Prezenta propunere este coerentă cu noul Pact privind migrația și azilul al Comisiei, adoptat la 23 septembrie 2020, care a subliniat necesitatea de a aborda principalele deficiențe ale politicii UE privind migrația legală, răspunzând obiectivului general de a atrage competențele și talentul de care are nevoie UE.

În plus, propunerea instituie un mecanism de asigurare a unor condiții de concurență echitabile între permisul de ședere pe termen lung al UE și permisele naționale de ședere permanentă în ceea ce privește procedurile, drepturile la tratament egal și accesul la informații, astfel încât resortisanții țărilor din afara UE să aibă posibilitatea reală de a alege între cele două permise. De asemenea, propunerea facilitează migrația circulară, facilitând întoarcerea rezidenților pe termen lung în țara lor de origine fără a-și pierde drepturile, ceea ce ar fi un câștig atât pentru țările de origine, cât și pentru țările de reședință.

Directiva stabilește condițiile în care resortisanții țărilor terțe care au avut reședința legală fără întrerupere într-un stat membru timp de cel puțin cinci ani pot dobândi „statutul de rezident pe termen lung în UE” („statutul de RTL în UE”). Avantajele acestui statut sunt numeroase: acesta este permanent, acordă drepturi la tratament egal în multe domenii (inclusiv accesul deplin la activități salariate și independente) și asigură o protecție sporită împotriva expulzării. Deși aceste avantaje pot fi acordate și prin statutul de rezident permanent reglementat de legislațiile naționale (directiva permite existența acestor sisteme naționale paralele), statutul de RTL în UE oferă, în plus, posibilitatea de a circula și de a locui în alte state membre, pentru trei motive cuprinzătoare: desfășurarea unei activități economice (ca salariat sau lucrător care desfășoară o activitate independentă); studii și cursuri de formare profesională; alte scopuri. Acest drept la mobilitate în interiorul UE nu este însă un drept automat, ci este supus unei serii de condiții.

Prezenta propunere face parte dintr-un pachet de măsuri propus ca urmare a Comunicării Comisiei referitoare la un nou Pact privind migrația și azilul, adoptată la 23 septembrie 2020, care a subliniat necesitatea de a aborda principalele deficiențe ale politicii UE privind migrația legală, răspunzând obiectivului general de a atrage competențele și talentul de care are nevoie UE. Printre măsurile din cadrul acestui pachet privind competențele și talentele, pactul a anunțat o reformare a Directivei 2003/109/CE privind rezidenții pe termen lung, cu obiectivul de a crea un veritabil statut de rezident pe termen lung în UE, în special prin consolidarea dreptului rezidenților pe termen lung de a se deplasa și de a lucra în alte state membre. Pachetul include, de asemenea, reformarea Directivei 2011/98/UE privind permisul unic și o comunicare însoțitoare care stabilește o nouă abordare în direcția unei politici ambițioase și durabile a UE în domeniul migrației legale, care să atragă talente pe piețele noastre ale forței de muncă și să creeze canale sigure pentru a ajunge în Europa.

Prezenta propunere este în concordanță cu obiectivele Comunicării Comisiei din 27 mai 2020 intitulată „Acum este momentul Europei: să reparăm prejudiciile aduse de criză și să pregătim viitorul pentru noua generație”, care stabilește calea Uniunii către o economie și o societate mai ecologice, digitale și mai reziliente, în care necesitatea de a îmbunătăți și de a adapta aptitudinile, cunoștințele și competențele devine cu atât mai importantă. Măsurile de îmbunătățire a integrării și mobilității în interiorul UE a resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung trebuie privite în acest context mai larg.

Aceasta este, de asemenea, în conformitate cu Agenda europeană pentru competențe, care a făcut apel la o abordare mai strategică a migrației legale, orientată către o mai bună atragere și menținere a talentelor, atrăgând atenția, în special, asupra necesității unei mai bune corelări, a unor proceduri clare și a recunoașterii competențelor resortisanților țărilor terțe pe piața forței de muncă din UE.

2. TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE

• Temei juridic

Temeiul juridic al propunerii este articolul 79 alineatul (2) din TFUE, care împuternicește Parlamentul European și Consiliul să acționeze în conformitate cu procedura legislativă ordinară și să adopte măsuri privind: (a) condițiile de intrare și de ședere, precum și normele privind eliberarea de către statele membre a vizelor pe termen lung și a permiselor de ședere și (b) definirea drepturilor resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere legală pe teritoriul unui stat membru, inclusiv condițiile care reglementează libertatea de circulație și de ședere în celelalte state membre;

• Subsidiaritatea (în cazul competențelor neexclusive)

Se aplică principiul subsidiarității, deoarece acesta este un domeniu de competență partajată. Necesitatea unui cadru comun al UE privind migrația legală este legată de eliminarea controalelor la frontierele interne în interiorul UE și de crearea spațiului Schengen. În acest context, politicile și deciziile în materie de migrație ale unui stat membru afectează alte state membre, prin urmare se consideră necesar să existe un set de norme comune la nivelul UE în ceea ce privește condițiile și procedurile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe în statele membre și să se definească drepturile acestora după admisie.

Verificarea adecvării a arătat că directivele privind migrația legală, inclusiv Directiva privind rezidenții pe termen lung, au avut o serie de efecte pozitive care nu ar fi fost realizate de statele membre acționând individual, cum ar fi un anumit grad de armonizare a condițiilor, a procedurilor și a drepturilor, ceea ce a contribuit la crearea unor condiții de concurență echitabile între statele membre, simplificarea procedurilor administrative, îmbunătățirea securității juridice și a predictibilității pentru resortisanții țărilor terțe, angajatori și administrații, o mai bună recunoaștere a drepturilor resortisanților țărilor terțe (și anume dreptul la egalitate de tratament în raport cu resortisanții statelor membre într-o serie de domenii importante, cum ar fi condițiile de muncă, accesul la educație și prestațiile de asigurări sociale, precum și drepturile procedurale) și îmbunătățirea mobilității în interiorul UE.

Reformarea Directivei privind rezidenții pe termen lung vizează o mai mare armonizare și simplificare. În particular, îmbunătățirea drepturilor ar fi în beneficiul resortisanților țărilor terțe, iar accesul facilitat la statutul de rezident pe termen lung în UE ar asigura un statut de rezident sigur și stabil pentru resortisanții țărilor terțe care altminteri nu ar îndeplini condițiile pentru dobândirea statutului de cetățean. În plus, stabilirea de norme eficiente privind mobilitatea în interiorul UE este posibilă numai la nivelul UE, deoarece nicio politică națională în domeniul migrației nu a oferit vreodată facilități pentru cererile resortisanților țărilor terțe care își au reședința în alt stat membru. În plus, prerogativa statelor membre de a stabili contingentele de admisie pe teritoriul lor a resortisanților țărilor terțe care vin din țări terțe în căutarea unui loc de muncă se referă numai la resortisanții țărilor terțe care vin din afara UE și nu se aplică mobilității acestora în interiorul UE. Prin urmare, normele UE au o influență importantă asupra mobilității eficiente a resortisanților țărilor terțe între statele membre.

• Proporționalitate

Modificările aduse Directivei privind rezidenții pe termen lung prin prezenta propunere sunt limitate și specifice, menite să abordeze în mod eficace principalele deficiențe identificate în punerea în aplicare și evaluarea directivei. Potrivit evaluării impactului, modificările propuse se limitează la acele aspecte pe care statele membre nu le pot realiza în mod satisfăcător pe cont propriu, iar sarcina administrativă impusă părților interesate nu ar fi disproporționată în raport cu obiectivele care trebuie atinse, inclusiv pentru că măsurile respective nu ar face decât să actualizeze sau să completeze procedurile deja existente. În particular, adaptările necesare ale procedurilor administrative de către statele membre sunt considerate proporționale având în vedere îmbunătățirile preconizate ale situației resortisanților țărilor terțe, oportunitățile sporite pentru angajatori și simplificările pentru administrațiile naționale.

Având în vedere cele de mai sus, prezenta propunere nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivelor enunțate.

• Alegerea instrumentului

Prezenta propunere vizează modificări specifice ale directivei, menite să abordeze lacunele, inconsecvențele și deficiențele identificate în urma punerii în aplicare și a evaluării directivei. Întrucât prezenta propunere vizează reformarea Directivei privind rezidenții pe termen lung, același instrument juridic este cel mai adecvat.

3. REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI

• Evaluări ex post/verificarea adecvării legislației existente

Primul raport de punere în aplicare din 2011 a evaluat conformitatea legislațiilor naționale cu dispozițiile directivei și a evidențiat o absență generală a informării în rândul resortisanților țărilor terțe cu privire la statutul de rezident pe termen lung în UE și la drepturile aferente acestuia, precum și numeroase deficiențe în transpunerea directivei. Al doilea raport privind punerea în aplicare, din 2019, a subliniat că situația s-a îmbunătățit, dar că unele chestiuni nesoluționate continuă să submineze realizarea deplină a obiectivelor principale ale directivei.

Verificarea adecvării normelor privind migrația legală din 2019 prezintă o evaluare aprofundată a cadrului general al UE privind migrația legală, pentru a evalua dacă acesta este în continuare adecvat scopului. În ceea ce privește în special Directiva privind rezidenții pe termen lung, verificarea adecvării a arătat că există o serie de inconsecvențe cu alte directive ale UE privind migrația legală adoptate ulterior, în special în ceea ce privește drepturile acordate rezidenților pe termen lung și membrilor familiilor acestora, inclusiv în ceea ce privește mobilitatea în interiorul UE. Aceasta a constatat, de asemenea, o lipsă de coordonare și coerență între statutul de rezident pe termen lung în UE și sistemele de ședere permanentă paralele de la nivel național, precum și utilizarea mai frecventă a sistemelor naționale în comparație cu sistemul UE.

Pe baza rapoartelor de punere în aplicare și a verificării adecvării, problemele identificate în propunere au fost grupate în șase domenii principale: (i) statutul de RTL în UE este insuficient utilizat; (ii) condițiile de obținere a statutului de RTL în UE sunt prea dificil de îndeplinit; (iii) rezidenții pe termen lung se confruntă cu numeroase obstacole în calea exercitării drepturilor de mobilitate în interiorul țării; (iv) s-a constatat o lipsă de claritate și consecvență în ceea ce privește drepturilor rezidenților pe termen lung și ale membrilor familiilor acestora; (v) oportunitățile de migrație circulară pentru rezidenții pe termen lung sunt limitate; (vi) există riscul dobândirii abuzive a statutului de RTL în UE prin intermediul programelor de acordare a dreptului de ședere investitorilor, în cadrul cărora eliberarea acestor permise de ședere nu face obiectul cerinței privind prezența fizică continuă în statul membru sau face doar obiectul unei cerințe privind prezența investitorilor în statul membru pentru o perioadă limitată de timp.