RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 48/38

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „După criză: un nou sistem financiar pe piața internă” (aviz din proprie inițiativă)

2011/C 48/08

Raportor: dl IOZIA

Coraportor: dl BURANI

La 18 februarie 2010, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic și Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie inițiativă pe tema

„După criză: un nou sistem financiar pe piața internă”.

Secțiunea pentru piața unică, producție și consum, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 8 iulie 2010.

În cea de-a 465-a sesiune plenară, care a avut loc la 15 și 16 septembrie 2010 (ședința din 16 septembrie), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 160 de voturi pentru, 8 voturi împotrivă și 2 abțineri.

1. Concluzii și recomandări

1.1 Prin acest aviz din proprie inițiativă, Comitetul Economic și Social European (CESE) își propune să sugereze unele reforme posibile ale sistemului financiar european, referitoare la cum ar trebui reglementat și cum ar trebui să funcționeze mai bine, pentru a reduce riscurile sistemice. Avem de a face cu o criză care se poate revigora și crește în intensitate, dacă nu se va pune frâu speculațiilor sălbatice și dacă guvernele nu vor da răspunsurile așteptate deja de mult timp.

1.2 După criză: ce fel de sistem financiar este necesar pe piața internă? BCE/SEBC (Sistemul European de Bănci Centrale), băncile comerciale, de investiții, instituțiile financiare mutuale și cooperatiste, etice, asigurările, fondurile de pensii, fondurile de investiții, fondurile de capital privat (private equity funds) și fondurile speculative (hedge fund), societățile de rating; producătorii, distribuitorii și vânzătorii de produse financiare și de titluri financiare; bursele, piețele nereglementate; autoritățile de reglementare și de control, agențiile de rating de credit: aceștia sunt actorii principali din sistemul financiar care vor trebui să-și schimbe comportamentul, să se plieze pe norme mai stricte, să-și adapteze propria organizare la noile sarcini care le vor fi atribuite.

1.3 Nu toți actorii pieței trebuie considerați răspunzători, fără discernământ. Din fericire, unele sectoare majore, ca și unele grupuri transnaționale importante nu au fost implicate direct în criză deoarece activitățile lor se desfășurau foarte departe de marele cazinou financiar. Există societăți de asigurări, bănci cooperatiste și populare, case de economii, dar și renumite bănci comerciale europene și mondiale care nu au trebuit să recurgă la rectificări financiare din cauza pierderilor și nici la ajutorul propriilor guverne.

1.4 „Motivul crizei este mizeria morală” – CESE împărtășește această concluzie din 1932 a lui Tomáš Bat'a, observând că, din păcate, nu s-a schimbat nimic în acest sens! Lucrători și pensionari, întreprinderi, cetățeni, organizații ale societății civile, consumatori și utilizatori, cu toții sunt foarte interesați să poată conta pe un sistem financiar eficient și sigur, la costuri rezonabile, căruia să-i poată încredința propriile economii cu încredere, la care să facă apel în vederea susținerii unei inițiative economice, pe care să-l considere un instrument indispensabil de creștere economică, ce îndeplinește funcții sociale importante, precum pensiile, asigurările în caz de boală, de accidente sau daune. Criza financiară extrem de gravă a pus în pericol toate acestea, printr-o pierdere a încrederii generalizată.

1.5 Trebuie reconstruit un capital de încredere față de instituțiile financiare, dar și față de instituțiile publice și de autoritățile de reglementare și control, care nu au putut evita această catastrofă ce a costat, până în prezent, conform celor mai recente estimări ale FMI, 2300 de miliarde EUR.

1.6 Opinia publică a suferit un șoc puternic. Criza de lichidități, consecință a crizei financiare, a avut repercusiuni grave asupra economiei reale: șomajul a ajuns la peste 10 %, cu valori maxime de 22 % în Letonia și de 19 % în Spania, în luna decembrie înregistrându-se în total 23 de milioane de șomeri. Se preconizează creșterea acestor valori. Toate țările au înregistrat deficite bugetare enorme, care vor trebui combătute prin măsuri de corecție care, cu siguranță, nu vor contribui la o creștere, ci vor acționa ca o piedică în calea unei redresări care deja se anunțaprecară, adică fără efecte pozitive asupra ocupării forței de muncă.

1.7 În ultimii ani, CESE a elaborat o serie de avize, formulând o serie de propuneri, deseori ignorate, care, dacă ar fi fost urmate, ar fi ajutat, de bună seamă, la evitarea sau cel puțin la atenuarea efectelor devastatoare ale crizei.

1.8 CESE cere instituțiilor europene să accelereze procesul de reformă. La aproximativ un an și jumătate de la prezentarea concluziilor Comisiei de Larosière, procesul decizional european nu a ajuns încă în faza concluziilor. Din păcate, guvernele au diluat planul de reformă excluzând, de exemplu, posibilitatea unei intervenții a autorității europene asupra instituțiilor financiare transnaționale.

1.8.1 CESE ia notă cu satisfacție de comunicarea Comisiei privind inițiativele legislative care vor fi adoptate pentru consolidarea reglementării și pentru o transparență sporită a pieței financiare. Astfel de propuneri, care au fost formulate în timpul redactării prezentului aviz, se îndreaptă în direcția dorită. Aspectele cele mai importante sunt supravegherea mai atentă a agențiilor de rating de credit și lansarea dezbaterii cu privire la guvernanța corporativă. Rapoartele privind salariile administratorilor și politicile de remunerare vin în completarea acestui pachet. Comisia s-a angajat ca, în termen de 6-9 luni, să prezinte și alte propuneri pentru îmbunătățirea funcționării piețelor de produse derivate, măsuri cu privire la vânzarea în lipsă și la piața CDS (Credit Default Swaps – swap pe risc de credit) și să aducă îmbunătățiri Directivei privind piețele instrumentelor financiare (PIF).

1.8.2 CESE așteaptă cu mult interes celelalte inițiative anunțate în domeniul responsabilității: revizuirea Directivei privind sistemele de garantare a depozitelor și a Directivei privind sistemele de compensare pentru investitori. Directiva privind abuzul de piață și Directiva privind cerințele de capital (CRD IV) vor face obiectul unor modificări; de asemenea, se pregătește o nouă propunere privind pachetele de produse de investiții cu amănuntul (Packaged Retail Investment Products – PRIP). Totodată, pentru a reduce arbitrajul de reglementare, Comisia va publica o comunicare despre sancțiuni în domeniul serviciilor financiare.

1.9 CESE consideră că trebuie acționat mai energic pentru pregătirea sistemului financiar de după criză, care va trebui să fie transparent, responsabil din punct de vedere social și etic, mai bine controlat și inovator, și care va trebui să aibă o creștere echilibrată, compatibilă cu restul sistemului economic, orientată către crearea de valoare pe termen mediu și lung, cu alte cuvinte, o creștere durabilă.

1.10 În sfera finanțelor lucrează câteva milioane de persoane, care, în marea lor majoritate, dau dovadă de integritate și profesionalism și care merită respectul tuturor. Există însă și o minoritate alcătuită din iresponsabili și oameni fără scrupule, care au pătat reputația unei întregi categorii de lucrători din domeniu, femei și bărbați.

1.11 CESE recomandă o mai mare transparență, în special în ceea ce privește identificarea riscurilor. Piețele instrumentelor extrabursiere (OTC – over the counter) nu ar trebui să fie deschise tranzacțiilor bilaterale, ci doar celor efectuate cu un partener central care, monitorizând nivelul de risc pe ansamblu, poate restrânge accesul la tranzacții al partenerilor cu nivel de risc prea ridicat. Ar trebui ca tranzacțiile să aibă loc pe o singură platformă sau, cel mult, pe un ansamblu bine determinat de platforme, ceea ce ar îmbunătăți transparența piețelor.

1.12 Responsabilitatea socială a întreprinderii în sectorul financiar ar trebui să se regăsească în toate activitățile și comportamentele. A precumpănit volumul vânzărilor, mai degrabă decât consilierea adecvată cu privire la investiții. Reîntoarcerea la o înaltă etică profesională ar trebui însoțită de o condamnare explicită din partea asociațiilor din acest sector, care ar trebui să încurajeze, prin măsuri de prevenire și aplicare de sancțiuni, un comportament corect în rândul întreprinderilor care au dat dovadă de rea-credință, au comis fraude și ale căror acțiuni sunt susceptibile de urmărire penală.

1.13 O guvernanță mai deschisă și democratică a autorităților naționale și europene, care să implice toți actorii în activitățile de reglementare și de supraveghere. Lucrătorii, întreprinderile, consumatorii și utilizatorii ar trebui să dețină un rol recunoscut în guvernanța corporativă. CESE recomandă o mai mare implicare a societății civile în consultări și în evaluarea impactului. Deciziile recente ale Comisiei cu privire la alegerea grupurilor de experți privilegiază în continuare întreprinderile din sectorul financiar, fără a-i implica în mod corespunzător pe consumatori și pe lucrători. CESE va recomanda neobosit o reprezentare echilibrată a societății civile în cadrul grupurilor de experți și al comitetelor organizate de Comisie.

1.14 Este nevoie de o guvernanță corporativă în care imperativul integrității și transparenței să se extindă de la administratori la acționari: capitalul acestora a fost considerat până în prezent licit prin definiție, deși există cazuri bine-cunoscute care au demonstrat că nu este așa întotdeauna.

1.15 Managerii au ajuns să joace un rol exagerat, iar retribuțiile lor exorbitante au fost menținute ca atare chiar și după naționalizările care au avut drept scop salvarea unor instituții de la faliment. O politică serioasă de limitare a primelor, care, eventual, ar trebui acordate doar pentru rezultate stabile pe termen mediu și superioare mediei pe sistem; stimulente pentru personal în funcție de vânzări responsabile, și nu în funcție de campaniile pentru anumite produse bancare, care nu țin seama de nevoile consumatorilor; stimulentele ar trebui să pună în valoare calitatea capitalului uman sub aspectul contribuției profesionale, al satisfacției clienților, și al unui nivel mai ridicat de profesionalism.

1.16 CESE recomandă adoptarea unor măsuri serioase și eficiente de către autoritățile naționale de supraveghere, care nu par a fi foarte convinse de caracterul oportun al unei acțiuni care să nu fie doar moralizatoare, ci să și urmărească menținerea pe viitor a profilului de risc, explicit și ocult totodată. Multe operațiuni extrem de riscante, efectuate în vederea înmulțirii profiturilor și primelor, ar fi putut fi evitate.

1.17 CESE solicită eliminarea din legislația europeană a prevederii referitoare la ratingul privind clasificarea investițiilor și, implicit, acoperirea acestora prin fonduri de risc, conform principiilor Acordului Basel II, precum și revizuirea politicii de investiții de către autoritățile naționale.

1.18 Ratingul datoriei publice a statelor membre ar trebui efectuat numai prin intermediul unei agenții independente europene. Anunțurile privind reducerea nivelului de clasificare a datoriei publice a unei țări, cum s-a întâmplat, recent, cu Grecia și cu alte țări europene aflate în dificultate, au provocat o serie de dificultăți pe piețe și au incitat speculatorii la atacuri hotărâte, amplificând percepția unei crize grave.

1.19 Prin ajutoarele acordate Greciei va fi pus la adăpost sistemul financiar internațional, care a garantat datoria greacă cu sute de miliarde de euro, inclusiv pe baza încrederii în cea mai importantă bancă de afaceri din lume, care a ascuns finanțări importante, ce nu au apărut în conturile oficiale de la Atena. Numai băncile franceze (76,45 miliarde) și cele germane (38,57) au acordat împrumuturi în valoare de 115 miliarde de euro: contribuabilii europeni vor fi puși în situația să plătească, o dată mai mult, pentru comportamente ilegale. Nota de plată economică și socială, foarte încărcată, care va trebui achitată de cetățenii greci, este enormă.

1.20 CESE consideră că este cazul să fie aprofundată tema impozitării anumitor activități financiare, în special a celor cu caracter pur speculativ. În prezent, a fost adoptat un aviz pe această temă.

1.21 CESE recomandă să se pună la punct sisteme integrate de gestionare a crizei, care să prevadă criterii eficiente de alertă timpurie, de prevenire și de ieșire din criză. Trebuie instituite mecanisme demne de încredere, care să presupună responsabilitatea reciprocă a autorităților din statele membre, mai ales în ceea ce privește marile grupuri europene: în Europa Centrală și de Est, de exemplu, piețele financiare sunt deținute aproape în exclusivitate de societăți de asigurare și de bănci din Europa de Vest.

2. Introducere

2.1 „La rădăcina crizei se află mizeria morală.

Punctul de plecare al crizei economice? Eu nu cred în cauze spontane. Ceea ce îndeobște numim «criză economică» este de fapt o altă denumire a mizeriei etice.

Cauza este mizeria morală, criza nefiind decât urmarea acesteia. La noi în țară, sunt mulți cei care cred că banii sunt salvarea de la declinul economic. Mi-e teamă de consecințele acestei erori. În situația de față, nu avem nevoie de lovituri de teatru sau de manevre ingenioase.

Trebuie doar să adoptăm o atitudine morală față de ceilalți, față de muncă și de proprietatea publică.

Gata cu sprijinirea falimentelor, cu datoriile, gata cu valorile aruncate pe apa sâmbetei, gata cu exploatarea lucrătorilor; ar fi fost mai bine să recurgem la alte soluții, pentru a scăpa de sărăcia din perioada de după război și pentru a munci și economisi mai eficient, mai cu plăcere și mai cinstit, nu să ne dedăm leneviei și risipei. Ai dreptate, trebuie să depășim criza de încredere, dar nu prin mijloace tehnice, financiare sau de credit vom ieși la liman. Încrederea este o chestiune personală și nu o vom redobândi decât printr-un comportament moral și prin puterea exemplului personal”. Tomáš Bat'a, 1932.

2.2 Nu s-a schimbat nimic de atunci.

2.2.1 Citatul, apariție singulară într-un aviz al Comitetului, este o introducere mult mai potrivită decât o analiză doctă și recurentă a crizei, a erorilor politice comise de autoritățile de control, de societățile de rating, de mediul financiar și, în sfârșit, de investitori și acționari. Au curs valuri de cerneală: nu trebuie spus decât că măsurile adoptate, aflate în curs de examinare sau care urmează a fi luate în domeniul supravegherii macro- și microprudențiale sunt, în esență, valabile și întemeiate, dar lipsește încă acea legătură organică, structurală, dintre supravegherea pieței (bănci, asigurări, piețe financiare) și controlul sistemelor de plată, acestea din urmă putând da semnale prețioase – dacă sunt interpretate corespunzător – cu privire la situațiile de criză individuale sau la amenințările sistemice. Este momentul ca autoritățile să ia în considerare posibilitatea de a se dota cu acest sistem de controale încrucișate.

2.2.2 Societatea civilă nu mai are intenția de a lăsa, ca în trecut, dezbaterea privind viitorul sistemului financiar pe seama specialiștilor, a tehnicienilor și a responsabililor politici; dimpotrivă, dat fiind că urmările opțiunilor făcute se repercutează inexorabil asupra lucrătorilor, a întreprinderilor și cetățenilor, intenționează să participe activ la construirea unui sistem financiar sustenabil. Banii publici care au servit, mai întâi, la salvarea băncilor celor mai afectate, apoi, ca gură de aer indispensabilă unei economii sugrumate de criza de lichidități fără precedent, au contribuit la creșterea deficitelor și datoriilor publice, fiind astfel necesare măsuri corective suplimentare ce vor genera alte poveri și taxe, de care cetățenii nu aveau, cu siguranță, nevoie.

2.2.3 Sistemul financiar de după criză nu va mai trebui și nu va mai putea fi cel format de-a lungul ultimilor 20 de ani. El va trebui să renunțe la ritmul vertiginos de creștere, rezultat al unei politici pe termen scurt.

2.2.4 Într-adevăr, un nivel foarte înalt de rentabilitate a determinat întreprinderile mai motivate să inițieze o etapă a concentrărilor care, în urmă cu câțiva ani, ar fi fost de neconceput.

2.2.5 Aceste fuziuni au fost facilitate de liberalizare, de privatizarea din multe țări, dar, mai ales, de impulsul dat de directivele privind piața unică, acestea eliminând nu doar granițele teritoriale, ci și pe cele care delimitau diversele categorii specializate: bănci comerciale, bănci de investiții, societăți financiare, firme de brokeraj, depozitari de titluri, gestionari de sisteme de plată, societăți de asigurare etc.

2.2.6 Conglomeratele financiare formate se definesc printr-o eterogenitate accentuată, prin articulații complexe, prin acționariate încrucișate și acțiuni nominative de control, golden shares (în special în cazul fostelor bănci publice), ceea ce face ca supravegherea globală a structurilor să fie deosebit de dificilă, dacă nu chiar imposibilă. Abia acum, după furtuna care s-a abătut asupra piețelor, ne dăm seama de necesitatea instituirii unor forme transnaționale de supraveghere. Procesele decizionale înaintează însă prea lent. Puternice organizații financiare caută să limiteze acțiunea de reglementare a autorităților, reușind să convingă unele guverne europene să le susțină punctul de vedere. Raportul de Larosière, directivele conexe, revizuirea Acordului Basel II și modificarea Standardelor Internaționale de Contabilitate (IASB) avansează cu greu și multe promisiuni de schimbare par a se pierde pe parcurs.

2.3 Rentabilitatea

2.3.1 Rentabilitatea și creșterea

2.3.1.1 O rată înaltă a rentabilității a fost considerată dintotdeauna drept un indice de sănătate a unei întreprinderi. Totodată, ea este un element care îi susține creșterea în dimensiune, prin reinvestirea profiturilor. Prin reinvestirea tuturor profiturilor, o întreprindere a cărei rentabilitate a capitalului propriu (ROE) este de 10 % poate crește cu 10 % pe an, dacă raportul dintre datorii și mijloacele proprii rămâne constant: o creștere mai rapidă presupune o povară sporită a datoriei sau recursul la capital propriu suplimentar.

2.3.1.2 De aici rezultă că întreprinderile cele mai profitabile au mai multe posibilități de creștere și dezvoltare.

2.3.2 Rentabilitate și risc

2.3.2.1 Adeseori, pentru a avea o rentabilitate sporită, trebuie acceptate riscuri mai mari: în această privință, se estimează că rentabilitatea ajustată la risc este cea care contează. Doar creșterea rentabilității ajustate la risc reprezintă o reală creare de valoare (pentru acționari, bineînțeles, nu neapărat și pentru celelalte părți implicate).

2.3.2.2 Cine hotărăște care este nivelul corect al rentabilității ajustate la risc? Piața financiară, de bună seamă.

2.3.2.3 Ce am învățat de la criză în această privință? Că, deși capacitatea de interpretare și estimare a numeroase riscuri s-a îmbunătățit, piața nu este totdeauna în măsură să le cuantifice corect.

2.3.2.4 Prin urmare, anumite modele de rentabilitate și de dezvoltare, fie ale întreprinderilor, fie ale unor întregi economii, păreau de succes doar pentru că, pur și simplu, riscurile nu erau estimate corect.

2.3.2.5 Cea mai importantă lecție pe care trebuie s-o învățăm de pe urma crizei este că nu vom fi niciodată capabili să estimăm corect toate riscurile.

2.3.3 Motoarele rentabilității

2.3.3.1 Cele două motoare principale ale rentabilității, nu doar pentru întreprinderile financiare, sunt:

— sporirea eficienței, posibilă datorită economiilor de scară (creștere în dimensiune) și economiilor de gamă (creșterea ofertei în ceea ce privește gama de produse și servicii);

— inovarea: oferta de produse și servicii noi, în cazul cărora marjele de profit sunt mai mari, datorită unei concurențe mai reduse.

2.3.3.2 Din aceste motive, „ce este mare este și frumos” și „inovarea financiară este pozitivă” au fost, vreme îndelungată, sloganurile multor actori de pe piața financiară. Fapt este că au fost subestimate riscurile legate de acești factori. Să le amintim:

2.3.3.3 Dimensiune – economii de scară: riscul principal este riscul sistemic, de tipul too big to fail (prea mare ca să dea faliment).

2.3.3.4 Amploarea ofertei – economii de gamă: riscul principal este tot de natură sistemică, dar ar putea fi rezumat prin formula too interconnected to fail (prea interconectat ca să dea faliment).

2.3.3.5 Inovare financiară: inovarea financiară presupune introducerea unor produse/servicii noi, pentru gestionarea noilor riscuri sau pentru a gestiona riscuri cunoscute într-un mod nou. Dacă ar fi fost vorba de activități simple, ar fi fost deja duse la bun sfârșit. Estimarea riscurilor conexe este deseori destul de aproximativă.

2.4 La originea crizei financiare se află riscurile care nu au fost estimate corespunzător. Inovarea însă este esențială pentru a se atinge un nivel înalt de rentabilitate, prea înalt, dacă se iau în considerare ratele de creștere ale economiilor dezvoltate. Trebuie să urmărim mai degrabă cauza problemei decât urmările ei: trebuie să acceptăm rate de creștere mai scăzute decât cele cu valori exprimate prin două cifre, la care consideram că este nu numai legitim, ci chiar necesar să aspirăm. Aceasta fiindcă, prin definiție, este foarte probabil ca o rentabilitate foarte ridicată, într-o economie care nu mai poate crește ca acum 50 de ani, să presupună riscuri care nu pot fi trecute cu vederea. Dacă nu vom afirma că, într-o economie dezvoltată, nu are sens și este nesănătos să aspirăm la o rentabilitate cu două cifre a investițiilor noastre, vom cultiva în continuare sămânța răului care ne-a adus pe buza prăpastiei.

2.5 Activitatea băncilor și a intermediarilor financiari

Sistemul financiar acționează ca un intermediar pentru activitățile monetare și financiare și riscuri. Intermedierea riscurilor se realizează mai ales prin contractele derivate, în mare parte contracte extrabursiere (OTC). Politica monetară poate influența direct intermedierea monetară și financiară, dar este neputincioasă în ceea ce privește contractele derivate. Într-adevăr, derivatele recurg în foarte mică măsură la lichidități.

2.6 Riscurile derivatelor sau riscurile gestionării riscurilor.

Derivatele au fost principalul instrument de inovare financiară. Piața instrumentelor derivate extrabursiere (OTC market) a fost arena mecanismului de finanțare cu partajarea riscurilor (risk sharing), prin care riscurile asumate inițial de un singur actor erau transferate și divizate în nenumărate tranzacții. Teoretic, ar trebui să se ajungă astfel la o fragmentare și deci la neutralizarea caracteristicilor destabilizatoare inițiale ale riscurilor. S-a trecut însă cu vederea faptul că aceste tranzacții presupun nenumărate interconexiuni, care introduc un risc de contrapartidă greu de controlat, determinând de fapt pierderea percepției riscului global și un fenomen de tipul too interconnected to fail.

2.7 O foaie de parcurs pentru un sistem financiar mai stabil

Este greșit să afirmăm că, deoarece a contribuit la crearea premiselor crizei, inovarea financiară trebuie percepută ca având conotații negative. Nu se poate spune că toate cele întâmplate sunt, pur și simplu, un incident de parcurs, ci, dimpotrivă, că ele fac dovada faptului că, în această formă, sistemul nu mai este de acceptat.

O structură integrată de control al riscurilor trebuie să acționeze în trei direcții: instrumente, piețe și instituții.

2.7.1 Instrumentele

Nu ar trebui interzisă crearea de noi instrumente, ci, mai degrabă, aplicat un fel de mecanism de înregistrare care să stabilească cui pot fi ele oferite. Instrumentele neînregistrate pot fi folosite doar de operatori calificați. Ar trebui aplicat principiul valabil pentru medicamente: unele pot fi vândute aproape necondiționat, altele cu rețetă iar altele numai în cadrul anumitor structuri.

2.7.2 Instituțiile

Supravegherea microprudențială tradițională, care ar trebui să controleze stabilitatea individuală a unui intermediar, nu este suficientă. Pentru a construi un cadru macroprudențial, trebuie să se țină cont de următoarele două externalități importante:

— interconectarea – instituțiile financiare au expuneri comune, care amplifică consecințele negative ale riscurilor. Aici ne confruntăm din nou cu cele două probleme: too big to fail și too interconnected to fail;

— caracterul prociclic – sistemul financiar ar trebui să gestioneze riscurile sistemului real. În realitate, deseori se întâmplă ca dinamicile unuia să le susțină pe ale celuilalt, astfel încât, în loc să fie atenuate, fazele de expansiune și cele de contracție sunt exacerbate.

2.7.2.1 Prin intermediul sistemului bancar paralel, s-a urmărit nu doar, pe bună dreptate, o flexibilitate sporită, ci și eludarea normelor prudențiale. Actorii reglementați, băncile, de pildă, s-au folosit de el pentru așa-numitul arbitraj de reglementare, cu alte cuvinte pentru a spori efectul de pârghie financiară, în ciuda cerințelor operaționale ale legii. Acest sistem trebuie adus în perimetrul legislativ. Nu ar trebui ca băncile să se poată folosi de acest sistem pentru a se eschiva de la cerințele de capital pe care trebuie să le îndeplinească.

2.7.3 Piețele

Criza a demonstrat fără echivoc că piețele financiare nu au capacitatea autonomă de a se autocorecta pentru a ajunge la noi condiții de echilibru, în orice situație. Prin urmare, există posibilitatea unei treceri destul de rapide de la tranzacții din belșug la lipsa de lichidități.

2.7.3.1 Atunci când au loc tranzacții bilaterale, ca pe piața instrumentelor derivate extrabursiere, falimentul unei instituții poate să contamineze rapid mulți parteneri, riscul fiind, în consecință, sistemic. Pentru a reduce riscurile sistemice de pe piețe, în locul schimburilor bilaterale ar fi nevoie de schimburi cu partenerul central: în plus, ar trebui ca tranzacțiile să aibă loc pe o singură platformă sau pe un ansamblu bine determinat de platforme, ceea ce ar asigura o mai mare transparență a piețelor. Este probabil ca aceste condiții să implice o standardizare sporită a contractelor schimbate: acesta nu este un efect colateral nedorit, ci o consecință pozitivă, care va îmbunătăți transparența piețelor.

3. Guvernanța

3.1 Dacă piețele sunt greu de controlat, și mai greu de controlat este guvernanța: dacă, aparent, controlul revine celui care deține majoritatea, efectivă sau stabilită în urma unui acord, în realitate legislațiile diferite, unele dintre ele mai permisive, permit crearea unor entități financiare a căror origine nu este clară. Pe lângă problema de ordin general a transparenței, intră în discuție și aspectul complex al pătrunderii în mediul financiar a unor puteri oculte sau care țin de criminalitatea financiară. Este vorba aici despre fondurile suverane sau aflate sub control public, despre spălare de bani, evaziune fiscală, paradisuri fiscale, cu alte cuvinte, despre prezența –nu neapărat majoritară – a unor interese „neclare”. Problema nu este doar a marilor grupuri: ea se extinde, poate chiar în mai mare măsură, la multitudinea de întreprinderi financiare și de fonduri de investiții care nu sunt neapărat de mari dimensiuni. Dispozițiile directivelor instituie norme de admitere a persoanelor în organele de conducere și a acțiunilor în tranzacțiile la bursă, fără a face vreo referire la natura și originea capitalurilor, acceptându-se, implicit, recunoașterea acesteia drept licită. Nu este vorba aici despre introducerea unor norme noi, ci de stabilirea unor legături operaționale între autoritățile de anchetă și cele de supraveghere.

3.2 În cazul grupurilor mari, călcâiul lui Ahile este deseori chiar o guvernanță slabă, construită de și pentru managerii deveniți adevărați stăpâni ai întreprinderii. Provocată de integrarea progresivă între actorii pieței, diluarea capitalului a slăbit treptat acționarii de referință, aceștia neputându-se împotrivi uneori unei oferte publice de cumpărare ostile. La nivel internațional, grupuri mari au fost mai întâi cumpărate și apoi spoliate de concurenți, cu consecințe grave asupra economiei reale și a lucrătorilor.

3.3 „… într-un viitor relativ apropiat, societatea va fi organizată într-un sistem absolut diferit al instituțiilor fundamentale, economice, sociale și politice, chiar și principalele credințe sociale sau ideologii fiind cu totul altele. În noua structură socială, un grup diferit (sau o clasă) – managerii – va reprezenta clasa dominantă sau conducătoare”. (James Burnham, The Managerial Revolution: What is Happening in the World, New York: John Day Co., 1941).

3.4 Puterea politică, mai degrabă subordonată marilor manageri bancari, a sprijinit această transformare. Nici măcar cu ocazia achizițiilor recente de bănci, forțate, făcute de unele state, ea nu a fost capabilă să facă puțină ordine în relațiile dintre manager și acționari. Înfrângerea categorică suferită de președintele Obama în fața conducătorilor AIG, care au încasat 165 de milioane de dolari, luați direct din cele 170 de miliarde puse la dispoziție de Trezoreria SUA, dă măsura puterii fără de măsură, în cazul acesta nerușinată și arogantă, a managerilor. În Statele Unite, marile bănci s-au pus pe picioare mulțumită celor 787 de miliarde plătite ca stimul de contribuabili. După care și-au copleșit managerii cu prime (49,5 miliarde doar la Goldman Sachs, JPMorganChase și Morgan Stanley). Iar acum, tot datorită primelor magice, băncile fac economii, chiar și la impozite: dat fiind că aceste plăți sunt deductibile, întregul sistem (calculează Robert Willens LLC) va economisi cca 80 de miliarde. În Europa cifrele sunt mai modeste, dar Banca Regală a Scoției (RboS) a distribuit 1,3 miliarde de lire sterline. Nu s-a schimbat nimic!

3.5 Trebuie regândite cu seriozitate mecanismele de guvernanță, prin redistribuirea puterii în cadrul întreprinderii, între acționari și manageri, pentru ca fiecare să-și ocupe locul care i se cuvine.

3.6 Participarea părților implicate la guvernanță și o democrație economică mai avansată pot contribui la reechilibrarea puterii și la reorientarea strategiilor întreprinderilor, de pe termen foarte scurt pe termen lung, ceea ce, evident, ar reprezenta un avantaj pentru întreaga economie.

3.7 Profituri de durată și stabile, o gestionare avizată a riscurilor și o politică prudențială de investiții ar trebui să fie caracteristicile noilor orientări ale sistemului financiar, după etapa necugetată a ratelor de creștere cu două cifre.

4. Creditul: factor de dezvoltare și funcție socială

4.1 Rolul sistemului financiar, de orientare a resurselor către activități de producție, este de neînlocuit și are implicații sociale evidente și pozitive. Munca din întreprinderi și bogăția generată de acestea și datorită sprijinului primit de la bănci permit redistribuirea bunăstării și serviciilor către colectivități. Partajarea riscurilor de către societățile de asigurări induce stabilitate și liniște în activitatea economică.

4.2 Funcția socială nu trebuie însă confundată cu o evaluare „socială” a riscului. Banca este o întreprindere ca oricare alta și trebuie să răspundă de fondurile care îi sunt încredințate. Dacă finanțează o întreprindere care se îndreaptă către faliment, banca este pasibilă de urmărire penală iar în cazul unei persoane private va fi acuzată de a o fi îndemnat la îndatorare excesivă.

4.3 Singurul criteriu valabil de acordare a creditelor este cel al unei evaluări severe, obiective și responsabile a riscului, alături de o apreciere a scopurilor sociale ale fondurilor puse la dispoziție: este o diferență de alegere între cel care solicită fonduri pentru creșterea producției sau pentru a evita concedierile și cel care ar dori să-și transfere activitatea în străinătate. Acestea sunt criterii universale, valabile pentru toate băncile, mari și mici, fie că este vorba despre societăți pe acțiuni sau de bănci cooperatiste ori de case de economii; la fel, pentru cele cu funcții declarate „sociale”, ca acordarea de microcredite, credite etice sau credite responsabile din punct de vedere social.

5. Către un sistem financiar post-criză

5.1 Cu cca 80 de ani în urmă, Tomáš Bat'a arăta calea de urmat: o reîntoarcere hotărâtă la etica profesională; redescoperirea unor valori și principii care, cu timpul, și-au pierdut din influență; acceptarea de către investitori a unor rate de profit mai reduse dar mai stabile, ca rezultat al unei politici pe termen lung; separarea activităților cu caracter pur speculativ, care trebuie despărțite de restul activităților financiare și mai bine reglementate.

5.2 Un sistem financiar transparent, care să ofere suficiente informații, astfel încât riscul pe care îl presupun operațiunile propuse să fie clar: fie că este vorba de cardurile de credit de tip revolving (de curând, unor mari societăți emitente li s-a interzis să-și vândă în continuare produsele lor financiare care încălcă legile împotriva cămătăriei și a spălării banilor!), fie de produse financiare simple sau complexe.

5.3 Un sistem financiar responsabil din punct de vedere social. Goana după profituri rapide a determinat multe instituții financiare să pună accentul pe cantitate și pe volumul vânzărilor, în detrimentul calității serviciilor furnizate clientului. Mulți depunători s-au lăsat influențați de propunerile de cumpărare a unor produse financiare care s-au dovedit a nu corespunde câtuși de puțin nevoilor lor. În astfel de cazuri, a fost vorba mai degrabă de vânzări contrare bunei consilieri, bunului simț și standardelor profesionale de bază, decât de vânzări efectuate în urma unei consilieri corespunzătoare. Pentru obținerea unor rezultate mai bune, aceste vânzări au fost impulsionate prin presiuni comerciale cotidiene susținute, constând în premii și bonusuri, dar și prin presiuni similare unei hărțuiri morale, tot mai puternice, exercitate asupra celor care nu reușeau să atingă rezultatele cerute. Principiul stabilit prin lege cu privire la frauda comercială și la viciile ascunse ar trebui să fie valabil și pentru sistemul financiar.

5.4 Un sistem financiar responsabil din punct de vedere etic. Asociațiile din acest sector ar trebui să adopte inițiative de prevenire a fenomenelor anormale și să-și asume răspunderea de a aplica sancțiuni exemplare acelor întreprinderi care au fost găsite vinovate de rea-credință, care au comis fraude și ale căror comportamente sunt susceptibile de urmărire penală; până în prezent, asemenea luări de poziție au lipsit.

5.5 Un sistem financiar mai bine reglementat și controlat. Actorii din sistemul financiar sunt din ce în ce mai numeroși, în vreme ce scade capacitatea autorităților de supraveghere de a urmări îndeaproape evoluțiile pieței și capacitatea organismelor legislative de a face ordine pe piață și de a îndepărta de aceasta operatorii necorespunzători sau chiar organizațiile criminale. Se impune un efort de raționalizare, curățenie și ordine. Sectorul financiar, care trebuie să se conformeze unor modele de gestionare mai avansate, se distinge prin aceasta de celelalte sectoare. El vehiculează un capital specific, care constă în încrederea depunătorilor și a clienților, fără de care nu-și poate desfășura activitatea. Era suficientă adăugarea simbolului AAA într-un titlu pentru a-i insufla depunătorului încredere absolută. Realitatea a demonstrat că mecanismele puse la punct nu au fost nici pe departe sigure.

5.6 Un sistem financiar novator. Cercetarea cu privire la noi instrumente financiare, mai adaptate exigențelor pieței, trebuie să fie în continuare motorul economiei. Reducerea efectului de pârghie financiară, înmulțirea posibilităților de protecție împotriva riscurilor și satisfacția dată de un profit corect reprezintă calea de urmat: aceasta este întoarcerea în viitor. Doi pași înapoi pentru spiritul aventurier pot însemna trei pași înainte pentru viitorul dezvoltării durabile.