I. INTRODUCERE

Directiva 2004/114 a Consiliului privind condițiile de admisie a resortisanților țărilor terțe pentru studii, schimb de elevi, formare profesională neremunerată sau servicii de voluntariat (denumită în continuare „directiva”)[1] a fost cel de al treilea instrument legislativ în materie de migrație legală adoptat în urma Tratatului de la Amsterdam și a concluziilor Consiliului European de la Tampere.

Obiectivul general este promovarea Europei ca centru mondial de excelență pentru studii. În cadrul acestei acțiuni, directiva urmărește instituirea unui cadru juridic comun, care să favorizeze intrarea și șederea în UE a cetățenilor din afara Uniunii Europene („resortisanți ai țărilor terțe”), în vederea realizării studiilor. Un cadru legislativ coordonat și transparent permite Uniunii Europene, în dimensiunea sa de spațiu al învățământului superior, să beneficieze de o mai mare vizibilitate, accesibilitate și atractivitate pentru studenții din țările terțe. Mai mult, mobilitatea studenților este benefică dezvoltării economice globale, prin promovarea circulației cunoștințelor și ideilor.

Directiva stabilește, de asemenea, un set de norme de bază cu privire la condițiile în care elevii, stagiarii neremunerați și voluntarii pot intra și ședea în UE. Aceste forme de „migrație temporară” nu depind de situația pieței forței de muncă în țara gazdă. Prin promovarea lor, directiva urmărește să încurajeze „îmbogățirea reciprocă” la nivelul diferiților actori și „o mai bună cunoaștere între culturi”. Primii ani de învățământ au o influență fundamentală asupra valorilor, atitudinilor, aspirațiilor și cunoștințelor tinerilor. Stagiile și formarea profesională le permit să dobândească competențe importante care le pot fi de folos atât lor, cât și angajatorilor lor, la viitoarele locuri de muncă. Anul european al voluntariatului, 2011, a evidențiat modul în care implicarea în activitățile de voluntariat poate constitui o sursă importantă de învățare și de schimburi culturale. Voluntarii pot astfel să dobândească noi competențe, voluntariatul reprezentând totodată un mijloc de promovare a solidarității și a valorilor democratice.

Prezentul raport este conform obligației Comisiei în temeiul articolului 21 din directivă. Acesta oferă o imagine de ansamblu asupra modului în care directiva a fost transpusă și pusă în aplicare de către statele membre și identifică posibilele aspecte problematice. Prezentul raport are la bază un studiu efectuat pentru Comisie[2], precum și alte surse, inclusiv cereri punctuale adresate prin intermediul Rețelei europene de migrație[3], reclamații, întrebări și petiții trimise de persoane particulare și discuții cu statele membre pe marginea aspectelor practice care derivă din punerea în aplicare a directivei.

Directiva a fost adoptată la 13 decembrie 2004. Danemarca, Irlanda și Regatul Unit nu au nicio obligație în temeiul acesteia.

Statele membre au avut posibilitatea de a revizui și de a actualiza informațiile factuale.

II. MONITORIZARE ȘI TRANSPUNERE

În temeiul articolului 22 din directivă, statele membre trebuiau să transpună directiva în dreptul intern până la 12 ianuarie 2007, și să comunice aceste informații Comisiei.

Din 2006 până în 2010, Comisia a organizat reuniuni cu statele membre pentru a discuta aspecte referitoare la punerea în aplicare și interpretarea directivei.

În 2007, Comisia a lansat o procedură privind încălcarea dreptului Uniunii Europene în temeiul articolului 258 (ex-226) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene împotriva a 14 state membre[4] pentru că nu au transpus directiva la timp sau pentru că nu au informat în mod corespunzător Comisia. Ulterior, toate statele membre au adoptat măsuri de transpunere, iar procedura de încălcare a obligației de comunicare a fost sistată.

III. CONFORMITATEA MĂSURILOR DE TRANSPUNERE

3.1. Domeniu de aplicare personal (articolul 3)

La articolul 3 din directivă sunt prevăzute categoriile de resortisanți ai țărilor terțe care trebuie și pot intra în sfera de aplicare a dispozițiilor care transpun directiva în dreptul intern al statelor membre. Persoanele care trebuie să facă obiectul dispozițiilor sunt resortisanții țărilor terțe care solicită admisia pe teritoriul unui stat membru pentru studii. Pot intra sub incidența dispozițiilor și resortisanții țărilor terțe care solicită admisia pentru schimb de elevi, formare profesională neremunerată sau servicii de voluntariat.

În total, zece state membre[5] au decis să aplice directiva la toate cele trei categorii opționale (elevi, stagiari neremunerați și voluntari), iar alte cinci state membre[6] au decis să o aplice la una sau două dintre aceste categorii. În total, nouă state membre (AT, BE, DE, FI, LT, MT, NL, PL și SE) au transpus numai dispozițiile referitoare la studenți.

În cazul în care statele membre decid să aplice directiva la oricare din aceste trei categorii (altele decât studenții), în baza acestei decizii, au obligația de a transpune dispozițiile relevante ale directivei — cu excepția cazului în care dispozițiile sunt la latitudinea statelor membre. Cu toate acestea, se pare că uneori statele membre nu au avut în vedere această regulă generală.

3.2. Dispoziții mai favorabile (articolul 4)

Un număr restrâns de state membre au acorduri bilaterale cu țări din afara UE, acorduri care conțin dispoziții mai favorabile decât cele stabilite în directivă, astfel cum se prevede la articolul 4 alineatul (1) litera (b).

De asemenea, în afara contextului acordurilor bilaterale sau multilaterale, articolul 4 alineatul (2) permite statelor membre să adopte sau să mențină dispoziții mai favorabile decât cele prevăzute de directivă. Cu toate acestea, uneori, statele membre par să fi înțeles greșit această dispoziție și nu au luat în considerare dispozițiile obligatorii ale directivei, ca de exemplu obligativitatea privind contractul de formare profesională în cazul stagiarilor neremunerați. Sunt permise dispoziții mai favorabile cu condiția ca acestea să nu reducă nivelul drepturilor deja acordate, prin directivă, resortisanților țărilor terțe. Aceste dispoziții nu pot submina scopul directivei, respectiv asigurarea unui anumit nivel de armonizare a condițiilor de admisie și de ședere pentru studenții din țările terțe, în vederea creării unei scheme comune transparente la nivelul UE.

3.3. Condiții de admisie (articolele 5, 6, 7, 9, 10 și 11)

- Condiții generale de admisie (articolul 6)

Cerința de a prezenta un document de călătorie valabil, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (a), a fost integrată în legislația tuturor statelor membre, adesea (CY, EL, FR, HU, MT, NL, SE și SI) corelată cu cerința suplimentară – conform directivei – ca acest document să fie valabil cel puțin pe perioada șederii planificate a titularului în statul membru gazdă.

Articolul 6 alineatul (1) litera (b) prevede declarația de consimțământ a părinților pentru șederea planificată în cazul unui minor. Nu este clar dacă această cerință a fost transpusă în BG, IT și NL. În plus, IT și LV cer dovada că minorul este sub tutelă adecvată. În AT, BE și SE, cerința nu a fost transpusă în mod expres[7].

Conform articolului 6 alineatul (1) litera (c), resortisanții țărilor terțe trebuie să aibă asigurare de sănătate pentru toate riscurile împotriva cărora sunt asigurați resortisanții statelor membre. În acest sens, există diferite tipuri de practici în statele membre vizate. În locul asigurării, BE solicită dovada că resortisanții țărilor terțe dispun de mijloace suficiente pentru a acoperi costurile tratamentului medical. Nu este pe deplin clar dacă în IT este necesară asigurarea. Mai mult, BG, CZ[8], LU, PL, RO, SI și SK nu menționează în mod clar riscurile împotriva cărora sunt asigurați resortisanții unui stat membru.

Aproape toate statele membre au introdus cerința prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (d) potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe nu trebuie considerat o amenințare la ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică. Nu este clar dacă această cerință a fost transpusă în IT și nici modalitatea de transpunere.

BG, CY, CZ, EE, DE, HU, LU, NL, PL, SI și SK solicită dovada plății taxei pentru prelucrarea cererii de admisie, conform articolului 6 alineatul (1) litera (e).

Nu toate statele membre au transpus dispozițiile articolului 6 alineatul (2) cu privire la facilitarea admisiei resortisanților țărilor terțe care participă la programele UE care consolidează mobilitatea către și în cadrul Uniunii. Se pare că BE, BG, EE, DE, IT și RO nu au transpus această prevedere, iar celelalte state membre par să facă doar apel la această facilitate în loc să o transpună în norme specifice cu privire la (de exemplu) taxe mai mici sau proceduri accelerate. Așadar, transpunerea acestei dispoziții importante nu este încă satisfăcătoare.

- Condiții speciale pentru studenți (articolul 7)

În conformitate cu articolul 7 alineatul (1) litera (b), statele membre au obligația de a face publică valoarea minimă a resurselor lunare, studentul dintr-o țară terță trebuind să facă dovada că dispune de aceste resurse pentru a-și acoperi cheltuielile de întreținere, cheltuielile cu studiile și costurile călătoriei de întoarcere. Această obligație se încadrează în datoria lor mai generală de informare a resortisanților țărilor terțe cu privire la normele aplicabile în materie de admisie a studenților, astfel încât să se asigure transparența și securitatea juridică pentru potențialii studenți și pentru a-i încuraja astfel să studieze în UE. În acest sens apar probleme de transpunere în mai multe state membre. În HU, resursele necesare sunt evaluate de la caz la caz. Pentru multe alte state membre (BE, BG, CY, EL, LT, MT, NL, PL, PT, RO și SK) este discutabil dacă metodele de publicare sunt suficiente – de exemplu atunci când informațiile sunt indicate numai în textele oficiale la care resortisanții țărilor terțe nu au acces sau pe care nu le pot înțelege cu ușurință.

Suma minimă menționată la articolul 7 alineatul (1) litera (b) variază semnificativ de la un stat membru la altul, de la aproximativ 120 € pe lună în BG la 795 € în NL, în 2009. De regulă, suma este calculată pe baza sumei echivalente nivelului minim de subzistență sau salariului minim din țara în cauză, sau în funcție de cuantumul burselor acordate studenților proprii. De asemenea, tipurile de dovezi privind resursele suficiente variază semnificativ de la o țară la alta și pot include, de exemplu, bursele acordate (a se vedea considerentul 13) sau dovada privind venitul părinților. Atunci când stabilesc cuantumul resurselor sau când reglementează tipurile de dovezi, statele membre trebuie să aibă în vedere principiului proporționalității și eficacitatea directivei.

Potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (c) statele membre trebuie să solicite dovada că solicitantul cunoaște suficient de bine limba în care se desfășoară cursul. EE, DE, IT și MT au recurs la această posibilitate. În multe state membre, competențele lingvistice sunt considerate dovedite prin faptul că solicitantul a fost acceptat de o unitate de învățământ superior.

AT, BG, CY, EL, LT, MT, PL, PT și RO au transpus articolul 7 alineatul (1) litera (d), potrivit căruia solicitantul trebuie să facă dovada achitării taxelor percepute de unitatea de învățământ. Cu toate acestea, cerința poate fi aplicată și implicit în alte state membre, prin confirmarea faptului că solicitantul s-a înscris la o unitate de învățământ.

Numai 11 state membre (CY, FR, EL, HU, IT, LV, PL, PT, RO, SE și SK) au ales, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2), să nu solicite studenților țărilor terțe o asigurare de sănătate distinctă în cazul în care aceștia pot beneficia în mod automat de acest tip de asigurare ca urmare a înscrierii la o unitate de învățământ.

- Condiții speciale pentru elevi (articolul 9)

Se pare că 12 state membre[9] au inclus în legislația lor dispoziții cu privire la elevi. Toate cele 12 țări, cu excepția BG, par să fi transpus obligația de a prezenta dovada acceptării de către o unitate de învățământ secundar [articolul 9 alineatul (1) litera (b)]. Cu toate acestea, numai CY, ES, IT, LU, PT, SI și RO au transpus în mod explicit dispoziția privind obligativitatea prezentării de dovezi privind participarea la un program recunoscut de schimb de elevi [articolul 9 alineatul (1) litera (c)].

Conform articolului 9 alineatul (1) litera (d) este necesară o dovadă din care să rezulte că organizația care desfășoară programe de schimburi de elevi își asumă răspunderea pentru elev, iar conform articolului 9 alineatul (1) litera (e) elevul trebuie să fie găzduit la o familie care îndeplinește anumite condiții. Nici BG și nici SI nu au făcut dovada transpunerii acestor cerințe. ES și PT acceptă ca elevul să poată fi, de asemenea, găzduit într-un mediu instituțional.

BG, CZ, ES și SI nu au transpus în mod explicit dispozițiile articolului 9 alineatul (1) litera (a) privind vârsta minimă și maximă a elevilor, dar acest lucru este admis pe baza unor dispoziții mai favorabile.

Conform articolului 9 alineatul (2), CY aplică principiul reciprocității și acceptă resortisanți ai țărilor terțe la programele sale de schimb de elevi numai în cazul în care aceștia provin din țări care oferă aceleași oportunități pentru elevii din CY.

- Condiții speciale privind stagiarii neremunerați (articolul 10)

În total, 12 state membre[10] au inclus în sfera de aplicare a legislației de punere în aplicare a directivei dispoziții referitoare la stagiarii neremunerați.

IT nu a transpus cerința cu privire la un acord de formare profesională [articolul 10 litera (a)] și nici cerința de a face dovada resurselor suficiente [articolul 10 litera (b)]. În legătură cu obligația de a face cunoscută valoarea minimă a resurselor lunare apar probleme similare celor pe care le pune articolul 7 litera (b).

FR și LV par să fie singurele state membre care au stabilit o sumă specifică pentru „resursele lunare minime” necesară în cazul stagiarilor neremunerați: celelalte statele membre au stabilit aceeași sumă ca și cea pentru studenți.

Doar EE și RO solicită studenților din țări terțe să urmeze cursuri de bază de învățare a limbii, conform dispozițiilor articolului 10 litera (c).

Legea LU prevede ca stagiul să fie o parte obligatorie a cursului universitar. CY a stipulat că sectoarele de activitate care acceptă stagiari neremunerați trebuie stabilite și publicate de Ministerul Muncii și Securității Sociale.

- Condiții speciale pentru voluntari (articolul 11)

Din cele 12 statele membre[11] care au inclus în sfera de aplicare a legislației lor dispoziții cu privire la voluntari, CY, CZ, EL, HU, IT, LU, PT, RO și SK au ales să stabilească condiții cu privire la vârstă, conform articolului 11 litera (a).

Toate cele 12 state membre au transpus cerința referitoare la un acord între voluntar și organizația responsabilă, conform dispozițiilor articolului 11 litera (b). Cu toate acestea, legislația nu include întotdeauna toate elementele acordului, astfel cum se prevede în directivă (descrierea sarcinilor, timpul de lucru, resurse etc.). În special, legea PT nu include niciun detaliu, iar cea a EL și LU enumeră numai câteva elemente în acest sens.

Potrivit articolului 11 litera (c), solicitantul trebuie să facă dovada că organizația responsabilă de schema de servicii de voluntariat a încheiat asigurare de răspundere civilă față de terți și că acceptă asumarea răspunderii pentru voluntari pe întreaga perioadă a șederii lor, în special în ceea ce privește întreținerea, asistența medicală și costurile călătoriei de întoarcere. Cu toate acestea, PT nu a transpus această cerință. În unele state membre, nu este clar în ce măsură organizația își asumă responsabilitatea pentru toate cele trei elemente menționate în directivă.

CY, RO și SK au valorificat posibilitatea oferită prin articolul 11 litera (d) de a oferi voluntarilor din țările terțe o introducere de bază în aspecte legate de limba lor națională, de istorie și de structurile politice și sociale.

3.4. Mobilitatea studenților (articolul 8)

Articolul 8 reglementează problema esențială a mobilității resortisanților țărilor terțe care au fost deja admiși în calitate de studenți într-un prim stat membru și care solicită continuarea studiilor într-un al doilea stat membru.

Majoritatea statelor membre au indicat că atunci când prelucrează cererea iau în considerare data la care începe cursul — de exemplu prin proceduri rapide (NL) sau prin emiterea unei autorizații temporare de ședere pe teritoriul lor până la adoptarea unei decizii finale privind cererea (BG, DE). Cu toate acestea, din întrebările adresate Comisiei, reiese că normele suplimentare privind vizele îngreunează adesea exercitarea, în mod eficient, de către studenții din țările terțe a dreptului lor la mobilitate.

Mai mult, pe baza dispozițiilor mai favorabile, statele membre aplică aceleași condiții generale și proceduri prevăzute la articolul 6 și la articolul 7 din directivă, fără aplicarea celorlalte dispoziții suplimentare prevăzute la articolul 8 alineatul (1) literele (b) și (c)[12].

Deși derogarea prevăzută la articolul 8 alineatul (2) este obligatorie pentru acele state membre care au transpus articolul 8 alineatul (1) litera (c), PT și SK nu au inclus dispoziții în acest sens.

Primul stat membru trebuie să furnizeze celui de al doilea stat membru informații cu privire la șederea studentului pe teritoriul său [articolul 8 alineatul (3)], dar această obligație a fost transpusă numai de AT, CY, DE, EL, ES, FI, IT, LV, MT, PL, PT, SE și SK. Din informațiile culese, se pare că, de cele mai multe ori, statele membre nu valorifică oportunitatea de solicitare a acestor informații.

3.5. Permise de ședere (articolele 12, 13, 14 și 15)

- Permise de ședere eliberate studenților (articolul 12)

În conformitate cu articolul 12 alineatul (1), studenții din țări terțe care îndeplinesc condițiile de la articolele 6 și 7 au dreptul la un permis de ședere și la reînnoirea permisului în cazul în care condițiile sunt întrunite în continuare. Majoritatea legislațiilor statelor membre nu menționează în mod explicit obligația de acordare și de reînnoire a permisului în aceste condiții. Din plângerile și întrebările adresate Comisiei reiese în mod clar că, și în situația în care resortisanții țărilor terțe îndeplinesc toate cerințele relevante ale directivei, exercitarea efectivă a dreptului de a obține un permis de ședere este adesea îngreunată sau chiar împiedicată de cerințele suplimentare cu privire la viză. Există puține state membre care nu impun cerința cu privire la viză și se bazează exclusiv pe permisul de ședere.

La articolul 12 alineatul (1) este definită, de asemenea, perioada de valabilitate a permiselor de ședere eliberate studenților. Majoritatea statelor membre prevăd o perioadă maximă de un an (cu posibilitate de reînnoire), iar în unele state membre autorizația poate fi valabilă pe o perioadă de până la 3 ani sau chiar 5 ani (de exemplu DE, HU, SK).

La articolul 12 alineatul (2) sunt prevăzute motive opționale specifice de refuzare și de retragere a permisului – motivele generale fiind prezentate la articolul 16. În temeiul articolului 12 alineatul (2) litera (a) statele membre pot refuza să reînnoiască sau pot să retragă permisul de ședere al studentului în cazul în care studentul abuzează de condițiile privind accesul la activitățile economice, astfel cum sunt definite la articolul 17. Această dispoziție a fost transpusă de treisprezece state membre[13]. Pentru controlarea acestui tip de abuz, alte state membre utilizează condițiile generale privind refuzul prevăzute la articolul 16.

În temeiul articolului 12 alineatul (2) litera (b), statele membre pot refuza să reînnoiască, sau pot să retragă permisul de ședere al studentului, în cazul în care studentul nu înregistrează progrese suficiente în studiile sale. Această dispoziție a fost transpusă, în mod explicit, de douăsprezece state membre[14]. În alte state membre, același rezultat este atins în practică prin exmatricularea de către unitățile de învățământ a elevilor cu rezultate slabe. În consecință, aceste state membre vor refuza să reînnoiască permisul studentului în baza articolului 16, întrucât acesta nu mai îndeplinește condițiile de admisie.

- Permisele de ședere eliberate elevilor (articolul 13)

În total, 12 state membre au inclus în sfera de aplicare a legislației naționale de punere în aplicare a directivei dispoziții cu privire la elevi, iar 8 dintre aceste țări (CY, CZ, EE, LV, LU, PT, SI și SK) au limitat durata permisului de ședere la un an, astfel cum se prevede în mod explicit la articolul 13.

Directiva nu tratează în mod special aspectele legate de durata totală a șederii elevului, dar unele state membre (ES, HU, SI, PT și RO) au indicat că le permit elevilor să rămână pe perioade mai mari de un an.

- Permisele de ședere eliberate stagiarilor neremunerați (articolul 14)

Douăsprezece state membre au inclus în sfera de aplicare a legislației lor dispoziții cu privire la stagiarii neremunerați, iar șase dintre acestea (CY, CZ, LU, PT, RO și SI) au limitat durata permiselor de ședere la un an, cu posibilitatea de reînnoire în cazuri excepționale, conform dispozițiilor directivei. Perioada de valabilitate a permiselor de ședere este limitată în FR, unde stagiarii din domeniul vocațional pot rămâne pe o perioadă de maximum șase luni, și în RO, unde permisul de ședere nu poate fi reînnoit pe o perioadă mai mare de șase luni. Dispozițiile cu privire la acest aspect nu sunt clare în BG și IT.

Pe de altă parte, EE, ES și SK adoptă o abordare mai flexibilă decât cea prevăzută în directivă: acestea permit o perioadă de ședere mai mare (până la trei ani în SK), în funcție de durata programului, fără trimitere la cazuri excepționale.

- Permisul de ședere eliberat voluntarilor (articolul 15)

În total, 12 state membre au inclus în domeniul de aplicare a legislației lor dispoziții cu privire la voluntari. În opt țări (CY, EL, IT, LU, PT, RO, SI și SK) legislația prevede că permisul de ședere se va elibera voluntarilor pe o perioadă de până la un an, cu excepția cazului în care, în situații excepționale, programul de voluntariat are o durată mai mare, caz în care permisul va fi eliberat pe durata programului. Acest lucru este în conformitate cu articolul 15 din directivă.

HU nu prevede derogări de la regula cu privire la perioada de un an.

În schimb, EE, ES și CZ aplică norme mai flexibile, potrivit cărora perioada de valabilitate a permisului de ședere trebuie să corespundă duratei programului de voluntariat.

3.6. Retragerea sau refuzul reînnoirii permiselor de ședere (articolul 16)

Spre deosebire de articolul 12, care prevede motivele de refuz și de retragere, exclusiv în ceea ce privește studenții, articolul 16 se aplică tuturor categoriilor de resortisanți ai țărilor terțe care intră în domeniul de aplicare al directivei. Articolul 16 stabilește trei motive posibile de refuzare sau de retragere a permisului de ședere eliberat în temeiul directivei: în caz de fraudă; atunci când titularul nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare și de ședere; din motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică. În acest domeniu nu au apărut probleme de transpunere.

3.7. Activități economice desfășurate de studenți (articolul 17)

Toate statele membre au acordat studenților dreptul de a fi angajați, în conformitate cu articolul 17, conform căruia „în afara timpului lor de studiu (…) studenții au dreptul de a fi angajați”. Cu toate acestea, numai 12 state membre au decis să acorde dreptul de a desfășura o activitate independentă (AT, BE, CZ, DE, EE, ES, HU, IT, LT, LV, PL și SE).

În conformitate cu articolul 17 alineatul (1), statele membre pot lua în considerare situația de pe piața forței de muncă, iar CY, MT și RO recurg la această posibilitate. Mai mult, NL, DE și AT aplică un test al pieței muncii în cazul în care orele de lucru depășesc un anumit prag[15]. Cu toate acestea, conformitatea legilor statelor membre cu Directiva 2004/114 cu privire la acest punct trebuie analizată îndeaproape. Studenții din țările terțe nu ar trebui să fie tratați ca lucrători obișnuiți. Accesul acestora la încadrarea în muncă este deja limitat în ceea ce privește programul de lucru, iar în cazul în care situația de pe piața muncii este invocată într-un mod sistematic, în practică, prin aceasta, studenții sunt excluși cu totul de pe piața forței de muncă. Aceasta ar submina scopul directivei (a se vedea considerentul 18)[16].

În AT, BE, BG, CY, CZ, EE, EL, ES, LT, MT, NL, RO și SI, trebuie să se solicite, separat, aprobarea prealabilă, de regulă, un permis de muncă, conform articolului 17 alineatul (1).

În conformitate cu articolul 17 alineatul (2), multe state membre au stabilit un număr maxim de ore de lucru pe săptămână sau de zile pe lună/an, în cazul studenților, variind de la 10 ore (care este timpul minim prevăzut de directivă) la 30 de ore pe săptămână. CZ, EE, PL, PT, SK nu limitează numărul de ore de lucru, dar au instituit, în schimb, restricții mai generale, de obicei cu referire la principiul conform căruia angajarea nu ar trebui să afecteze scopul principal al șederii resortisantului țării terțe, și anume studiul.

Patru state membre limitează accesul la un loc de muncă în primul an de ședere. Restricțiile variază de la șase luni (CY) la un an (DE[17], LT, LU[18] și MT), conform articolului 17 alineatul (3).

În conformitate cu articolul 17 alineatul (4), BG, CZ, DE, EE, EL, FI, FR, HU, LT, LU, NL, PT și RO au instituit obligații în materie de raportare. Ca urmare a legislației generale din statele membre cu privire la imigrație și ocuparea forței de muncă, aceste obligații se aplică de obicei angajatorilor.

3.8. Procedură (articolul 18 și 19)

- Garanții procedurale și transparență (articolul 18)

Articolul 18 se referă la garanțiile procedurale și la principiile de transparență aplicabile deciziilor cu privire la procesarea cererilor. Acestea includ termenul pentru procesarea cererii, dreptul solicitantului de a fi informat și dreptul de a ataca această decizie în mod legal. Directiva abordează întregul proces de admisie a studenților, resortisanți ai țărilor terțe. Așadar, dispozițiile sale cu privire la garanțiile procedurale și la transparență se aplică, de asemenea, în cazul vizelor naționale pe termen lung (în cazul în care acestea sunt necesare), dat fiind că o viză permite unei persoane să intre pe teritoriul statului membru respectiv, iar potențialul student trebuie să solicite această viză atunci când dorește să obțină permisul de ședere.

În majoritatea statelor membre, legislația generală privind imigrația/procedurile administrative oferă deja garanțiile procedurale necesare. Mai mult, unele state membre au instituit măsuri care să garanteze că solicitantul poate începe cursul, formarea sau programul la timp și care să asigure publicarea timpului necesar pentru prelucrarea cererilor. Cu toate acestea, din numeroasele plângeri primite de Comisie, reiese că în practică procedurile sunt adesea lungi, iar termenele neclare. Timpul necesar prelucrării cererilor variază de la 7 zile lucrătoare la 6 luni[19]. În BE, CY, DE, FI și SE nu s-au stabilit termene specifice.

Mai mult, din numeroasele plângeri și din întrebările aduse în atenția Comisiei, se pare că normele statelor membre în materie de vize anulează adesea garanțiile privind transparența prevăzute de directivă.

Se pare că legislația din BG și IT nu face trimitere la articolul 18 alineatul (3) privind procedurile de notificare sau la articolul 18 alineatul (4) conform căruia solicitantul are dreptul de a contesta în mod legal refuzul .

- Procedura accelerată de eliberare a permiselor de ședere sau a vizelor pentru studenți și elevi (articolul 19)

Articolul 19 al directivei cuprinde dispoziții referitor la instituirea unei proceduri accelerate de admisie în baza acordului între autoritățile din statele membre și instituțiile de învățământ superior ale acestora. Dispoziția a fost transpusă de FR, EL, NL și PL.

3.9 Taxe (articolul 20)

Legislația a 19 state membre[20] include prevederi cu privire la plata unor taxe, care variază de la 23 € în MT la 433 € în NL. Deși directiva permite în mod explicit statelor membre să instituie taxe, aceasta nu înseamnă un cec în alb. Taxele se instituie numai cu scopul finanțării activității de prelucrare a cererii, conform articolului 19, iar acestea nu trebuie stabilite la un nivel care ar duce la ineficiența directivei. În acest sens, taxele mari, precum cele aplicate în NL ridică probleme de transpunere.

3.10. Drepturi suplimentare (articolul 24)

Conform articolului 24, statele membre pot acorda drepturi suplimentare studenților resortisanți ai țărilor terțe, pe lângă cele prevăzute de directivă, indiferent de durata șederii acestora în statul membru gazdă. În consecință, legislația din LT prevede că dobândirea de alte drepturi nu face obiectul duratei șederii studentului în țară; PT susține că acordă studenților resortisanți din țări terțe aceleași drepturi economice, sociale și civile ca și în cazul resortisanților; ES susține că le acordă drepturi de securitate socială în aceleași condiții ca și cetățenilor spanioli.

IV. CONCLUZII

Atragerea în UE a studenților resortisanți din țări terțe este un obiectiv fundamental al politicii UE în materie de imigrație, obiectiv reiterat în cadrul Programului de la Stockholm. În 2009, peste 200 000 de resortisanți ai țărilor terțe au intrat în UE [21] în scopul prezentei directive. Directiva este un element esențial al contribuției în vederea ameliorării reciproce pentru migranții în cauză, țara lor de origine și statul membru gazdă.

Statele membre acordă o atenție mai mare aspectelor legate de internaționalizarea sistemelor naționale de învățământ și de formare, după cum reiese din strategiile și investițiile lor în instrumente noi, cum ar fi noile programe de mobilitate, dialogurile de politică cu țări terțe și noile forme de cooperare academică. În al doilea rând, statele membre și-au concentrat atenția asupra activităților de promovare și de marketing, fapt care reflectă o mai mare conștientizare a caracterului competitiv al pieței învățământului internațional.

În paralel, UE desfășoară, de asemenea, acțiuni externe care pun accentul pe promovarea, sprijinul financiar sau dialogurile de politică privind mobilitatea resortisanților țărilor terțe, și în special a studenților. Pe lângă oferirea de oportunități pentru migranții înșiși, integrarea unei dimensiuni internaționale în diferitele aspecte și etape ale educației și/sau formării profesionale aduce importante avantaje pentru UE, pentru cetățenii europeni și pentru piețele forței de muncă. Migrația joacă un rol în contextul globalizării, iar UE trebuie să fie o destinație atractivă pentru resortisanții țărilor terțe care doresc să învețe, să studieze, să urmeze un curs de formare sau să presteze un serviciu de voluntariat în străinătate.

Cu toate acestea, raportul sugerează că potențialul acestui instrument european nu este valorificat pe deplin. În special, nivelul de armonizare atins prin directivă, adoptată conform regulii unanimității, este destul de redus, deoarece numai câteva dispoziții ale directivei au valoare juridică obligatorie, iar multe dispoziții nu conțin obligații specifice pentru statele membre.

V. ACȚIUNI DE URMAT

Pentru a se asigura că directiva este corect transpusă și pusă în aplicare în cadrul UE, Comisia va utiliza pe deplin competențele care îi revin în temeiul tratatului și va lansa proceduri de încălcare a dreptului Uniunii atunci când este necesar.

De asemenea, Comisia va continua să lucreze la nivel tehnic cu statele membre. Comitetul de contact relevant va continua să identifice dificultățile și să faciliteze schimbul de opinii cu privire la interpretarea directivei. Unele aspecte tehnice și juridice ar putea fi discutate și clarificate ulterior, ca de exemplu dispoziții mai favorabile; asigurarea de sănătate; publicarea de informații cu privire la studenți; mobilitatea studenților.

Comisia dorește să ofere informații și asistență atât statelor membre, cât și resortisanților țărilor terțe, utilizând cât mai bine internetul, în principal prin intermediul viitorului portal privind imigrația.

Chiar dacă prioritatea este asigurarea aplicării în mod eficient a directivei de către statele membre, raportul identifică, în egală măsură, necesitatea esențială de a aduce amendamente la directivă, în special în ceea ce privește următoarele aspecte: consolidarea garanțiilor procedurale (termene specifice pentru tratarea cererilor, obligația statelor membre de a motiva refuzurile); consolidarea clauzelor de mobilitate; stimularea sinergiilor cu programele UE care facilitează mobilitatea resortisanților țărilor terțe în UE; îmbunătățirea nivelului de armonizare în ceea ce privește voluntarii, stagiarii neremunerați și elevii, pentru a obține progrese în elaborarea unui cadru juridic general al UE în materie de educație, formare și schimburi culturale cu țările terțe.

În cele din urmă, prin facilitarea posibilității ca resortisanții țărilor terțe să dobândească competențe și cunoștințe în urma unei perioade de formare în Europa se încurajează circulația capitalului uman și se sprijină cooperarea cu țările terțe în domeniul capitalului uman și al ocupării forței de muncă, atât în folosul țării de plecare, cât și al țării gazdă. Prin urmare, fără a aduce atingere competenței statelor membre de a stabili numărul de migranți, chestiunea accesului la un loc de muncă pentru studenții resortisanți ai țărilor terțe la finalul studiilor ar putea fi abordată în mod specific, întrucât aceasta pare să fie un factor hotărâtor în ceea ce privește alegerea țării de destinație de către studenți și o problemă de interes comun în contextul reducerii populației în vârstă de muncă și al nevoii globale de lucrători înalt calificați.

[1] JO L 375, 23.12.2004, p. 12.

[2] Studiu susținut de Comisie și efectuat de GHK.

[3] A se vedea, în special, cererile punctuale nr. 54, 73, 101, 273, 289 și 313.

[4] CY, DE, EE, EL, ES, FI, FR, IT, LU, MT, PL, PT, RO, SK.

[5] CY, CZ, EE, ES, IT, LU, PT, RO, SI și SK.

[6] BG: stagiari neremunerați și elevi (proiect legislativ); EL: voluntari; FR: stagiari neremunerați; HU: elevi și voluntari; LV: elevi.

[7] Aceste state membre au implementat doar părți din directivă referitoare la studenți, care, în general, nu sunt minori.

[8] În CZ este vorba numai despre perioada inițială de ședere, înainte de reînnoirea autorizației.

[9] BG, CY, CZ, EE, ES, IT, LU, LV, PT, RO, SI și SK.

[10] BG (proiect legislativ), CY, CZ, EE, ES, FR, IT, LU, PT, RO, SI și SK.

[11] CY, CZ, EE, EL, ES, HU, IT, LU, PT, RO, SI și SK.

[12] AT, BE, BG, CZ, FR, HU, LV, LT, NL, PT, RO, SI și SE nu aplică articolul 8 alineatul (1) litera (b), iar AT, BE, CZ, EE, ES, FR, HU, LT, NL, PL, RO, SI și SE nu aplică articolul 8 alineatul (1) litera (c).

[13] BE, CY, CZ, DE, EE, EL, FR, LT, LU, NL, PT, SI și SK.

[14] AT, BE, CY, DE, EL, ES, FR, LT, PL, PT, SE și SK.

[15] Zece ore pe săptămână în NL; între 10 și 20 în AT, în funcție de nivelul de studii; 90 de zile întregi pe an în DE.

[16] Comisia a înaintat Curții de Justiție cazul legislației AT cu privire la acest aspect; cf. Comunicatul de presă IP/10/1230 al Comisiei din 30 septembrie 2010. Între timp, AT a alineat legislația sa la directivă.

[17] Restricția se aplică numai în cazul studenților care frecventează un curs pregătitor.

[18] Restricția se aplică numai studenților care urmează cursuri universitare la nivel licență.

[19] Termenele sunt 7 zile în ES, 15 zile lucrătoare în HU, 30 de zile în LV, 2,5 luni în PL, RO, SI și SK; 2 luni în CZ, EL, PT, EE; 3 luni în LU; 4 luni în FR.

[20] AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, PL, PT, SE, SI și SK.

[21] Datele se referă doar la 24 de state membre care au obligații în temeiul directivei. În valoare nominală, țările care, în 2009, au primit cel mai mare număr de resortisanți din țări terțe în scopul educației și studiilor sunt: Franța (53 563), Italia (32 634), Germania (31 345), Spania (22 068) și Suedia (13 968). În medie, marea majoritate a permiselor de ședere eliberate în statele membre în scopul directivei se referă la studenți. Sursa: Eurostat.