·Cooperarea insuficientă dintre sectoarele cererii și sectoarele furnizoare în materie de securitate cibernetică Întreprinderile europene se confruntă cu provocarea pe care o reprezintă atât menținerea securității, cât și oferirea de produse și servicii sigure clienților lor. Cu toate acestea, adesea, nu sunt în măsură să asigure în mod corespunzător securitatea produselor, a serviciilor și a activelor lor existente sau să conceapă produse și servicii inovatoare sigure. Principalele active din domeniul securității cibernetice sunt adesea prea costisitoare pentru a fi dezvoltate și create de actori individuali, a căror activitate economică de bază nu este legată de securitatea cibernetică. În același timp, legăturile dintre cererea și oferta de pe piața securității cibernetice nu sunt suficient de bine dezvoltate, ceea ce duce la o aprovizionare insuficientă cu produse și soluții europene adaptate nevoilor diferitelor sectoare, precum și la niveluri insuficiente de încredere în rândul actorilor de pe piață.

·Lipsa unui mecanism eficient de cooperare între statele membre în vederea consolidării capacităților industriale. În prezent, nu există, de asemenea, un mecanism eficient de cooperare pentru ca statele membre să conlucreze în vederea construirii capacităților necesare pentru a sprijini inovarea în materie de securitate cibernetică în toate sectoarele industriale și pentru a pune în practică soluții europene de securitate cibernetică de vârf. Mecanismele de cooperare în domeniul securității cibernetice existente pentru statele membre, prevăzute în Directiva (UE) 2016/1148, nu prevăd acest tip de activități în mandatul lor.

·Cooperare insuficientă în cadrul comunităților din industrie și cercetare, precum și între acestea. În pofida capacității teoretice a Europei de a acoperi întregul lanț valoric al securității cibernetice, există sectoare (de exemplu, energie, sectorul spațial, apărare, transporturi) și subdomenii relevante pentru securitatea cibernetică care sunt în prezent insuficient sprijinite de comunitatea de cercetare sau care sunt sprijinite doar de un număr limitat de centre (de exemplu, criptografie post-cuantică și cuantică, încredere și securitate cibernetică în inteligența artificială). Deși, evident, această colaborare există, foarte adesea este vorba despre un tip de acord pe termen scurt de consultanță, care nu permite implicarea în planuri de cercetare pe termen lung în vederea soluționării provocărilor industriale în materie de securitate cibernetică.

·Cooperare insuficientă între comunitățile de cercetare și inovare civile și de apărare din domeniul securității cibernetice. Problema nivelului insuficient de cooperare se regăsește și în cadrul comunităților civile și de apărare. Sinergiile existente nu sunt utilizate pe deplin din cauza lipsei unor mecanisme eficiente care să permită acestor comunități să coopereze în mod eficient și să consolideze încrederea, care, chiar mai mult decât în alte domenii, este o condiție prealabilă pentru o cooperare de succes. La acestea se adaugă capacitățile financiare limitate de pe piața securității cibernetice din UE, inclusiv insuficiența fondurilor pentru sprijinirea inovării.

·Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat

Rețeaua de competențe în materie de securitate cibernetică și Centrul de competențe european industrial, tehnologic și de cercetare în materie de securitate cibernetică vor acționa ca un sprijin suplimentar pentru dispozițiile și actorii existenți din domeniul politicii de securitate cibernetică. Mandatul Centrului de competențe european industrial, tehnologic și de cercetare în materie de securitate cibernetică va fi complementar cu eforturile ENISA, însă are o orientare diferită și necesită un set diferit de competențe. În timp ce mandatul ENISA are în vedere un rol de consiliere în ceea ce privește cercetarea și inovarea în materie de securitate cibernetică în UE, mandatul propus se concentrează în primul rând și în cea mai mare măsură asupra altor sarcini esențiale pentru consolidarea rezilienței în materie de securitate cibernetică în UE. În plus, mandatul ENISA nu are în vedere acele tipuri de activități care ar urma să constituie sarcinile principale ale centrului și ale rețelei - stimularea dezvoltării și a implementării tehnologiei în domeniul securității cibernetice și completarea eforturilor de consolidare a capacităților în acest sector la nivelul UE și la nivel național.

Centrul de competențe european industrial, tehnologic și de cercetare în materie de securitate cibernetică, împreună cu Rețeaua de competențe în materie de securitate cibernetică va acționa, de asemenea, în vederea sprijinirii cercetării pentru facilitarea și accelerarea proceselor de standardizare și de certificare, în special a celor legate de sistemele de certificare de securitate cibernetică în sensul Legii propuse privind securitatea cibernetică.

Prezenta inițiativă extinde de facto parteneriatul public-privat privind securitatea cibernetică, care a fost prima încercare la nivelul UE de a reuni sectorul securității cibernetice, sectorul cererii (cumpărătorii de produse și soluții de securitate cibernetică, inclusiv administrațiile publice și sectoarele critice cum ar fi, de exemplu, transporturile, sănătatea, energia, sectorul financiar) și comunitatea cercetătorilor, pentru a construi platforma dialogului durabil și a crea condiții pentru coinvestiții voluntare. Parteneriatul public-privat privind securitatea cibernetică fost creat în 2016 și a generat investiții în valoare de până la 1,8 miliarde EUR până în 2020. Cu toate acestea, amploarea investițiilor realizate în alte părți ale lumii (de exemplu, SUA au investit în 2017 19 miliarde USD numai în securitatea cibernetică) arată că UE trebuie să depună mai multe eforturi pentru a atinge o masă critică de investiții și pentru a depăși fragmentarea capacităților dispersate pe teritoriul UE.