strategiile de politică energetică pe termen lung și își pregătesc acordurile interguvernamentale cu țări terțe. Sunt necesare eforturi suplimentare pentru a se asigura sinergii mai solide între obiectivele energetice și politica externă și pentru a transmite partenerilor noștri un mesaj unitar. __________________ Anexa 1: Dependența de aprovizionarea cu gaze naturale din Rusia Axa orizontală: % de gaze naturale în mixul energetic – Axa verticală: % de gaze naturale din Rusia în consumul de gaze naturale la nivel național – Dimensiunea cercurilor: volumul de gaze naturale importate din Rusia. Estimările se bazează pe datele preliminare din industrie pentru anul 2013 și includ volumele de gaze naturale comercializate de societățile ruse, dar care nu sunt neapărat produse în Rusia. Anexa 2: Situația proiectelor de infrastructură esențiale pentru securitatea aprovizionării Proiecte în domeniul gazelor naturale A || Proiecte pe termen scurt || (2014 – 2016) || # || Denumirea proiectului || Detalii || Termenul de finalizare Piața baltică a gazelor 1 || LT: Navă GNL || Navă (nu este un PIC). Stadiu: în construcție || sfârșitul anului 2014 2 || Modernizarea conductei Klaipėda-Kiemėna || Consolidarea capacității conexiunii care leagă Klaipėda de conducta de interconectare LT-LV. Stadiu: evaluare a impactului asupra mediului și proiect tehnic || 2017 Diversificarea opțiunilor privind gazele naturale în Europa Centrală și Europa de Sud-Est 1 || PL: terminal GNL || Terminal în Swinoujscie și conductă de racordare (nu este un proiect de interes comun din cauza scadenței). Stadiu: în construcție || sfârșitul anului 2014 2 || Conductă de interconectare EL-BG || Conductă de interconectare nouă pentru a sprijini diversificarea și livrarea gazelor din Shah Deniz în Bulgaria. Stadiu: autorizare, evaluarea impactului asupra mediului (întârziere de 2 ani) || 2016 3 || Flux inversat EL-BG || Flux inversat permanent pe conducta de interconectare existentă (alternativ/complementar la IGB). Stadiu: prefezabilitate || 2014 4 || BG: modernizarea stocării || Creșterea capacității de stocare în Chiren; Stadiu: prefezabilitate || 2017 5 || Flux inversat HU-HR || Flux inversat care facilitează fluxurile de gaze naturale din Croația către Ungaria. Stadiu: studii de fezabilitate. || 2015 6 || Flux inversat HU-RO || Proiect pentru facilitarea fluxurilor de gaze din România către Ungaria. Stadiu: studii de fezabilitate || 2016 7 || Conductă de interconectare BG-RS || Noua conductă de interconectare care sprijină schimbarea de sistem în Bulgaria și Serbia. Stadiu: evaluarea impactului asupra mediului, dirijarea, finanțarea (acordată cu separarea Srbijagas pentru accesarea finanțării) || 2016 8 || Conducta de interconectare SK–HU || Conductă nouă cu flux bidirecțional. Stadiu: în construcție || 2015 B || Proiecte pe termen mediu || (2017 – 2020) || # || Denumirea proiectului || Detalii || Termenul de finalizare Piața baltică a gazelor 1 || Conductă de interconectare PL-LT || Noua conductă cu flux bidirecțional (GIPL) care pune capăt izolării statelor baltice. Stadiu: fezabilitate/FEED || 2019 2 || Conductă de interconectare FI-EE || Conductă maritimă nouă cu flux bidirecțional („Balticconnector”). Stadiu: prefezabilitate/autorizare || 2019 3 || Terminalul baltic de GNL || Terminal GNL nou a cărui amplasare urmează să fie stabilită (EE/FI). Stadiu: prefezabilitate/autorizare || 2017 4 || Conductă de interconectare LV-LT || Modernizarea conductei de interconectare existente (inclusiv a stației de compresoare). Stadiu: prefezabilitate || 2020 Facilitarea circulația gazelor naturale din Spania spre nord 1 || Conducta de interconectare ES-FR „Midcat” || O conductă de interconectare nouă (inclusiv compresorul) pentru a permite fluxuri bidirecționale[29] între Franța și Spania. Stadiu: studiu de fezabilitate || de stabilit Diversificarea opțiunilor privind grupurile din domeniul gazelor naturale în Europa Centrală și Europa de Sud-Est 1 || Conductă de interconectare PL-CZ || Conductă nouă cu flux bidirecțional între Republica Cehă și Polonia. Stadiu: fezabilitate/FEED, autorizare (CZ) || 2019 2 || Conductă de interconectare PL-SK[30] || Conductă nouă cu flux bidirecțional între Slovacia și Polonia. Stadiu: decizie finală de investiții în 2014 || 2019 3 || PL: 3 conducte interne și stație de compresoare || Consolidări interioare necesare pentru a conecta punctele de intrare de pe coasta baltică la conductele de interconectare PL-SK și PL-CZ. Stadiu: prefezabilitate || 2016-18 4 || TANAP (TR-EL) || Conducta de gaze naturale Transanatolia care transportă gazele naturale din regiunea caspică în UE prin Turcia și deschide coridorul sudic al gazelor. Stadiu: fezabilitate/decizie finală de investiții || 2019 5 || TAP (EL-AL-IT) || Secțiunea din interiorul UE a coridorului sudic al gazelor. Conectare directă la TANAP. Stadiu: autorizare || 2019 6 || IAP (AL-ME-HR) || Conductă de interconectare nouă, parte a inelului de gaze regional din Balcani și conectată la TAP. Stadiu: fezabilitate/FEED || 2020 7 || HR – Terminal GNL || Terminal GNL nou în Krk care sprijină securitatea aprovizionării și diversificarea în regiune. Stadiu: fezabilitate/FEED (probleme de finanțare) || 2019 8 || BG: sistem intern || Reabilitarea și extinderea rețelei de transport necesare în vederea integrării la nivel regional. Stadiu: fezabilitate/FEED || 2017 (urmează să se confirme) 9 || RO: sistem intern și flux inversat către UA || Integrarea rețelei române de transport și tranzitare și flux inversat către Ucraina. Stadiu: studiu de fezabilitate (probleme de reglementare privind fluxul inversat) || urmează să fie stabilit 10 || EL: stație de compresoare || Stație de compresoare la Kipi pentru a facilita conectarea la TANAP și TAP. Stadiu: autorizare. || 2019 11 || EL: Тerminal GNL la Alexandroupolis || Terminal nou de GNL în nordul Greciei. Stadiu: autorizare || 2016[31] 12 || EL: Тerminal GNL în zona Mării Egee || Terminal maritim de GNL în golful Kavala. Stadiu: studiu de fezabilitate/FEED, autorizare || 2016[32] Proiecte în domeniul energiei electrice A || Proiecte pe termen scurt || (2014 – 2016) || # || Denumirea proiectului || Detalii || Termenul de finalizare Pentru a pune capăt izolării zonei baltice 1 || Nordbalt 1 și 2 || Interconexiuni Suedia-Lituania (nu este un proiect de interes comun) Stadiu: în construcție || 2015 2 || Interconexiune LT-PL || Interconexiune nouă și stații de convertoare „back-to-back”; o etapă ulterioară planificată pentru anul 2020; în PL sunt necesare consolidări aferente. Stadiu: în construcție || 2015 (prima etapă) B || Proiecte pe termen mediu || (2017 – 2020) || # || Denumirea proiectului || Detalii || Finalizat de către Pentru a pune capăt izolării zonei baltice 1 || Linii interne în LV și SE || Creșterea capacității la interconexiunea LV-SE (Nordbalt). Stadiu: fezabilitate/FEED || 2019 2 || Interconexiunea EE-LV || Interconexiune și consolidări aferente în EE. Stadiu: fezabilitate/FEED || 2020 3 || Sincronizarea rețelelor din EE, LV, LT cu rețelele continentale europene. || Sincronizarea statelor baltice. Stadiu: studii de fezabilitate || 2020 (urmează să se confirme) Pentru a pune capăt izolării Peninsulei Iberice 1 || Interconexiunea Franța-Spania || Interconexiune submarină prin cablu de înaltă tensiune în curent continuu între Aquitania (FR) și Țara Bascilor (ES) || 2020 (urmează să se confirme) [1] 23 % energie din surse regenerabile și 27 % energie nucleară. [2] COM(2014) 15. [3] Comunicarea Comisiei „Pentru o renaștere industrială europeană”, COM(2014)014. [4] Stabilite de Regulamentul (UE) nr. 994/2010 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaze naturale. [5] Directiva 2009/119/CE din 14 septembrie 2009 privind obligația statelor membre de a menține un nivel minim de rezerve de țiței și/sau de produse petroliere. [6] Regulamentul (UE) nr. 994/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 octombrie 2010 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaze naturale și de abrogare a Directivei 2004/67/CE a Consiliului. [7] Această posibilitate a fost evidențiată în declarația comună adoptată la 6 mai 2014 în cadrul reuniunii ministeriale G7 de la Roma privind energia. [8] Directiva 2008/114/CE din 8 decembrie 2008 privind identificarea și desemnarea infrastructurilor critice europene și evaluarea necesității de îmbunătățire a protecției acestora. [9] În principal pentru încălzirea incintelor și pentru apa caldă menajeră. [10] Comunicarea Comisiei „Prețurile și costurile energiei în Europa”, pagina 11. [11] Minimum 12 %, 15 % sau 20 % din sumele alocate din Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) trebuie să se investească pentru a sprijini trecerea către o economie cu emisii scăzute de dioxid de carbon în toate sectoarele în regiunile mai puțin dezvoltate, în regiunile aflate în tranziție și respectiv, în regiunile mai dezvoltate din UE. Dacă Fondul de coeziune (FC) este utilizat pentru astfel de investiții, cota pentru regiunile mai puțin dezvoltate crește la 15 %. [12] De exemplu, „creditul pentru renovare” este un instrument standardizat disponibil pe piață, care se bazează pe un model de împrumut cu partajare a riscurilor. [13] Comunicarea Comisiei privind „Realizarea pieței interne a energiei electrice și valorificarea la maximum a intervenției publice”, C(2013)7243. [14] Un prim exemplu pentru o astfel de cooperare regională a fost crearea, la începutul anului 2014, de către operatorii de rețea și ca urmare a schimburilor de energie din șaisprezece state membre, a așa-numitei „cuplări a pieței pentru ziua următoare” (day-ahead market coupling). [15] Documentul de orientare al Comisiei privind simplificarea procedurilor de evaluare a impactului asupra mediului în cazul proiectelor de interes comun privind infrastructura energetică (Streamlining environmental assessment procedures for energy infrastructure and Projects of Common interest) și evaluările impactului asupra mediului în cazul proiectelor transfrontaliere la scară largă. [16] Luând în considerare, în special, rezultatele actualei„verificări a adecvării” sectorului. [17] Cartea Albă a Transporturilor din 2011 „Foaie de parcurs pentru un spațiu european unic al transporturilor – Către un sistem de transport competitiv și eficient din punct de vedere al resurselor”; COM(2011) 144 final. [18] COM(2013) 17 final. [19] CBCA (Cross-border cost allocation). [20] Între 2001 și 2012, producția totală de energie la nivelul UE a scăzut cu 15 %. [21] Comunicarea Comisiei privind „Realizarea pieței interne a energiei electrice și valorificarea la maximum a intervenției publice”, C(2013)7243. [22] 2013/30/UE. [23] Studiul Centrului Comun de Cercetare privind gazele neconvenționale și impactul posibil al acestora asupra pieței energiei din UE (EUR25305 EN). [24] Comunicarea și Recomandarea Comisiei privind explorarea și extracția hidrocarburilor (cum ar fi gazele de șist) prin utilizarea fracturării hidraulice de mare volum în UE [COM(2014)23 final și Recomandarea 2014/70/UE din 22 ianuarie 2014]. [25] http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf și http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/Transboundry%20EIA%20Guide.pdf. [26] EU Energy, transport and GHG emissions trends to 2050 – Reference scenario 2013 – Comisia Europeană. [27] Raport al Comisiei privind punerea în aplicare a Comunicării privind securitatea aprovizionării cu energie și cooperarea internațională și a concluziilor Consiliului pentru energie din noiembrie 2011 [COM(2013) 638]. [28] Raportul Consiliului „ Acțiuni ulterioare Consiliului European din 22 mai 2013: evaluarea evoluțiilor cu privire la dimensiunea externă a politicii UE în domeniul energiei”, adoptat la 12 decembrie 2013. [29] Flux din Spania către Franța în caz de criză a aprovizionării în Europa Centrală/de Vest. Flux din Franța către Spania pentru a arbitra prețurile mari la gaze din Spania. „Artère du Rhône” trebuie, de asemenea, să fie consolidată. [30] Aceste două interconexiuni (PL-CZ și PL-SK) vor facilita transportul între regiunea baltică și cea adriatică, dar și gazele din DE-NL-NO ar putea să fie transportate pe această cale, sporind în mod semnificativ situația securității aprovizionării în întreaga Europă de (Sud-)Est. [31] Informații furnizate de promotorii proiectelor, dar demararea se poate anticipa în mod rezonabil abia după 2017. [32] Idem.