RAPORT AL COMISIEI CĂTRE CONSILIU ȘI PARLAMENTUL EUROPEAN PRIVIND EXPERIENȚA DOBÂNDITĂ DIN APICAREA DIRECTIVEI 2003/4/CE PRIVIND ACCESUL PUBLICULUI LA INFORMAȚIILE DESPRE MEDIU /* COM/2012/0774 final */





RAPORT AL COMISIEI CĂTRE CONSILIU ȘI PARLAMENTUL EUROPEAN PRIVIND EXPERIENȚA DOBÂNDITĂ DIN APICAREA DIRECTIVEI 2003/4/CE PRIVIND ACCESUL PUBLICULUI LA INFORMAȚIILE DESPRE MEDIU I. Introducere Comisia a elaborat prezentul raport de evaluare pentru Parlamentul European și pentru Consiliu, în conformitate cu articolul 9 alineatul (2) din Directiva 2003/4/CE[1] (denumită în continuare „directiva”) a Parlamentului European și a Consiliului privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului[2]. Raportul se bazează pe experiența dobândită de Comisie și de statele membre pe parcursul mai multor ani de aplicare a directivei. Conform cerințelor de la articolul 9 alineatul (1), fiecare stat membru a transmis un raport cu privire la modul în care pune în aplicare directiva. După cum se prevede la articolul 9 alineatul (2), raportul ține seama de evoluția tehnologiilor electronice. Prin urmare, această revizuire face parte din Agenda digitală pentru Europa[3]. Acesta se încadrează și în obiectivul general de a folosi „pe deplin tehnologiile informației și comunicațiilor”, stabilit în Strategia Europa 2020[4]. Prezentul raport se concentrează asupra noilor dispoziții, precum definițiile termenilor și diseminarea mai activă a informațiilor. Raportul trebuie analizat și în contextul noutăților de la nivelul politicii, cum ar fi comunicarea privind punerea în aplicare[5], în cadrul căreia Comisia a identificat accesul la informații ca prioritate cheie pentru îmbunătățirea punerii în aplicare a legislației de mediu și s-a angajat să evalueze cum ar putea face directiva mai eficientă. II. Principalele elemente ale directivei Directiva precedentă Directiva 90/313/CEE a pornit de la ideea că problemele de mediu sunt cel mai bine gestionate și că protecția mediului se va îmbunătăți în cele din urmă dacă toate persoanele în cauză se implică la un nivel corespunzător. Pentru a încuraja sensibilizarea și implicarea opiniei publice, directiva a oferit o serie de drepturi de acces la informații despre mediu și a prevăzut condițiile de bază în care acestea pot fi exercitate. Raportul Comisiei referitor la aplicarea directivei precedente[6] a concluzionat că aceasta a avut rezultate pozitive, dar a identificat și anumite deficiențe. Prin urmare, Comisia a decis să înlocuiască directiva cu una nouă. Modificări introduse de directivă Directiva se bazează pe experiența dobândită din aplicarea directivei precedente. În plus, la momentul în care a fost elaborată, Uniunea Europeană se pregătea să ratifice Convenția CEE‑ONU privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu (denumită în continuare „Convenția de la Aarhus”)[7]. În acest context, directiva a fost aliniată la dispozițiile în general mult mai cuprinzătoare ale Convenției de la Aarhus privind accesul la informații. Directiva a ținut seama și de evoluția tehnologiei comunicațiilor electronice, în special în ceea ce privește formatul în care trebuie furnizate informațiile. În cadrul său, s-a pus accentul mai puternic pe diseminarea activă a informațiilor și s-au stabilit norme mai detaliate în domenii în care Directiva 90/313/CEE făcea încă trimitere la legislația națională. Principalele modificări sunt: - o definiție mai largă a termenului „informații despre mediu” care să cuprindă o gamă mai mare de probleme legate de mediu; - o definiție mai largă a termenului „autorități publice”, care să includă persoane care îndeplinesc funcții administrative publice; - dispoziții mai detaliate privind forma în care se pun la dispoziție informațiile, inclusiv o obligație generală de a furniza informații în formatul cerut și posibilitatea de a folosi mijloace electronice; - un termen limită mai scurt, de o lună, pentru punerea la dispoziție a informațiilor solicitate, care se prelungește cu încă o lună dacă volumul și complexitatea informațiilor impun acest lucru; - limitări ale motivelor care stau la baza unui refuz. Cererile de informații pot fi refuzate numai în cazul în care dezvăluirea lor ar afecta în mod negativ unul dintre interesele enumerate. Excepțiile se interpretează restrictiv, ținând seama de interesul public deservit de dezvăluirea respectivelor informații; - limitări ale motivelor care stau la baza unui refuz dacă cererea se referă la informații despre emisiile în mediu („regula privind emisiile”); - obligații suplimentare pentru autoritățile naționale de a strânge și difuza informații în plus față de obligația de a dezvălui informații; - obligații suplimentare pentru autoritățile naționale de a oferi asistență publicului care solicită acces la informații; - proceduri îmbunătățite pentru reexaminarea actelor sau a omisiunilor autorităților publice, în special în fața unei instanțe sau a unui organism independent și imparțial instituit prin lege. III. Transpunerea de către statele membre În temeiul articolului 10, Directiva trebuia transpusă în legislațiile naționale până la 14 februarie 2005 (1 ianuarie 2007 pentru Bulgaria și România). Cu toate acestea, majoritatea statelor membre au întârziat cu transpunerea sa. Prin urmare, Comisia a demarat acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor și, apoi, acțiuni în fața Curții. Trei cauze, împotriva Germaniei, Greciei și Spaniei[8], au fost totuși închise după ce aceste state membre au transpus directiva. În două cauze, Curtea de Justiție a hotărât că, prin faptul că nu au adoptat, în termenul prevăzut, toate actele cu putere de lege și normele administrative necesare pentru transpunerea directivei, Austria[9] și Irlanda[10] nu și-au îndeplinit obligațiile care le revin în temeiul directivei. Între timp, toate statele membre au transpus directiva în cauză[11]. IV. Procedura de revizuire Ca prim pas al procedurii de revizuire prevăzute la articolul 9, statele membre au fost invitate să prezinte un raport referitor la experiența lor în ceea ce privește aplicarea directivei. Conform cerințelor de la articolul 9 alineatul (1), Comisia le-a trimis un document de orientare la 19 iunie 2007. Comisia le-a cerut statelor membre să prezinte o descriere generală a măsurilor luate pentru implementarea directivei, să înainteze un raport referitor la impactul lor, să se concentreze pe fiecare articol al directivei și să furnizeze orice fel de statistici. Comisia a constatat întârzieri în transmiterea rapoartelor naționale. Până la termenul stabilit în directivă (14 august 2009), s-au primit mai puțin de jumătate dintre rapoarte. După ce a trimis invitații suplimentare în acest sens, în decembrie 2009, Comisia a lansat 11 proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor. Până la mijlocul lunii aprilie 2010, s‑au primit toate rapoartele naționale. Acestea au fost traduse până la sfârșitul lunii iulie 2010[12], apoi a început evaluarea tuturor rapoartelor. Comisia a dobândit de asemenea experiență în cursul îndeplinirii sarcinilor sale, în special prin soluționarea reclamațiilor și monitorizarea conformității. Petițiile și întrebările parlamentare au constituit o altă sursă prețioasă de informații despre măsura în care statele membre își îndeplineau obligațiile. Și Curtea Europeană de Justiție a pronunțat hotărâri în privința mai multor dispoziții. V. Aplicarea directivei Aceasta este prima evaluare a aplicării directivei. După cum s-a menționat anterior, majoritatea statelor membre au înregistrat întârzieri în transpunerea acesteia. Unele dintre ele au subliniat în rapoartele lor naționale că, din acest motiv, nu au putut evalua integral impactul acesteia la momentul respectiv. Prin urmare, experiența lor nu poate fi considerată foarte concludentă în acest stadiu. Cu toate acestea, Comisia dorește să tragă deja o serie de concluzii și să identifice domeniile care necesită o atenție sporită. Unele state membre au transpus directiva în numeroase acte legislative. Acest lucru ar putea face dificilă pentru cetățeni identificarea legislației aplicabile atunci când doresc să își exercite dreptul la acces. În general, statele membre au considerat că directiva a avut un impact pozitiv asupra implicării societății civile. În schimb, sarcina administrativă a fost o problemă majoră pentru mai multe dintre statele membre. În opinia Comisiei, la nivel global, nivelul de transpunere pare satisfăcător. Există însă o serie de dificultăți în ceea ce privește atât transpunerea, cât și aplicarea în practică. Acestea sunt descrise în cele ce urmează. Articolul 2 - Definiții a) „Informații despre mediu” Definiția „informațiilor despre mediu” din directivă cuprinde informațiile sub orice formă referitoare la starea mediului sau la starea sănătății și siguranței umane. Ea este aceeași cu definiția din Convenția de la Aarhus. Clasificarea corectă este importantă, deoarece „informațiile despre mediu” intră sub incidența dispozițiilor specifice ale directivei, care tind să ofere un acces mai larg decât se oferă în cazul informațiilor administrative generale. Comisia a constatat numai cazuri izolate de transpunere incorectă, mai exact incompletă sau ambiguă, a definiției „informațiilor despre mediu” în legislațiile statelor membre și urmărește aceste aspecte împreună cu statele membre în cauză. În ceea ce privește aplicarea definiției, Comisia a luat cunoștință, în special prin intermediul plângerilor, de cazuri în care autoritățile naționale au ezitat să clasifice drept „informații despre mediu” anumite documente tehnice ori specifice unui anumit sector. Curtea de Justiție interpretează definiția „informațiilor despre mediu” de la articolul 2 alineatul (1) în sens larg. În hotărârea sa din 16 decembrie 2010 în cauza C-266/09, Stichting Natuur en Milieu and Others v College voor de toelating van gewasbeschermingsmiddelen en biociden, Curtea a inclus o procedură de autorizare a unui produs de protecție a plantelor în acest termen. Această definiție largă a „informațiilor despre mediu” stabilește un precedent important pentru interpretarea articolului 2 alineatul (1) de către statele membre. Instanțele naționale sau autoritățile precum Ombudsmanul și-au făcut deja cunoscute pozițiile în privința definiției „informațiilor despre mediu” din legislațiile lor naționale. Acestea par să fi urmat definiția largă indicată de Curte. Comisia urmărește în prezent doar un număr limitat de presupuse interpretări prea restrânse date de autoritățile publice. b) „Autoritate publică” Articolul 2 alineatul (2) din directivă definește autoritățile publice în sens larg și funcțional, ca și Convenția de la Aarhus. Termenul include organisme care îndeplinesc funcții administrative publice, care au responsabilități sau funcții publice sau care prestează servicii publice. Marea majoritate a statelor membre au transpus termenul corect. Au apărut totuși unele dificultăți în procesul de aplicare, și anume în a determina dacă un anumit tip de organism intră în sfera acestei definiții. Printre exemplele de entități pe care statele membre individuale le-au considerat „autorități publice”, în unele cazuri în urma unor hotărâri ale instanțelor naționale, se numără producătorii de energie termică, societățile de gestionare din sectorul apei și al deșeurilor și fundațiile locale de mediu. La întrebarea dacă o anumită entitate poate fi considerată drept „autoritate publică” nu se poate răspunde la modul general, ci se decide de la caz la caz. Comisia a constatat că, per ansamblu, statele membre aplică în mod corect definiția largă a „autorității publice” de la articolul 2 alineatul (2). Articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf permite statelor membre să nu includă în definiție „organismele sau instituțiile atunci când acestea acționează în baza capacităților lor judiciare sau legislative”. În hotărârea sa din 14 februarie 2012 în cauza C-204/09 privind o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare de la Bundesverwaltungs­gericht (Germania), Flachglas Torgau GmbH v Republica Federală Germania, Curtea de Justiție a interpretat în sens larg derogarea privind acțiunea legislativă. Curtea a statuat că ministerele care participă la procesul legislativ pot fi exceptate pe durata procesului. Articolul 3 – Accesul la informații despre mediu la cerere a) Termenele Articolul 3 alineatul (2) prevede că, având în vedere orice termene specificate de solicitant, informațiile despre mediu trebuie puse la dispoziția acestuia cât mai repede posibil, dar cel târziu în termen de o lună de la primirea cererii. În cazul în care informațiile sunt numeroase și complexe, termenul poate fi prelungit cu încă o lună, situație în care trebuie indicate motivele. Termenul pentru răspunsul la cererile de informații despre mediu se aplică diferit de către statele membre. Unele prevăd chiar termene inițiale mai scurte (5, 14, 15 sau 20 de zile lucrătoare), ceea ce este în conformitate cu directiva. Cele două cerințe pereche care prevăd că solicitantul poate specifica un interval de timp și că informațiile trebuie furnizate cât mai curând posibil nu au fost puse în aplicare de către fiecare stat membru. În plus, în cazurile în care termenul este prelungit, legislația națională nu prevede întotdeauna că trebuie informat solicitantul și că trebuie indicate motivele. Este vorba însă doar de un număr limitat de cazuri, iar marea majoritate a statelor membre au transpus aceste cerințe în mod corect. Unele state membre au considerat că le este greu să furnizeze informațiile solicitate în timp util, de exemplu, în cazurile în care informațiile sunt deținute de mai multe departamente sau atunci când se confruntă cu un volum mare de cereri în același timp. În egală măsură, consultarea cu părțile terțe vizate de cerere a făcut ca termenele să fie dificil de respectat. Unele state membre permit nerespectarea termenelor în caz de forță majoră sau în anumite circumstanțe. Aceste excepții sunt mai cuprinzătoare decât cele prevăzute de directivă și pot da naștere unor probleme de interpretare. Comisia urmărește aceste cazuri de neconformitate. În ansamblu, intervalul de timp mai scurt, introdus de directivă, pentru răspunsul la cererile de informații despre mediu pare rezonabil. Preocupările exprimate de unele state membre despre cum s-ar putea respecta termenele stabilite în directivă contrastează cu termenele chiar mai scurte stabilite de alte state membre. Dacă informațiile sunt puse la dispoziție pe scară largă pe internet, sarcinile autorităților publice privitoare la informații ar trebui să se ușureze. b) Măsuri practice Articolul 3 alineatul (5) enumeră anumite modalități practice pentru ca statele membre să sprijine publicul care solicită accesul la informații despre mediu (de exemplu, asistență sau crearea de registre sau de liste). Acestea constituie o premisă puternică pentru ca publicul să își exercite efectiv drepturile în temeiul directivei. Cu toate acestea, unele state membre nu le‑au pus încă în aplicare în totalitate. În speță, este nevoie să se acorde mai multă atenție literei (b), care impune statelor membre să se asigure că listele autorităților publice sunt accesibile publicului. Cele mai bune practici de punere în aplicare a articolului 3 alineatul (5) constau în desemnarea unor funcționari responsabili cu informarea și a unor puncte de informare, furnizarea de informații cu privire la responsabilitățile fiecărei autorități publice, publicarea de registre cu informațiile de mediu disponibile și crearea de rețele de informare și de baze de date accesibile publicului. Statele membre furnizează informațiile necesare în temeiul articolului 3 alineatul (5) în primul rând prin intermediul internetului, și apoi, în unele cazuri, prin broșuri specifice. Aceste modalități îndeplinesc cerințele. Articolul 4 - Excepții Lista excepțiilor de la articolul 4 din directivă reflectă articolul 4 alineatele (3)-(5) din Convenția de la Aarhus. Aceasta chiar oferă, parțial, mai multe drepturi de acces decât convenția[13]. Articolul 4 este una dintre principalele dispoziții ale directivei. Acesta conține o listă exhaustivă a tuturor cazurilor în care statele membre pot refuza o cerere de informații despre mediu. Regula generală este ca informațiile să fie dezvăluite, mai puțin în cazul în care se aplică una dintre excepțiile specifice. Statele membre pot să nu adauge noi excepții pe listă, însă nici nu au obligația de a transpune toate excepțiile posibile în legislațiile lor naționale, în conformitate cu principiul general conform căruia statele membre sunt libere să ofere un acces mai larg decât cel prevăzut de directivă. De exemplu, unele state membre nu au transpus excepțiile pentru cererile care erau în mod evident nerezonabile sau prea generale, permițând astfel un acces mai larg la informațiile despre mediu. Punerea în aplicare a articolului 4 nu este încă pe deplin satisfăcătoare în fiecare stat membru. Printre domeniile problematice se numără: Adăugări ilegale pe lista de excepții Unele legislații naționale adaugă în mod nejustificat motive de refuz la cele prevăzute de directivă. Un stat membru scutește informațiile de la dezvăluire odată ce au fost clasificate drept confidențiale. Un alt stat membru a refuzat în mod sistematic întrebări despre anumite proceduri care puteau conține informații despre mediu dacă solicitantul nu era implicat în respectivele proceduri. Toate acestea sunt exemple de transpunere și/sau aplicare neconformă a directivei, iar Comisia le urmărește în consecință. Definiții Statele membre consideră că anumiți termeni, deși utilizați în directiva precedentă, prezintă încă dificultăți atunci când este vorba de interpretare. Printre aceștia se numără „în mod evident nerezonabilă” sau „comunicări interne”. Jurisprudența Curții de Justiție oferă îndrumări prețioase în acest sens. Cauza C-204/09, Flachglas Torgau (a se vedea mai sus), face trimitere, printre altele, la definiția „confidențialității procedurilor desfășurate de autoritățile publice” de la articolul 4 alineatul (2) litera (a)[14]. Pentru chestiunile care nu sunt încă tranșate de jurisprudență, una dintre soluțiile adoptate de statele membre a fost aceea de a adăuga indicații suplimentare în măsurile de transpunere pentru a delimita acești termeni. Transpunerea de noi dispoziții Directiva a adăugat noi dispoziții la articolul 4. Paragraful privind interpretarea restrictivă a excepțiilor, compararea intereselor și „regula privind emisiile” (prezumția legală că interesul public servit de dezvăluire prevalează în cazul în care cererea se referă la emisii în mediu) nu a făcut parte din directiva precedentă [articolul 4 alineatul (2) al doilea paragraf]. Același lucru este valabil și pentru paragrafele referitoare la Directiva privind protecția datelor[15] și la faptul că solicitantului trebuie să i se furnizeze informații dacă cererea este respinsă pe motiv că aceasta vizează materiale în curs de finalizare. Se pare că de multe ori statele membre nu au transpus aceste noi dispoziții sau nu au făcut-o în mod corect. De exemplu, unele nu au prevăzut nicio dispoziție specifică conform căreia motivele de refuz trebuie interpretate în mod restrictiv, și nici nu prevăd în mod expres compararea intereselor vizate. Curtea de Justiție a oferit deja îndrumări utile cu privire la interpretarea articolului 4 alineatul (2) al doilea paragraf. Cauza C-266/09, Stichting Natuur en Milieu (a se vedea mai sus), se referă la echilibrul dintre dreptul de acces al publicului la informațiile despre mediu și tratamentul confidențial al informațiilor comerciale și industriale. Curtea a confirmat că, după cum se indică în textul celui de-al doilea paragraf, compararea intereselor trebuie să se facă în fiecare caz în parte și că protecția informațiilor comerciale sau industriale este limitată dacă vizează informații despre emisiile în mediu (aplicarea „regulii privind emisiile”). Cauza C-71/10, cu privire la o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de UK Supreme Court, Office of Communications v The Information Commissioner, se referă, de asemenea, la compararea interesului public servit de dezvăluire cu interesele protejate în temeiul articolului 4 alineatul (2). Erau în joc mai multe interese protejate, dar niciunul, în sine, nu ar fi fost suficient pentru a prevala asupra interesului public legat de dezvăluire. La 28 iulie 2011, Curtea de Justiție a hotărât că, în cadrul evaluării comparative a intereselor publice servite de dezvăluire în raport cu interesele servite de refuzul dezvăluirii, trebuie să țină seama în mod cumulativ de interesele separate protejate în temeiul articolului 4 alineatul (2). Relația cu alte acte legislative ale UE O altă problemă o reprezintă relația dintre articolul 4 și dispozițiile privind accesul la informații din legislația UE specifică unui anumit sector. Ca regulă generală, un act legislativ specific unui sector are rol de „lex specialis”, prevalând asupra dispozițiilor generale privind accesul din directivă. Cu toate acestea, numeroase acte legislative specifice unui sector cuprind dispoziții referitoare la relația lor cu directiva[16], fie permițând accesul general la informații care fac obiectul directivei, fie precizând mai detaliat domeniul de aplicare al directivei în ceea ce le privește[17]. Cu toate acestea, poate fi dificil de stabilit cu certitudine ce instrument juridic se aplică unui caz specific. Există deja un volum de jurisprudență pe acest subiect. În hotărârea sa din 17 februarie 2009 în cauza C-552/07, Commune de Sausheim v Pierre Azelvandre[18], Curtea a hotărât că un stat membru nu poate invoca o excepție dintre cele prevăzute la articolul 4 alineatul (2), printre care nici „securitatea publică”, pentru a refuza accesul la informații care ar trebui să fie publice în temeiul directivei privind OMG[19]. Prin urmare, cerințele referitoare la transparență care decurg din directiva privind OMG prevalează asupra excepției care urmărește protecția ordinii publice sau a altor interese în temeiul directivei. În hotărârea sa din 22 decembrie 2010 în cauza C-524/09, Ville de Lyon v Caisse des dépôts et consignations, Curtea a examinat, în speță, dacă informațiile privind comercializarea certificatelor de emisii de gaze cu efect de seră trebuie considerate „date privind emisiile în mediu” în sensul articolului 4, caz în care nu ar putea să li se opună „confidențialitatea informațiilor comerciale sau industriale”. Cu toate acestea, aceasta a constatat că furnizarea acestor informații este reglementată de normele specifice privind confidențialitatea în sistemul de comercializare a certificatelor de emisii[20]. În ceea ce privește forma și conținutul refuzurilor [articolul 4 alineatul (5)], un stat membru prevede în continuare refuzul tacit, și anume atunci când se presupune că autoritatea națională refuză cererea dacă nici nu pune la dispoziție informațiile respective, și nici nu transmite un refuz în scris înainte de expirarea termenului. Un astfel de refuz tacit contravine totuși directivei, care prevede un răspuns expres, cu menționarea motivelor, în fiecare caz în parte[21]. Cea mai bună practică în rândul statelor membre în ceea ce privește forma refuzurilor este reprezentată de necesitatea de a oferi un răspuns scris în orice caz, chiar și atunci când cererea nu a fost făcută în scris, cerință care este chiar mai strictă decât ceea ce se prevede în directivă. Comisia va continua să țină legătura cu statele membre pentru a asigura transpunerea corectă a directivei. Statele membre sunt invitate să furnizeze îndrumări suplimentare autorităților lor pentru a evita aplicarea ambiguă sau arbitrară a excepțiilor. Articolul 5 – Taxe Articolul 5 urmărește să împiedice obstacolele financiare din calea drepturilor la informații în temeiul directivei. La alineatul (1) se prevede că accesul la registre sau liste și examinarea informațiilor in situ trebuie să fie gratuite. Accesul complet liber la informații in situ reprezintă în continuare o provocare pentru unele state membre. La alineatul (2) se adaugă că orice taxe pentru furnizarea informațiilor despre mediu trebuie să se limiteze la o sumă rezonabilă. În general, așa se și procedează. La alineatul (3) se cere statelor membre să furnizeze informații despre orice taxe, inclusiv despre situațiile în care acestea sunt percepute sau în care se pot acorda scutiri. Aceste informații sunt în general disponibile în statele membre. Cu toate acestea, accesul la norme clare referitoare la taxele percepute ar putea fi îmbunătățit mai mult pentru a se asigura o mai mare transparență. Acest lucru este valabil mai ales în cazurile în care statele membre au optat să facă normele disponibile doar la nivel local. În această situație, disponibilitatea lor ar trebui îmbunătățită prin alte mijloace, precum site‑urile web specializate, pentru a crea un cadru ușor accesibil și bine structurat în privința taxelor. Unele state membre au adoptat acte legislative care indică în mod clar costurile imputate. Această soluție asigură certitudinea juridică și, totodată, garantează disponibilitatea pe scară largă. Articolul 6 – Accesul la justiție Dreptul la o cale de atac eficientă este garantat de articolul 19 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană („Statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii”) și de articolul 47 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a UE („Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă […]”). Articolul 6 din directivă aplică dreptul la o cale de atac eficientă în cazul informațiilor despre mediu. Acesta prevede două căi de atac: revizuirea administrativă și revizuirea în instanță sau pe lângă alt organism independent și imparțial instituit prin lege. În afară de câteva excepții, statele membre au transpus în mod corect articolul 6. În paralel cu evaluarea transpunerii legislației de către statele membre, Comisia a lansat și un număr restrâns de proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, în principal pentru a asigura transpunerea cerințelor referitoare la o procedură de revizuire care să fie „rapidă” și „puțin costisitoare”. Există totuși anumite deficiențe în aplicarea articolului 6 în unele state membre. Pentru ca dispozițiile directivei să fie eficiente, acestea trebuie aplicate în cazul tuturor căilor de atac. De exemplu, autoritățile administrative autorizate să se ocupe de acțiunile introduse în primă instanță sau în apel trebuie să fie independente unele față de altele și să fie capabile să ia decizii care să respecte directiva. O serie de state membre au creat deja un tribunal special pentru acțiunile în primă instanță. Această bună practică nu trebuie să conducă însă la ineficiență în a doua etapă de apel, sub forma unor proceduri costisitoare și de durată. Garanțiile procedurale care acoperă toate instanțele sunt importante pentru a asigura accesul deplin la justiție și pentru a evita cazurile în care există o singură instanță eficientă pentru introducerea unei căi de atac, în timp ce etapele ulterioare rămân costisitoare și greoaie. Organismele care supraveghează proasta administrare, cum este Ombudsmanul, joacă, de asemenea, un rol important în a asigura căi de atac eficiente. Ele ar trebui să fie însă considerate complementare unui sistem de recurs eficient. Aceste deficiențe ale procesului de punere în aplicare sunt abordate de Comisie și de statele membre și necesită acțiuni suplimentare la nivel de stat membru, care să fie monitorizate de Comisie. Articolul 7 - Diseminarea informațiilor despre mediu Articolul 7 prevede diseminarea activă și sistematică a informațiilor despre mediu în rândul publicului, în special prin intermediul telecomunicațiilor computerizate și/sau al tehnologiei electronice. Articolul 7 alineatul (2) indică ce tip de informații trebuie să fie puse la dispoziție (de exemplu, texte juridice, politici, planuri și programe, rapoarte și studii, date sau date rezumative rezultate din monitorizarea activităților care afectează sau care este posibil să afecteze mediul). Tehnologia electronică este esențială pentru realizarea obiectivelor directivei (articolul 1) și pentru aplicarea dispozițiilor sale. Directiva nu prescrie tipurile de tehnologie electronică care ar trebui folosite. Cu toate acestea, mijloacele alese trebuie să fie ușor accesibile și să nu creeze obstacole suplimentare pentru furnizarea de informații. Articolul 7 permite totodată statelor membre să se adapteze la evoluția tehnologiilor. O bună utilizare a tehnologiilor poate contribui și la reducerea costurilor și a sarcinii administrative aferente răspunsului la cererile de dezvăluire de informații, care reprezintă o preocupare pentru mai multe state membre. Statele membre au pus în aplicare articolul 7 în moduri diferite. Majoritatea oferă portaluri electronice și/sau site-uri web pentru a da acces la anumite categorii de informații menționate la articolul 7 alineatul (2) la diferite niveluri ale administrației publice. Cu toate acestea, în unele cazuri este dificil să se găsească informații online despre modul în care sunt transpuse directivele de mediu în legislația națională și despre modul în care autoritățile își îndeplinesc sarcinile. În general, pentru ca informațiile să poată fi utilizate mai simplu și mai eficient, este necesar să se facă mai multe progrese în ceea ce privește organizarea modului de diseminare activă. Directiva poate fi considerată drept cel mai cuprinzător act legislativ al UE referitor la diseminarea activă a informațiilor despre mediu. Există totuși și alte acte, precum directivele Inspire[22] și ISP[23], precum și inițiative precum SPIM[24], care oferă la rândul lor acces larg la o serie de informații electronice deținute de organismele publice. Împreună, toate aceste acte constituie un cadru pentru schimbul de informații despre mediu, inclusiv de date obținute din activitățile de monitorizare. Acest context mai larg, care se află într-un proces continuu de evoluție, influențează punerea în aplicare a articolului 7. Este de dorit să se atingă un grad ridicat de coordonare pentru a se asigura o coerență la nivel global a tuturor instrumentelor și inițiativelor relevante. Articolul 8 - Calitatea informațiilor despre mediu Articolul 8 stabilește standarde de calitate pentru informațiile despre mediu compilate. Statele membre ar trebui să urmărească, în măsura în care acest lucru depinde de ele, să se asigure că datele sunt actualizate, exacte și comparabile. Informațiile despre mediu ar trebui să permită utilizatorilor să participe în mod semnificativ la dezvoltarea și aplicarea politicii de mediu și să evalueze eficiența acesteia. Calitatea datelor s-a dovedit a fi un obiectiv dificil, deoarece depinde în mare măsură de resurse, capacitate și tehnologie. În plus, de multe ori, nu există nicio metodă standard prin care să se garanteze și să se evalueze calitatea datelor și prin care să se obțină comparabilitatea informațiilor despre mediu. Calitatea este relevantă și pentru alte directive în domeniul mediului, deoarece acțiunile de rigoare sunt adesea declanșate de monitorizarea stării mediului sau de alte informații referitoare la punerea în aplicare. În pofida acestui lucru și a progreselor realizate pe mai multe fronturi, au fost semnalate probleme de calitate în diferite domenii ale politicii de mediu[25]. VI. Concluzii și perspective Comisia consideră că aplicarea directivei a îmbunătățit considerabil accesul, la cerere, la informații despre mediu. Comisia urmărește cazurile individuale de încălcări ale legislației din anumite state membre. Comisia estimează că, în timp, noile dispoziții vor fi integrate adecvat în ordinea juridică a statelor membre și aplicate riguros de autoritățile acestora. Apariția societății informaționale, care pune accentul mai mult pe un acces larg, necesită schimbarea abordării dominate de nevoia de informații la cerere cu o abordare axată pe diseminarea activă și pe scară largă, utilizând cele mai noi tehnologii. Directiva lasă statelor membre o marjă de flexibilitate în ceea ce privește alegerea mijloacelor potrivite de diseminare activă a informațiilor despre mediu și adoptarea schimbărilor survenite în telecomunicațiile computerizate și în tehnologia electronică. Unele state membre au creat site-uri ușor de folosit, care, de exemplu, permit publicului să vizualizeze pe o hartă nivelul de epurare a apelor uzate în orașul sau localitatea lor. În acest context, Comisia invită toate statele membre să utilizeze pe scară cât mai largă dispozițiile privind diseminarea activă. În conformitate cu Comunicarea privind punerea în aplicare și cu concluziile adoptate ulterior de Consiliu la 11 iunie 2012, precum și cu cel de-al șaptelea program de acțiune pentru mediu[26], Comisia va urmări să ajute statele membre să structureze mai bine informațiile în vederea diseminării active[27]. Comisia va realiza și studii separate pentru a examina mai în detaliu practicile curente de diseminare activă și provocările legate de calitatea informațiilor despre mediu. În funcție de rezultat și de evoluțiile pe scară mai largă din domeniul tehnologiei informațiilor, Comisia va decide dacă, pe viitor, ar putea fi necesare modificări ale directivei. [1] JO L 41, 14.2.2003, p. 26. [2] Directiva 90/313/CEE a Consiliului din 7 iunie 1990 privind libertatea de acces la informații în domeniul mediului (JO L 158, 23.6.1990, p.56). Abrogată de directivă cu efect de la 14 februarie 2005. [3] Comunicare din partea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor intitulată „O Agendă digitală pentru Europa”, 26.8.2010, COM(2010) 245 final/2. [4] Comunicare a Comisiei din 3 martie 2010 intitulată „ Europa 2020 - O strategie europeană pentru o creștere inteligentă, ecologică și favorabilă incluziunii, COM(2010) 2020, p. 9. [5] Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor din 7 martie 2012 intitulată „Optimizarea avantajelor obținute de pe urma măsurilor UE în domeniul mediului: creșterea încrederii prin ameliorarea cunoștințelor și a capacității de reacție”, COM(2010) 95 final. [6] Raport al Comisiei către Consiliu și Parlamentul European cu privire la experiența dobândită din aplicarea Directivei 90/313/CEE a Consiliului din 7 iunie 1990 privind libertatea de acces la informații în domeniul mediului, COM(2000) 400 final. [7] Comunitatea Europeană a semnat Convenția de la Aarhus la 25 iunie 1998 și a ratificat-o la 17 februarie 2005. Convenția a intrat în vigoare la 30 octombrie 2001. [8] Cauzele C-44/07, C-85/06, respectiv C-53/06. [9] Hotărârea din 5 iulie 2007 în cauza C-340/06, Rep. 2007, p. I-96. [10] Hotărârea din 3 mai 2007 în cauza C-391/06, Rep. 2007, p. I-65. [11] O listă a măsurilor de transpunere comunicate de statele membre Comisiei este disponibilă la adresa: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:72004L0003:EN:NOT#FIELD_RO [12] Rapoartele statelor membre și traducerile aferente sunt publicate pe site-ul Europa, la adresa: http://ec.europa.eu/environment/aarhus/reports_ms.htm. [13] De exemplu, directiva indică în mod explicit o gamă mai largă de excepții care nu pot fi invocate dacă cererea se referă la informații despre emisiile în mediu („regula privind emisiile”). [14] Curtea a statuat că, în sensul articolului 4 alineatul (2) litera (a) din directivă, confidențialitatea procedurilor desfășurate de autoritățile publice este „îndeplinită ca urmare a existenței, în legislația națională a statului membru în cauză, a unei norme care prevede, la modul general, că confidențialitatea procedurilor desfășurate de autoritățile publice constituie un motiv de refuz al accesului la informațiile despre mediu deținute de aceste autorități”, cu condiția ca noțiunea de „proceduri” să fie clar stabilită. [15] Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date; JO L 281, 23.11.1995, p. 31. [16] Directiva Inspire (a se vedea trimiterea de mai jos), de exemplu, prevede la articolul 2 că acesta nu aduce atingere Directivei 2003/4/CE. [17] Articolul 22 din Directiva Seveso III, de exemplu, face trimitere la articolul 4 din directivă (Directiva 2010/18/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 iulie 2012 privind controlul pericolelor de accidente majore care implică substanțe periculoase, de modificare și ulterior de abrogare a Directivei 96/82/CE a Consiliului, JO L 197, 24.7.2012, p. 1). [18] Rep. 2009, p. I-987. [19] Directiva 2001/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind diseminarea deliberată în mediu a organismelor modificate genetic, JO L 106, 17.4.2001, p. 1. [20] Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului, modificată prin Directiva 2004/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 2004 și prin Regulamentul (CE) nr. 2216/2004 al Comisiei din 21 decembrie 2004 privind un sistem de registre standardizat și securizat în conformitate cu Directiva 2003/87 și cu Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului. Articolul 17 din Directiva 2003/87/CE prevede accesul la informațiile care fac obiectul Directivei 2003/4/CE. [21] În hotărârea sa din 21 aprilie 2005 în cauza C-186/04, Housieux, Curtea a hotărât deja, referitor la directiva anterioară, că un refuz implicit este ilegal (Rec. 2005, p. I-3299). Un refuz tacit poate fi numai un dispozitiv destinat să permită o protecție juridică eficientă și un mijloc de disciplinare a autorității publice. [22] Directiva 2007/2/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 martie 2007 de instituire a unei infrastructuri pentru informații spațiale în Comunitatea Europeană (Inspire), JO L 108, 25.4.2007, p. 1. [23] Directiva 2003/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 noiembrie 2003 privind reutilizarea informațiilor din sectorul public, JO L 345, 31.12.2003, p. 90. [24] Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor din 1 februarie 2008, intitulată „Către un sistem partajat de informații referitoare la mediu (SPIM)”, COM(2008) 46 final. [25] De exemplu, examinarea realizată de Comisie în cazul Regulamentului privind Registrul European al Poluanților Emiși și Transferați (E-PRTR) a relevat lipsa comparabilității informațiilor furnizate de statele membre, din cauza utilizării unor metode diferite pentru a genera datele, și lipsa de coerență a informațiilor. [26] COM(2012)710 final. [27] Comunicarea se referă la cadrele de implementare și informare structurate (SIIF-uri) care ar avea ca scop să ofere, într-un mod mai coerent, informații online cu privire la rezultatele obținute în urma implementării fiecărei directive în parte - planuri adoptate, autorizații emise, date de monitorizare obținute etc.