[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 14.7.2009

COM(2009) 359 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU

Raport privind funcționarea acordurilor monetare cu Monaco, San Marino și Vatican

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU

Raport privind funcționarea acordurilor monetare cu Monaco, San Marino și Vatican

1. INTRODUCERE

Comunitatea Europeană a încheiat acorduri monetare cu Monaco, San Marino și Vatican în scopul asigurării continuității juridice a acordurilor existente încheiate între aceste țări, pe de o parte, și Franța și Italia, pe de altă parte, înainte de introducerea monedei euro. Renegocierea acordurilor existente în vederea introducerii monedei euro a fost prevăzută printr-o declarație anexată la Tratatul de la Maastricht[1].

La zece ani de la înlocuirea cu euro a monedelor naționale ale Italiei și Franței, folosite în Monaco, San Marino și Vatican, Consiliul a invitat Comisia să reexamineze funcționarea acordurilor monetare[2]. Prezenta comunicare examinează în detaliu conținutul acordurilor, descrie punctele slabe și punctele forte ale implementării acestora și sugerează modificări de conținut.

2. DESCRIEREA CONțINUTULUI ACORDURILOR

2.1. Caracteristici comune ale acordurilor

După înlocuirea cu euro a monedelor naționale ale statelor membre din zona euro, la 1 ianuarie 1999, și după transferarea competențelor legate de aspectele monetare și de cursul de schimb valutar ale statelor membre participante în favoarea Comunității, Consiliul a hotărât ca acordurile monetare existente încheiate de statele membre din zona euro cu țări terțe să fie modificate[3]. Noul acord încheiat între Comunitatea Europeană și Principatul Monaco a fost negociat de Franța [în asociere cu Comisia și cu Banca Centrală Europeană (BCE)][4], iar acordurile încheiate cu Republica San Marino și cu Cetatea Vaticanului au fost negociate de Italia [în asociere cu Comisia și cu BCE][5]. Acordurile monetare confereau Principatului Monaco, Republicii San Marino și Cetății Vaticanului dreptul de a utiliza moneda euro ca monedă oficială și de a acorda statut de mijloc legal de plată bancnotelor și monedelor euro.

Începând cu 1 ianuarie 2002, Principatul Monaco are dreptul de a emite monede euro cu un volum anual de 1/500 din cantitatea de monede emise în Franța. Republica San Marino are dreptul de a emite monede euro cu o valoare nominală anuală maximă de 1 994 000 EUR. Valoarea nominală anuală maximă a monedelor euro care pot fi emise de Vatican a fost inițial stabilită la 670 000 EUR. În plus, Cetatea Vaticanului deține dreptul de a emite un număr suplimentar de monede euro în anii în care Sfântul Scaun este vacant, în fiecare an jubiliar și în anul de deschidere a unui Consiliu ecumenic, totalizând în fiecare ocazie 201 000 EUR. Plafoanele au fost modificate printr-o decizie a Consiliului din 7 octombrie 2003 la 1 000 000 EUR pentru emisiunile anuale maxime „obișnuite” și la 300 000 EUR suplimentar în circumstanțe speciale. Plafoanele pentru San Marino și Vatican se revizuiesc la fiecare doi ani pentru a reflecta schimbările înregistrate de indicele prețurilor de consum în Italia.

Volumul anual al monedelor euro emise de Monaco (San Marino și Vatican) se adaugă la volumele de monede emise de Franța (Italia) în scopul aprobării de către BCE a volumului emisiunii.

Monedele euro de circulație emise în Monaco, San Marino și Vatican trebuie să fie identice cu monedele euro de circulație emise de statele membre din zona euro în ceea ce privește valoarea nominală, statutul de mijloc legal de plată, caracteristicile tehnice și ale modelului fețelor comune, precum și caracteristicile comune ale modelului fețelor naționale. Caracteristicile modelului fețelor naționale sunt notificate în prealabil autorităților comunitare competente. De asemenea, Monaco, San Marino și Vatican au dreptul de a emite monede euro de colecție, conform acelorași norme la care sunt supuse și statele membre din zona euro, valoarea acestora fiind încadrată în limitele emisiunilor anuale maxime ale țărilor respective. Republica San Marino poate emite în plus monede de aur denominate în scuzi[6]. Monaco, San Marino și Vatican nu au dreptul de a emite bancnote euro, iar monedele de colecție emise nu au statut de mijloc de plată legal în afara teritoriului acestor state.

Toate cele trei țări s-au angajat să întreprindă măsuri legale interne pentru a aplica pe teritoriile lor prevederile comunitare referitoare la bancnotele și monedele euro și pentru a coopera îndeaproape cu Comunitatea Europeană în scopul combaterii falsificării bancnotelor și monedelor euro.

2.2. Caracteristici specifice ale acordului cu Monaco

În plus față de prevederile descrise anterior, conținute de toate cele trei acorduri monetare, acordul încheiat cu Monaco prezintă câteva cerințe suplimentare.

Acordul include obligația explicită a Principatului Monaco de a implementa legislația comunitară destinată combaterii falsificării bancnotelor și monedelor euro.

Instituțiile de credit și alte instituții financiare care desfășoară activități în Principatul Monaco pot participa la sistemul de decontări și plăți interbancare și la sistemul de decontare a valorilor mobiliare în aceiași termeni ca și instituțiile relevante înregistrate în Franța, dacă îndeplinesc condițiile de acces la aceste sisteme. Instituțiile de credit din Monaco fac obiectul acelorași măsuri adoptate de Banque de France în scopul implementării prevederilor BCE referitoare la instrumentele și procedurile de politică monetară.

Principatul are responsabilitatea de a asigura aplicabilitatea pe teritoriul său a prevederilor legale destinate garantării protecției și stabilității monedei euro și a sistemului financiar al Comunității Europene. În conformitate cu articolul 11 din Acordul monetar, pe teritoriul Principatului Monaco se aplică actele legislative comunitare din următoarele domenii: colectarea informațiilor statistice de către BCE, rezervele minime deținute de instituțiile de credit, sancțiunile impuse întreprinderilor pentru nerespectarea regulamentelor și deciziilor BCE, emiterea de bancnote, operațiunile de pe piață, instrumentele de control monetar, sistemele de compensare și de decontare. Principatul Monaco aplică, de asemenea, măsurile adoptate de Franța pentru implementarea actelor legislative comunitare privind supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și prevenirea riscurilor sistemice ale sistemelor de plată și de decontare a valorilor mobiliare. Mai mult, Monaco trebuie să adopte măsuri cu efecte echivalente cu directivele comunitare privind spălarea banilor și cu actele legislative care reglementează serviciile de investiții.

Acordul monetar încheiat cu Monaco prevede instituirea unui Comitet comun a cărui sarcină este aceea de a facilita implementarea și funcționarea acordului.

3. EVALUAREA FUNCțIONăRII ACORDURILOR șI SUGESTII PRIVIND POSIBILELE EVOLUțII VIITOARE ALE CONțINUTULUI ACESTORA

3.1. Transpunerea legislației comunitare relevante

Amploarea legislației comunitare care trebuie transpusă de cele trei state care au încheiat acorduri monetare cu Comunitatea Europeană diferă semnificativ de la un acord la altul.

Toate cele trei state s-au angajat să ia măsuri legale interne în scopul aplicării pe teritoriile lor a prevederilor comunitare privind bancnotele și monedele euro. Prevederile referitoare la modelul și specificațiile tehnice ale monedelor euro sunt, în general, bine aplicate. Datorită faptului că monedele euro din Monaco, San Marino și Vatican sunt concepute în cooperare cu monetăriile autorizate din zona euro și sunt produse de acestea, (și anume, monetăriile naționale ale Franței și Italiei), aplicarea celor mai recente prevederi comunitare este în general asigurată. În ceea ce privește bancnotele euro, nu s-a instituit nicio autoritate competentă și nicio procedură de monitorizare pentru a verifica dacă prevederile aplicabile (de exemplu, normele privind schimbul și retragerea bancnotelor euro) sunt respectate.

Semnatarii acordurilor monetare s-au angajat, de asemenea, să coopereze îndeaproape cu Comunitatea Europeană în domeniul combaterii falsificării bancnotelor și monedelor euro. Acordul încheiat cu Monaco merge mai departe în comparație cu celelalte două acorduri și specifică faptul că Principatul trebuie să adopte măsurile adecvate stabilite de legislația comunitară[7] în scopul prevenirii falsificării. Implementarea acordului cu Monaco în domeniul falsificării este evaluată regulat, iar lista instrumentelor legislative care urmează a fi adoptate este actualizată în timpul reuniunilor Comitetului comun (a se vedea Secțiunea 3.2.). Deși persistă anumite deficiențe (de exemplu, lipsa unui acord semnat cu Europol), în general s-au înregistrat progrese notabile în acest domeniu.

Acordurile cu San Marino și Vatican nu conțin obligații specifice referitoare la transpunerea legislației Uniunii Europene în domeniul protecției bancnotelor și monedelor euro contra falsificării și la modalitățile de cooperare cu Comunitatea. Conform informațiilor deținute de Comisie, ambele țări au făcut eforturi în scopul alinierii legislației la standardele comunitare, însă, deoarece nu există niciun mecanism de monitorizare pentru aceste două acorduri, similar celui existent în cazul Principatului Monaco, Comunitatea nu este informată cu regularitate asupra implementării acordurilor monetare în San Marino și Vatican.

Acordul monetar încheiat cu Monaco conține câteva elemente suplimentare, dintre care cele mai multe făceau parte din acordurile anterioare cu Franța. Spre deosebire de acordurile monetare încheiate cu San Marino și Vatican, acordul cu Monaco stipulează termenii și condițiile de acces al instituțiilor de credit și al altor instituții autorizate să își desfășoare activitatea pe teritoriul Principatului Monaco la sistemul de decontări și plăți interbancare și la sistemul de decontare a valorilor mobiliare din Uniunea Europeană. Acordurile cu Vaticanul și San Marino menționează faptul că instituțiile financiare înregistrate în aceste două state pot avea acces la sistemul de plăți din zona euro, conform termenilor și condițiilor care urmează a fi stabilite de Banca d'Italia, cu acordul Băncii Centrale Europene. Vaticanul și San Marino nu și-au exprimat până în prezent intenția de a participa direct la sistemele de plăți din zona euro, în pofida existenței unui sector financiar semnificativ în cel de-al doilea stat (în prezent, băncile care funcționează în San Marino accesează sistemele de plăți prin intermediul băncilor italiene). Date fiind dimensiunea sectorului bancar din San Marino și interacțiunea strânsă a acestuia cu băncile active în zona euro, ar fi oportun să i se solicite Republicii San Marino să își alinieze legislația din sectorul bancar și financiar cu cea aplicabilă în statele membre din zona euro.

Obligațiile de transpunere a legislației Comunității Europene în legislația internă și/sau de adoptare a unor măsuri echivalente sunt inegale în cele trei țări care au semnat un acord monetar cu Comunitatea. În scopul asigurării unei protecții adecvate împotriva falsificării pentru bancnotele și monedele euro, implementarea legislației CE relevante trebuie monitorizată în toate cele trei țări. Băncile și instituțiile financiare din San Marino trebuie să fie supuse acelorași norme ca și cele din zona euro. Prin urmare, trebuie să se solicite Republicii San Marino să transpună legislația comunitară existentă cu relevanță în domeniul bancar și financiar și să preia toate actualizările și noile acte legislative din acest domeniu. Se poate prevedea o perioadă de tranziție de doi ani, având în vedere atât complexitatea acestei legislații, cât și capacitățile administrative limitate ale Republicii. |

3.2. Mecanisme de monitorizare

Acordurile monetare au înlocuit convențiile existente între Franța și Italia, pe de o parte, și Monaco, Vatican și San Marino, pe de altă parte. Acestea nu mai sunt acorduri bilaterale, ci acorduri între țări terțe și Comunitatea Europeană, adoptate în temeiul articolului 111 din tratat. Principatului Monaco, Cetății Vaticanului și Republicii San Marino li s-a acordat dreptul de a emite monede care au statut de mijloc legal de plată pentru cei 325 de milioane de locuitori din zona euro. Statele membre din zona euro trebuie să respecte norme stricte a căror implementare este atent monitorizată de instituțiile Uniunii Europene. Prin urmare, acestea din urmă trebuie să dețină un rol adecvat în monitorizarea implementării acordurilor monetare.

Acordul monetar încheiat cu Monaco prevede instituirea unui Comitet comun a cărui sarcină este aceea de a facilita implementarea și funcționarea acordului. Acesta este alcătuit din reprezentanți ai Principatului Monaco, ai Franței, ai Comisiei Europene și ai Băncii Centrale Europene și se întrunește în general o dată pe an. În cadrul întrunirilor, părțile discută progresele înregistrate în implementarea acordului și posibilele modificări ale anexelor conținând actele legislative care trebuie transpuse. De asemenea, Comitetul examinează regulat cooperarea în domeniul luptei împotriva falsificării bancnotelor și monedelor euro și al implementării măsurilor legislative relevante.

Spre deosebire de procedura prevăzută în acordul cu Monaco, în acordurile semnate cu San Marino și Vatican nu există nicio prevedere referitoare la o procedură de monitorizare. În absența unei monitorizări formale regulate, San Marino și Vatican nu furnizează constant rapoarte privind implementarea acordurilor. Compatibilitatea legislației lor interne cu obligațiile prevăzute în acordurile monetare nu este analizată, iar țările respective nu sunt informate în mod adecvat cu privire la evoluțiile din domeniile care fac obiectul acestor acorduri.

În vederea pregătirii prezentei comunicări, Comisia și Banca Centrală Europeană au organizat o întrunire informală cu reprezentanți ai celor trei țări în martie 2009. Dialogurile purtate cu reprezentanții Principatului Monaco și ai Republicii San Marino au fost constructive, pe când Cetatea Vaticanului s-a dovedit mai puțin deschisă schimbului de opinii și informații.

Acordurile cu San Marino și Vatican nu oferă o platformă pentru discuții regulate privind funcționarea acestora. În absența unor întruniri regulate, autoritățile din San Marino și Vatican întâmpină dificultăți în a fi la curent cu legislația nou adoptată în domeniile acoperite de acorduri, iar instituțiile comunitare nu pot monitoriza în mod adecvat implementarea acordurilor. Prin urmare, Comisia propune crearea a două comitete comune – similare celui existent în cazul Principatului Monaco – cu Cetatea Vaticanului și cu Republica San Marino. Comitetele vor reuni reprezentanți ai Republicii San Marino/Cetății Vaticanului, ai Italiei, ai Comisiei și ai Băncii Centrale Europene și se vor întruni cel puțin o dată pe an în vederea monitorizării progresului în implementarea acordurilor și a posibilelor modificări ale acestora. |

3.3. Clauza de salvgardare în cazul unei deficiențe majore în implementarea acordurilor

Prin semnarea de acorduri monetare cu Comunitatea Europeană, cele trei state și-au asumat o serie de angajamente pentru a avea dreptul de a utiliza euro ca monedă națională și de a emite monede euro. În timp ce Uniunea Europeană are posibilitatea de a lansa o procedură pentru încălcarea dreptului comunitar atunci când un stat membru nu își îndeplinește obligațiile, acordurile prezente nu oferă Comunității niciun instrument în cazul în care țara care a semnat un acord nu își îndeplinește obligațiile (în afară de posibilitatea extremă și, prin urmare, puțin probabilă, de a se retrage unilateral din cadrul acordului).

Comisia propune ca Uniunea Europeană să poată decide suspendarea temporară a dreptului de a emite monede euro în cazul unei încălcări persistente (de exemplu, care durează cel puțin doi ani) și grave a obligațiilor pe care le presupun acordurile monetare. Suspendarea temporară a dreptului de a emite monede (de exemplu, în cazul încălcării persistente a obligației de a transpune legislația comunitară relevantă) va fi precedată de câteva avertismente și schimburi de opinii. |

3.4. Plafoanele pentru emisiunile de monede euro

Monaco, Vaticanul și San Marino au dreptul de a emite monede euro cu fețe naționale specifice celor trei țări și cu statut de mijloc legal de plată în zona euro.

Din motive istorice, plafoanele pentru emisiunile anuale maxime au fost stabilite în mod diferit[8]. Monaco este autorizat să emită maxim 1/500 din cantitatea de monede emise în Franța (și anume, monedele euro cu fețe naționale franceze). În 2009, Principatul a fost autorizat să emită monede euro cu o valoare nominală totală de 221 094 EUR.

Plafoanele pentru San Marino și Vatican constau în sume fixe, adaptate la fiecare doi ani pentru a reflecta schimbările înregistrate de indicele prețurilor de consum în Italia. Aceste două plafoane se bazează pe cele utilizate în acordurile încheiate cu Italia din perioada anterioară introducerii monedei euro și nu depind de nicio variabilă reală, cum ar fi numărul de locuitori, PIB sau emiterea de monede euro în statele membre din zona euro. Pentru 2008 și 2009, plafoanele sunt stabilite la 2 183 112 EUR pentru San Marino și 1 074 000 EUR pentru Vatican. Cetatea Vaticanului poate emite volume suplimentare de monede euro de circulație pentru ocazii speciale (a se vedea secțiunea 2.1.).

Toate cele trei țări au respectat cu strictețe plafoanele de emitere până în prezent.

Cifrele curente pe cap de locuitor indică faptul că plafoanele de emitere stabilite pentru țările care au semnat acorduri monetare cu Comunitatea Europeană sunt generoase. În septembrie 2008, valoarea monedelor emise pe cap de locuitor se ridica la 7 028 EUR în Vatican, 422 EUR în San Marino și 190 EUR în Monaco. În aceeași perioadă (2002-2008), emiterea medie în statele membre din zona euro a atins 63 EUR pe cap de locuitor (pentru detalii, a se vedea anexa I). Totuși, cotele de emitere mai ridicate decât ar fi proporțional cu numărul de locuitori pot fi justificate de cererea relativ crescută și de absorbția acestor monede pe piața colecționarilor de monede.

Cu toate acestea, monedele euro de circulație sunt în primul rând un instrument de plată: acestea trebuie să circule liber pe piață și să fie utilizate pentru plăți. Monedele de circulație absorbite de colecționarii de monede nu servesc scopului inițial, ci sunt utilizate exclusiv ca piese de colecție.

Pentru a permite ca o parte din monedele emise să circule, Comisia propune ridicarea plafoanelor pentru cele trei țări care au semnat un acord monetar. Noile plafoane vor fi calculate conform unei noi metode uniforme care să ofere tratament egal tuturor celor trei țări. Acordurile monetare inițiale aplicau, de fapt, un tratament mult mai puțin favorabil Principatului Monaco față de San Marino și Vatican. Drept consecință, în prezent Monaco emite aproximativ o zecime din numărul de monede emise de San Marino și o cincime din numărul de monede emise de Vatican, deși populația Principatului Monaco este cea mai numeroasă dintre cele trei, iar acordul monetar semnat cu acesta cuprinde cel mai mare număr de obligații.

Noul plafon pentru un an (n) va fi compus dintr-o parte fixă și una variabilă:

1. Partea fixă trebuie să încerce să acopere cererea de monede de colecție. Conform estimărilor comune, o valoare totală de aproximativ 2 100 000 EUR ar trebui să fie suficientă pentru a răspunde cererii de pe piața colecționarilor[9].

2. Partea variabilă se va baza pe media emisiunilor pe cap de locuitor în zona euro: Numărul mediu de monede emise pe cap de locuitor în (n-1) în zona euro se va înmulți cu numărul de locuitori din țara semnatară a unui acord monetar.

În tabelul 1 se regăsește o simulare a plafoanelor pentru 2009 calculate pe baza acestei metode.

Tabelul 1: Plafoanele de emitere calculate pe baza unei metode uniforme (exemplu pentru 2009)

San Marino | 30 324 | 109 470 | 2 100 000 | 2 209 470 | 2 183 112 |

Vatican | 826 | 2 952 | 2 100 000 | 2 102 952 | 1 074 000 |

Noua metodă ar crește semnificativ plafonul emisiunii de monede pentru Monaco: de la aproximativ 220 000 EUR la aproape 2 220 000 EUR. Plafonul pentru Vatican devine aproape dublu, de la 1 074 000 EUR la peste 2 100 000 EUR.

Totuși, creșterea plafoanelor trebuie să fie condiționată de respectarea noii „Recomandări a Comisiei privind orientările comune pentru fețele naționale ale monedelor euro și emiterea de monede euro destinate circulației”[11], aprobată de Consiliu la 10 februarie 2009. Conform acesteia, toate monedele euro de circulație trebuie puse în circulație la valoarea nominală, cu excepția unei mici proporții a monedelor emise care pot fi vândute la un preț mai ridicat , dacă acest lucru este justificat printr-o calitate deosebită sau un ambalaj special. Atât Monaco, cât și San Marino respectă această regulă: Monaco distribuie la băncile monegaste majoritatea monedelor emise, amestecate în fișicuri cu monede din alte țări care fac parte din zona euro. San Marino furnizează 70% din monedele emise băncilor de pe teritoriul său, fără a le amesteca cu monede emise în alte țări. În vederea prevenirii achiziționării în masă a monedelor emise de San Marino, de către colecționari, de la băncile locale, una dintre soluții ar fi aceea de a le amesteca cu monede emise în alte țări înainte de a le trimite către bănci. Cele mai ample modificări din punctul de vedere al practicilor curente se solicită din partea Statului Cetății Vaticanului, care emite toate monedele sale de circulație în seturi pentru colecționari (în zona euro mai puțin de 1% din monede se vând peste valoarea nominală, în seturi).

O nouă metodă comună se va aplica în cazul oricărui viitor acord monetar potențial[12].

Comisia propune introducerea unei noi metode de calculare a plafoanelor de emitere, care ar asigura un tratament egal pentru toate țările semnatare ale unui acord monetar cu Comunitatea Europeană. Metoda comună va asigura un tratament egal și va lua în considerare cererea generată de colecționarii de monede, în vederea garantării circulației efective a monedelor euro de circulație emise de aceste țări. |

3.5. Norme privind producerea monedelor euro

Acordul monetar încheiat cu Monaco acordă exclusiv Monetăriei naționale a Franței dreptul de a produce monedele euro pentru Monaco, iar monedele pentru Vatican și San Marino pot fi produse numai de Monetăria Italiei. Această normă a fost introdusă din motive istorice în momentul în care euro nu era încă în circulație în monetar și aproape toate țările din zona euro produceau monede euro numai pentru nevoile proprii, cooperând foarte puțin în producția și gestionarea stocurilor. Între timp situația a evoluat, un număr de țări din zona euro producându-și în prezent monedele în altă țară din zona euro, iar altele achiziționând monede din stocuri străine. De fapt, un mare număr de monetării din zona euro au dezvoltat o activitate extinsă și dinamică de producție a monedelor euro pentru alte țări europene și neeuropene[13].

Deși acordurile existente între Monaco, San Marino și Vatican cu monetăriile din Franța și Italia par să funcționeze bine, nu există niciun motiv din perspectiva legislației Uniunii Europene care să justifice menținerea unui monopol pentru anumite monetării naționale în ceea ce privește producția de monede necesare în scopul implementării unui acord încheiat de Comunitatea Europeană cu o țară terță. Un astfel de monopol constituie o încălcare a principiilor din tratat și creează, în fapt, o discriminare între statele membre, deoarece altor monetării din zona euro li se refuză dreptul legitim de a prezenta o ofertă pentru producerea de monede euro necesare pentru Monaco, Vatican și San Marino.

Monetăriile din zona euro trebuie să aibă posibilitatea de a face o ofertă celor trei țări vizate pentru a produce monedele euro emise de acestea, iar Monaco, Vaticanul și San Marino trebuie să poată alege liber contractantul dorit dintre aceste monetării[14]. |

4. CONCLUZII

Consiliul a invitat Comisia să reexamineze funcționarea acordurilor monetare existente. În urma examinării detaliate a acordurilor, Comisia propune modificarea acestora în vederea includerii următoarelor elemente:

3. asigurarea tratamentului egal al țărilor semnatare ale unui acord monetar cu Comunitatea Europeană, în ceea ce privește obligațiile acestora;

4. crearea unui mecanism adecvat de monitorizare pentru toate cele trei acorduri;

5. introducerea posibilității de suspendare a dreptului de a emite monede euro în cazul unei încălcări grave și persistente a obligațiilor care derivă din acord;

6. introducerea unei metode comune de calculare a plafoanelor de emitere a monedelor euro și modificarea acestor plafoane în consecință;

7. acordarea posibilității monetăriilor din zona euro de a prezenta oferte pentru producerea de monede pentru Monaco, Vatican și San Marino și acestora din urmă de a-și selecta în mod liber contractantul dintre monetăriile ofertante.

Un mandat de renegociere a acordului monetar cu Monaco poate fi acordat Comisiei și Franței, în asociere cu BCE, iar acordurile monetare cu San Marino și Vatican pot fi renegociate de Comisie și Italia, în asociere cu BCE.

ANEXA I – Emisiune cumulativă de monede la sfârșitul anului 2008[15]

San Marino | 30 324 | 24 074 | 794 | 12 808 | 422,38 |

Vatican | 826 | 5 461 | 6 611 | 5 806 | 7 028,77 |

Zona euro | 323 186 285 | 82 033 879 | 254 | 20 399 071 | 63,12 |

BE | 10 741 048 | 3 227 578 | 300 | 1 168 911 | 108,83 |

DE | 82 062 249 | 23 406 690 | 285 | 5 689 889 | 69,34 |

IE | 4 517 758 | 4 096 719 | 907 | 697 268 | 154,34 |

EL | 11 262 539 | 2 190 838 | 195 | 661 998 | 58,78 |

ES | 45 853 045 | 14 198 243 | 310 | 3 419 593 | 74,58 |

FR | 64 105 125 | 12 485 491 | 195 | 2 439 620 | 38,06 |

IT | 60 090 430 | 11 526 576 | 192 | 3 635 354 | 60,50 |

CY | 801 622 | 217 011 | 271 | 73 282 | 91,42 |

LU | 491 702 | 513 019 | 1043 | 181 312 | 368,74 |

MT | 412 614 | 110 173 | 267 | 31 244 | 75,72 |

NL | 16 481 139 | 2 829 555 | 172 | 539 189 | 32,72 |

AT | 8 356 707 | 3 918 946 | 469 | 959 720 | 114,84 |

PT | 10 631 800 | 2 012 771 | 189 | 416 684 | 39,19 |

SI | 2 053 393 | 159 550 | 78 | 39 906 | 19,43 |

FI | 5 325 115 | 1 140 716 | 214 | 445 100 | 83,59 |

[1] Declarația nr. 6 privind relațiile monetare cu Republica San Marino, Cetatea Vaticanului și Principatul Monaco.

[2] Concluziile Consiliului privind „Orientările comune pentru fețele naționale ale monedelor euro și emiterea de monede euro destinate circulației”, a 2922-a întrunire a Consiliului ECOFIN din 10 februarie 2009.

[3] Francii francezi avuseseră statutul de mijloc legal de plată în Monaco din 1925. Principatul utiliza franci francezi în bancnote și monede și avea dreptul de a emite propriile monede în limita unui anumit plafon (aceste monede aveau statut de mijloc legal de plată numai pe teritoriul principatului Monaco). Legăturile monetare dintre Italia și San Marino erau guvernate de Acordul de prietenie și bună vecinătate semnat în 1939, iar Convenția monetară care guverna relațiile monetare dintre Italia și Statul Cetății Vaticanului a fost semnată în 1929. Ambele convenții aveau o clauză de reînnoire la fiecare zece ani și confereau Principatului San Marino și Statului Cetății Vaticanului dreptul de a emite monede care aveau stat de mijloc legal de plată în Italia.

[4] Acordul monetar între Guvernul Republicii Franceze, în numele Comunității Europene, și Guvernul Alteței Sale Serenisime, Prințul de Monaco (JO L 142, 31 mai 2002).

[5] Acordul monetar între Republica Italiană, în numele Comunității Europene, și Republica San Marino (JO C 209, 27.7.2001). Acordul monetar între Republica Italiană, în numele Comunității Europene, și Statul Cetății Vaticanului reprezentat de Sfântul Scaun (JO C 299, 25.10.2001).

[6] Unitate monetară utilizată în peninsula apeninică până în secolul al XIX-lea.

[7] Decizia-cadru din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancțiuni penale și de altă natură, a protecției împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro (2000/383/JAI, JO L 140, 14.6.2000) și Regulamentul Consiliului de definire a măsurilor necesare protecției monedei euro împotriva falsificării (1338/2001, JO L 181, 4.7.2001).

[8] Acordurile monetare au încorporat metodologia utilizată pentru stabilirea plafoanelor pentru emisiuni în cadrul convențiilor monetare existente înainte de introducerea monedei euro.

[9] De exemplu, San Marino s-a concentrat pe emiterea de monede euro cu o valoare anume, cu oarecare succes: aceste monede sunt acum utilizate la valoarea nominală pentru tranzacții.

[10] În 2008, emisiunea medie netă în zona euro a fost de 3,61 EUR pe cap de locuitor.

[11] A se vedea nota 2.

[12] Este în discuție un acord cu Principatul Andora.

[13] 10 monetării din zona euro exportă monede.

[14] Țara a cărei monetărie va produce monedele euro pentru o țară semnatară a unui acord monetar va adăuga aceste monede la volumul pe care planifică să îl emită pentru uz propriu în scopul aprobării de către BCE a volumului total al emisiunii, conform practicii curente. Drepturile de emisiune ale respectivului stat membru din zona euro nu se vor reduce, volumul emisiunii neavând nicio limită a priori.

[15] Surse: BCE (emisiune netă cumulativă) pentru țările din Uniunea Europeană; instituțiile competente din Franța și Italia pentru cele trei țări terțe.

[16] Surse: Eurostat pentru țările EU; CIA fact book (estimări din iulie 2009) pentru cele trei țări terțe.