Directiva stabilește măsurile de coordonare și de cooperare necesare pentru a facilita exercitarea dreptului cetățenilor UE de a beneficia, pe teritoriul unei țări terțe în care statul membru ai cărui resortisanți sunt nu este reprezentat (și anume, atunci când sunt „nereprezentați”), de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții statului membru respectiv, astfel cum se prevede la articolul 20 alineatul (2) litera (c) din TFUE. În special, directiva prevede definițiile și procedurile necesare pentru punerea în aplicare a acestui drept.

Raportul se axează pe măsurile luate de statele membre pentru a pune în aplicare directiva. Acesta evaluează dacă statele membre au pus în aplicare directiva în termenul specificat și dacă dreptul intern și practica ating obiectivele și îndeplinesc cerințele directivei. În plus, în conformitate cu articolul 19 alineatul (2) din directivă, prezentul raport analizează, de asemenea, eventuala necesitate a unor măsuri suplimentare, inclusiv, după caz, a unor modificări pentru adaptarea directivei în vederea facilitării în continuare a exercitării drepturilor cetățenilor UE la protecție consulară.

În plus, în comunicarea sa din iunie 2022 privind măsurile de transpunere în practică a rezultatelor Conferinței privind viitorul Europei, Comisia a anunțat că va lua în considerare noi domenii de acțiune, cum ar fi „luarea de măsuri care să asigure o mai bună înțelegere a conceptului de cetățenie europeană de către beneficiarii acesteia, inclusiv prin consolidarea drepturilor pe care aceștia le au în temeiul cetățeniei europene și prin furnizarea de informații fiabile și ușor accesibile cu privire la cetățenia europeană”.

În plus, Busola strategică pentru securitate și apărare prezentată de Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate/Vicepreședintele Comisiei (ÎR/VP) și avizată de șefii de stat și de guvern ai UE prevede că „[m]ecanismele SEAE de răspuns la situații de criză, sprijinul nostru consular și securitatea pe teren vor fi, de asemenea, revizuite și consolidate pentru a sprijini mai bine eforturile statelor membre de a-și proteja și salva cetățenii în străinătate, precum și pentru a sprijini delegațiile UE atunci când acestea trebuie să evacueze personal”.

Statutul de cetățean al Uniunii Europene (UE) „are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre” ale UE și oferă protecție cetățenilor UE atunci când călătoresc sau își au reședința în străinătate. Printre drepturile care decurg din cetățenia UE, articolul 20 alineatul (2) litera (c) și articolul 23 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) prevăd că orice cetățean al UE beneficiază, pe teritoriul unei țări terțe (și anume din afara UE) în care nu este reprezentat statul membru al cărui resortisant este, de protecție din partea autorităților diplomatice și consulare ale oricărui stat membru, în aceleași condiții ca și resortisanții acelui stat.

·posibilitatea ca statul membru al cărui resortisant este un cetățean nereprezentat să solicite statului membru de la care un cetățean nereprezentat solicită sau primește protecție consulară să redirecționeze cazul către propriul stat membru al cărui resortisant este, de care statul membru solicitat ar trebui să înceteze să se mai ocupe (articolul 3);

·domeniul de aplicare personal al protecției, care stabilește cine are dreptul la protecție consulară (articolele 4, 5 și 6);

·condițiile de acces la o astfel de protecție, și anume statul membru și tipul de organism din partea cărora cetățenii UE nereprezentați pot solicita protecție (articolul 7);

·norme privind modul de identificare a cetățenilor UE nereprezentați (articolul 8);

·o listă neexhaustivă a tipurilor de situații care pot da naștere nevoii de protecție consulară (articolul 9);

·norme privind modul în care statele membre trebuie să coopereze și să se coordoneze între ele și cu UE pentru a asigura protecția cetățenilor nereprezentați (articolul 10);

·specificații privind rolul delegațiilor UE (articolul 11);

·cerințe privind cooperarea locală între statele membre (articolul 12) și privind pregătirea pentru situații de criză și cooperarea statelor membre și a delegațiilor UE în țările terțe (articolul 13);

·norme privind rambursarea costurilor protecției consulare (articolele 14 și 15).

4.Evaluare generală

4.1.Transpunerea directivei în dreptul intern

În temeiul articolului 17, statele membre au avut obligația de a transpune directiva în dreptul lor intern până la 1 mai 2018.

La data expirării perioadei de transpunere, 10 state membre nu comunicaseră Comisiei măsurile necesare. Comisia a inițiat un dialog cu statele membre relevante pentru a asigura transpunerea integrală a directivei și se află încă în dialog cu statele membre pe tema punerii în aplicare a unor elemente specifice ale directivei.

Comisia va continua să monitorizeze îndeaproape situația și să ia măsurile necesare pentru a asigura conformitatea cu directiva în întreaga UE, inclusiv, în cazul și în măsura în care este necesar, prin inițierea procedurilor de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 din TFUE.

4.2.Aplicarea directivei și eventualele lacune

De la data intrării sale în vigoare, directiva s-a dovedit a fi un instrument util pentru a asigura protecția și sprijinul cetățenilor UE, în special în contextul izbucnirii pandemiei de COVID-19 în 2020. Cu toate acestea, o serie de lacune specifice și necesități noi ridică provocări pentru cetățenii UE.

În primul rând, directiva pornește de la premisa că cetățenii UE nereprezentați se pot adresa întotdeauna unui alt stat membru atunci când solicită protecție consulară într-o țară terță. Cu toate acestea, există multe țări în care niciun stat membru nu are ambasadă sau oficiu consular la nivel național. În plus, în țările în care sunt prezente doar câteva state membre, presiunea asupra rețelelor consulare ale acestor state membre poate fi ridicată, în special în situații de criză. Mai exact, există 25 de țări terțe în care niciun stat membru nu are ambasadă sau oficiu consular la nivel național. În cinci dintre aceste țări, delegația UE este singura prezență diplomatică a UE. Cu toate acestea, în mult mai multe țări terțe, prezența consulară sau diplomatică a statelor membre este foarte redusă și, prin urmare, există un risc ridicat de a fi copleșită în cazul unei crize de amploare. De exemplu, în mai mult de jumătate dintre țările terțe, sunt reprezentate cel mult șapte state membre, adesea cu resurse limitate. Delegațiile UE, prezente în majoritatea țărilor terțe în cauză, ar putea oferi un sprijin suplimentar util statelor membre, dacă este necesar, pentru a-i ajuta pe cetățenii UE nereprezentați.

Figura 1: Reprezentarea statelor membre ale UE în țările terțe

În al doilea rând, sprijinul oferit de delegațiile UE cetățenilor UE la cererea statelor membre depășește condițiile prevăzute la articolul 11 din directivă, care acoperă în principal coordonarea și sprijinul logistic. Acest lucru este valabil în special în țările terțe în care niciun stat membru nu este reprezentat, iar delegațiile UE au oferit asistență cetățenilor UE aflați în dificultate. De asemenea, acest lucru a fost valabil în situații de criză, în care delegațiile UE și-au asumat adesea un rol activ în sprijinirea statelor membre în vederea furnizării de asistență cetățenilor UE.