COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 22.11.2017 COM(2017) 674 final PROIECT DE RAPORT COMUN AL COMISIEI ȘI AL CONSILIULUI

PRIVIND OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ



care însoțește Comunicarea Comisiei privind Analiza anuală a creșterii 2018



CUPRINS CUVÂNT ÎNAINTE MESAJE PRINCIPALE 1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ 1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă 1.2 Tendințe sociale 2. INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL 2.1 Explicații referitoare la tabloul de bord 2.2 Date din tabloul de bord social 3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ - PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA 3.1 Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă 3.1.1 Indicatori principali 3.1.2 Răspunsul politic 3.2 Orientarea 6: Consolidarea ofertei de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor 3.2.1 Indicatori principali 3.2.2 Răspunsul politic 3.3 Orientarea 7: Îmbunătățirea funcționării piețelor muncii 3.3.1 Indicatori-cheie

3.3.2 Răspunsul politic 3.4 Încurajarea incluziunii sociale, combaterea sărăciei și promovarea egalității de șanse 3.4.1 Indicatori-cheie 3.4.2 Răspunsul politic ANEXE

CUVÂNT ÎNAINTE Raportul comun privind ocuparea forței de muncă (JER) este prevăzut la articolul 148 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE) și face parte din pachetul de toamnă, alături de Analiza anuală a creșterii, cu care se lansează ciclul semestrului european. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă oferă o imagine de ansamblu anuală a principalelor evoluții la nivel social și de ocupare a forței de muncă din Europa, precum și a acțiunilor de reformă ale statelor membre, în conformitate cu orientările privind politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre. Raportul privind aceste reforme urmează structura orientărilor: stimularea cererii de forță de muncă (orientarea 5), consolidarea ofertei de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor (orientarea 6), îmbunătățirea funcționării piețelor muncii (orientarea 7) și promovarea incluziunii sociale, combaterea sărăciei și promovarea egalității de șanse (orientarea 8). În plus, Raportul comun privind ocuparea forței de muncă pentru 2018 monitorizează performanțele statelor membre în ceea ce privește Pilonul european al drepturilor sociale. Pilonul, semnat sub forma unei Proclamații interinstituționale a Parlamentului European, a Consiliului și a Comisiei la 17 noiembrie 2017, identifică o serie de principii și drepturi în trei domenii: i) egalitate de șanse și de acces pe piața muncii, ii) condiții de muncă echitabile și iii) protecție și incluziune socială. Monitorizarea progreselor realizate în aceste domenii este susținută, în special, de o analiză detaliată a tabloului de bord social care însoțește pilonul. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă este structurat după cum urmează: un capitol introductiv (capitolul 1), care conține un raport privind principalele tendințe sociale și de pe piața forței de muncă din Uniunea Europeană. Capitolul 2 prezintă principalele rezultate obținute în urma analizei tabloului de bord social asociat Pilonului european al drepturilor sociale. Capitolul 3 oferă o descriere detaliată a principalilor indicatori din fiecare țară (inclusiv a celor din tabloul de bord social) și a politicilor puse în aplicare de către statele membre pentru a răspunde orientărilor pentru politicile de ocupare a forței de muncă.



MESAJE PRINCIPALE Din analiza efectuată în cadrul raportului reies următoarele mesaje principale: Expansiunea economică înregistrată în prezent de toate statele membre este însoțită de îmbunătățiri treptate ale pieței muncii și ale situației sociale. În medie, la nivelul UE, 11 dintre cei 14 indicatori din tabloul de bord social care monitorizează progresele privind Pilonul european al drepturilor sociale au înregistrat o ameliorare în decursul ultimului an. Din ceilalți trei, doi au rămas, în linii mari, neschimbați, și numai unul (impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei) s-a deteriorat ușor, însă în mod foarte diferit de la o țară la alta. În ansamblu, aceste elemente indică un progres constant înregistrat în ceea ce privește cele trei capitole ale pilonului, susținut de redresarea puternică și de eforturile recente de reformă. Cu toate acestea, pentru majoritatea statelor membre au fost identificate dificultăți legate de anumite principii ale pilonului, așa cum se arată în cuprinsul raportului. Acestea vor fi supuse unei analize aprofundate și în rapoartele de țară întocmite în cadrul semestrului european. Crearea de locuri de muncă s-a accelerat și nivelul de ocupare continuă să crească într-un ritm susținut. În al doilea trimestru al anului 2017, în UE existau aproximativ 235,4 milioane de persoane angajate (156 de milioane în zona euro), acesta fiind cel mai înalt nivel înregistrat vreodată. Ocuparea forței de muncă depășește nivelul maxim atins înainte de criză, în 2008, cu 1,7%. În comparație cu nivelul cel mai scăzut, înregistrat la mijlocul anului 2013, numărul persoanelor angajate în prezent în UE este mai mare cu 11 milioane. În ritmul actual, și cu o rată de ocupare de 72,2% în al doilea trimestru al anului 2017, obiectivul de a atinge o rată a ocupării forței de muncă de 75% prevăzut în Strategia Europa 2020 poate fi realizat. Principalii indicatori ai pieței forței de muncă s-au consolidat la nivel global. Rata șomajului și-a continuat scăderea observată încă de la jumătatea anului 2013. În august 2017, aceasta a scăzut la 7,6% în UE (și 9,1% în zona euro), cel mai scăzut nivel din UE după decembrie 2008 (februarie 2009 în zona euro), apropiindu-se de minimul de 6,8% atins în martie 2008. Șomajul în rândul tinerilor și șomajul de lungă durată au continuat, de asemenea, să scadă într-un ritm constant. Ratele de participare la forța de muncă, care nu s-au diminuat în cursul crizei, continuă să crească în aproape toate statele membre. Deși toate statele membre prezintă îmbunătățiri, se pot observa diferențe substanțiale. Rata șomajului variază de la 3,1% în Republica Cehă și 3,8% în Germania la 17,3% în Spania și 21,6% în Grecia (T2-2017). Rata de ocupare variază de la 57,7% în Grecia și 62,1% în Italia la 79,3% în Germania și 82% în Suedia (T2-2017). În multe state membre, ratele de ocupare mai trebuie să progreseze pentru a se redresa în urma crizei și, în special, pentru a atinge obiectivele naționale ale Strategiei Europa 2020. Subutilizarea forței de muncă este în scădere, dar rămâne semnificativă chiar și în țările în care rata șomajului este scăzută. Pe perioada redresării, numărul total de ore lucrate a crescut într-un ritm mult mai lent decât nivelurile de ocupare. Este important de remarcat că orele lucrate per angajat se mențin stabile, la un nivel cu aproximativ 3% sub cel de dinainte de criză. În plus, munca cu fracțiune de normă (involuntară) rămâne la un nivel ridicat, deși numărul locurilor de muncă cu normă întreagă a crescut în 2016. Deși redresarea stimulează crearea de locuri de muncă, atât permanente, cât și temporare, ponderea angajaților pe perioadă determinată rămâne stabilă (aproximativ 14%) în UE. Combinația dintre ponderea ridicată a contractelor pe durată determinată și ratele scăzute ale tranziției către locuri de muncă permanente indică o segmentare a pieței forței de muncă în mai multe state membre. Desfășurarea de activități independente a crescut doar ușor (cu 0,3%) în 2016, această creștere fiind mai rapidă pentru persoanele care desfășoară o activitate independentă fără salariați. În ciuda îmbunătățirilor de pe piața muncii, creșterea salariilor rămâne limitată în majoritatea țărilor. Dinamica salarială modestă la nivel global poate fi explicată prin încetinirea activității care încă persistă pe piața forței de muncă, creșterea slabă a productivității și așteptările inflaționiste reduse. În plus, în perioada cuprinsă între 2014 și 2016, creșterea salariilor reale nu a ținut pasul cu creșterea productivității. Aceasta este o tendință pe termen lung: la nivelul UE, între 2000 și 2016, productivitatea reală pe persoană angajată a crescut cu 14,3%, în timp ce remunerarea reală pe angajat a crescut cu 10,2%. Mai multe state membre au luat măsuri pentru a spori predictibilitatea sistemului de stabilire a salariilor, cu implicarea partenerilor sociali. Acestea au făcut modificări în vederea îmbunătățirii capacității de reacție a sistemului de stabilire a salariilor la condițiile economice. Modificările respective au inclus și procedurile care reglementează evoluția salariului minim. Este important ca salariile să fie stabilite într-un mod previzibil și să asigure un nivel de trai decent, respectând autonomia partenerilor sociali. În special, salariile minime ar trebui să fie ajustate printr-un sistem transparent, cu dublul scop de a preveni sărăcia persoanelor încadrate în muncă și de a garanta, în același timp, accesul la un loc de muncă și motivația de a căuta un loc de muncă. Capacitatea de reacție pe termen mediu la evoluția productivității este importantă în acest context.

Revigorarea pieței muncii este însoțită de o îmbunătățire generală a situației financiare a gospodăriilor. Venitul disponibil al gospodăriilor a continuat să crească într-un ritm constant, ajungând în prezent la nivelul maxim din 2009 pentru UE. Crearea mai multor locuri de muncă și creșterile aferente ale veniturilor din muncă au fost principalii factori care au contribuit la creșterea constatată. În aproape toate statele membre pot fi observate îmbunătățiri, însă în unele dintre ele, venitul disponibil al gospodăriilor nu a ajuns încă la nivelurile de dinainte de criză. Creșterea participării la forța de muncă, a ratelor de ocupare și a productivității este o necesitate, având în vedere schimbările demografice. Îmbătrânirea continuă a societăților noastre implică o presiune mai mare asupra generațiilor tinere – aceleași generații care se confruntă și cu un acces mai dificil la locuri de muncă stabile și de calitate – pentru a garanta suficiente venituri pentru sistemele de pensii și a le asigura sustenabilitatea. În același timp, îmbătrânirea populației face ca prelungirea vieții profesionale să devină o necesitate și exercită o presiune asupra prestațiilor de pensii în viitor. În termeni mai generali, această situație riscă să afecteze „contractul social” între generații și poate chiar să creeze o ruptură între generații și să pună sub semnul întrebării echitatea între acestea. Prin urmare, în conjunctura actuală, creșterea ratei de ocupare a forței de muncă, a participării și a productivității este esențială pentru a limita aceste efecte. Progresele recente în materie de ocupare a forței de muncă nu au fost distribuite uniform între diferitele categorii de populație. Decalajul în ceea ce privește ratele de ocupare între lucrătorii slab calificați și lucrătorii cu înaltă calificare este mare (31 pp), ceea ce scoate în evidență necesitatea de a investi în competențe pentru a răspunde mai bine nevoilor dinamice ale pieței forței de muncă. Există încă diferențe semnificative între rezultatele în materie de educație și formare ale statelor membre, ceea ce demonstrează beneficiile potențiale ale continuării reformelor. Rata de ocupare a tinerilor, deși în curs de redresare, se situează cu aproape 4 puncte procentuale sub nivelul de dinainte de criză. În mod similar, rata de ocupare a migranților (persoane născute în afara UE) s-a redresat mai lent decât cea a altor grupuri și nu a revenit încă la nivelul anterior crizei. În plus, persoanele cu handicap sunt mai puțin susceptibile de a fi angajate decât cele fără handicap, deși situația lor s-a îmbunătățit. Un aspect pozitiv este că ratele de ocupare pentru femei și pentru lucrătorii în vârstă continuă să crească, însă pentru ambele grupuri există încă provocări semnificative. Deși rata de ocupare a femeilor a ajuns la un alt nivel record, acestea continuă să fie subreprezentate pe piața forței de muncă și se confruntă cu o diferență de remunerare semnificativă. Nivelul de educație al femeilor tinde să îl depășească pe cel al bărbaților, însă rata de ocupare a femeilor este în continuare cu 11 puncte procentuale mai mică decât cea a bărbaților, chiar dacă a crescut în mod constant. Și în cazul acestui indicator se observă variații considerabile în cadrul UE. Diferențele la nivelul ratelor de ocupare sunt deosebit de ridicate în cazul mamelor și al femeilor cu responsabilități de îngrijire. Această situație este agravată de obstacolele financiare cu care se confruntă femeile care intră pe piața muncii sau care doresc să lucreze mai mult. Diferențele de remunerare între femei și bărbați, deși în scădere, sunt în continuare puternice în UE, veniturile salariale orare brute medii ale bărbaților fiind cu aproximativ 16% mai mari decât cele ale femeilor în 2015. Aceste diferențe sunt cauzate în mare măsură de subreprezentarea femeilor în sectoare și profesii bine remunerate, inclusiv în posturi de conducere și de supraveghere, ceea ce reflectă într-o oarecare măsură discriminarea existentă pe piața forței de muncă. În același timp, femeile sunt mai susceptibile să lipsească de la locul de muncă pentru a avea grijă de membri ai familiei sau de rude dependente. În plus, ponderea mai mare a muncii cu fracțiune de normă, combinată cu cariere mai scurte și discontinue se traduce adesea prin pensii mai mici pentru femei. Acest lucru arată că este nevoie de o integrare cuprinzătoare a considerentelor legate de echilibrul între viața profesională și cea privată în procesul de elaborare a politicilor. Unele state membre iau măsuri suplimentare pentru a asigura accesul la servicii de îngrijire a copiilor și alte servicii de îngrijire accesibile și de calitate, la concediu și la condiții de lucru flexibile și pentru a reduce factorii care descurajează munca existenți în cadrul sistemelor fiscale și de prestații sociale (în special pentru a doua persoană care contribuie la venitul familiei). Aceste măsuri, împreună cu aplicarea de practici de combatere a discriminării, au un rol important pentru asigurarea egalității de tratament pentru femei. Ele sprijină totodată mobilitatea socială ascendentă, promovează egalitatea de șanse și reduc inegalitatea și sărăcia, cu efecte benefice pentru toate generațiile, în concordanță cu obiectivele Pilonului european al drepturilor sociale. Lucrătorii în vârstă rămân din ce în ce mai mult pe piața muncii. Rata de ocupare în rândul acestora a crescut după criză pentru toate grupele de vârstă de peste 55 de ani (dar cu variații mari între statele membre) și continuă să crească. Ultimul val de reforme ale sistemelor de pensii, care au crescut vârsta de pensionare în majoritatea statelor membre, și disponibilitatea unor condiții de lucru mai flexibile sunt câteva din cauzele acestei tendințe. Cu toate acestea, disponibilitatea unor politici adecvate privind echilibrul dintre viața profesională și cea privată și a unui sprijin pentru gestionarea vârstei, inclusiv modernizarea mediilor de lucru, este esențială pentru a însoți acest proces. În această privință, unele țări promovează o viață profesională mai îndelungată, permițând o tranziție mai flexibilă către pensionare și combinarea pensiilor cu veniturile din muncă. Combaterea șomajului în rândul tinerilor și a șomajului de lungă durată rămâne o prioritate. Deși în continuă scădere, rata șomajului în rândul tinerilor se ridică la 17% (T2-2017) și reprezintă o provocare majoră în mai multe țări. Același lucru este valabil și pentru procentul persoanelor care nu sunt încadrate profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (NEET). Șomajul de lungă durată rămâne la un nivel foarte ridicat în unele state membre, reprezentând aproape 50% din rata totală a șomajului. O durată mare a șomajului implică deprecierea calificărilor, reducerea legăturilor cu piața muncii și, în cele din urmă, un risc ridicat de sărăcie și de excluziune socială. În plus, există riscul transformării șomajului ciclic în șomaj structural, cu consecințe negative asupra creșterii potențiale. Măsurile luate de statele membre în conformitate cu Recomandarea Consiliului din februarie 2016 privind integrarea șomerilor de lungă durată și cu Garanția pentru tineret pot reprezenta factori esențiali de îmbunătățire. Garantarea accesului la o educație favorabilă incluziunii și de calitate și îmbunătățirea investițiilor în sistemele naționale de educație și formare sunt esențiale pentru a le permite cetățenilor să devină implicați și activi și pentru a facilita tranzițiile către și în interiorul pieței forței de muncă. Dacă progresele continuă în ritmul actual, Europa se află pe drumul cel bun către atingerea obiectivelor pentru 2020, atât cu privire la părăsirea timpurie a școlii, cât și cu privire la rata de absolvire a învățământului terțiar. Statele membre iau măsuri de modernizare a sistemelor de învățământ, în special pentru a preveni părăsirea timpurie a școlii și a aborda problema nivelului scăzut al competențelor de bază, în special prin reducerea decalajului educațional al cursanților defavorizați. În unele cazuri, sunt introduse măsuri specifice menite să încurajeze integrarea migranților în sistemul de educație. Îmbunătățirea relevanței pe piața muncii a învățământului superior constituie, de asemenea, o prioritate. În conformitate cu Noua agendă pentru competențe în Europa, în numeroase state membre au fost lansate coaliții naționale pentru competențe și locuri de muncă în sectorul digital, cu scopul de a încuraja investițiile în competențe digitale. Cu sprijinul frecvent al partenerilor sociali și al altor părți interesate, statele membre îmbunătățesc calitatea educației și formării profesionale, a uceniciei și a mecanismelor de validare a competențelor dobândite în afara sistemului formal. Buna funcționare a pieței forței de muncă, crearea de locuri de muncă de calitate, promovarea antreprenoriatului și o rată mai ridicată de participare la forța de muncă pot fi sprijinite prin combinarea corespunzătoare a flexibilității și securității, atât pe durata ocupării, cât și în timpul tranzițiilor. Promovarea creării de locuri de muncă cu contracte pe durată nedeterminată, luarea de măsuri astfel încât contractele temporare să fie etape pregătitoare, și nu impasuri, înlesnirea tranzițiilor între locurile de muncă și crearea posibilităților de extindere pentru antreprenori reprezintă obiective esențiale. Statele membre iau măsuri pentru a da un răspuns politic echilibrat în acest domeniu, în special prin crearea unui cadru legislativ pentru concedieri mai clar și mai previzibil și prin recunoașterea necesității unor sisteme de protecție socială eficiente, adaptate la nevoile și circumstanțele din ce în ce mai diversificate, în special ca răspuns la noile forme de muncă. Cu toate acestea, gradul de acoperire și de adecvare al prestațiilor de șomaj și al altor prestații și servicii diferă considerabil de la un stat membru la altul. În acest context, existența unor politici active eficace în domeniul pieței muncii, care să permită o tranziție ușoară de la un loc de muncă la altul, este foarte importantă pentru a face față provocărilor reprezentate de globalizare și de schimbările din domeniul digital. Odată cu redresarea economică și a pieței forței de muncă, proporția persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a continuat să scadă în 2016, ajungând la nivelul din 2008. Reducerea se datorează în principal unei diminuări a ponderii gospodăriilor cu o intensitate scăzută a muncii și a ratelor de deprivare materială, în timp ce rata riscului de sărăcie (monetară) s-a stabilizat. Deși în scădere, numărul total al persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială rămâne la un nivel foarte ridicat, și anume 118 milioane de persoane sau 23,5% din populația totală în 2016, cu mult peste cifra necesară pentru a atinge obiectivul Strategiei Europa 2020 privind combaterea sărăciei și a excluziunii sociale. Inegalitatea veniturilor a scăzut ușor la nivelul UE, după o creștere care a urmat perioadei de criză. Veniturile disponibile ale celor mai bogați 20% dintre locuitori au fost de aproximativ cinci ori mai mari decât ale celor mai săraci 20% în 2016, cu mari diferențe de la o țară la alta (și o creștere a inegalității în unele state membre). Persistența unor inegalități relativ puternice în materie de venituri, adesea legate de inegalitatea accesului la educație, formare și protecție socială, și care reflectă rezultatele slabe de pe piața muncii, ridică semne de întrebare în ceea ce privește echitatea, incluziunea socială și creșterea sustenabilă. Statele membre își continuă eforturile de modernizare a sistemelor de protecție socială, îmbunătățind acoperirea și caracterul adecvat al prestațiilor și serviciilor, în special pentru lucrătorii atipici, și încurajează activ participarea la forța de muncă. În conformitate cu principiile Pilonului european al drepturilor sociale, unele state membre au extins accesul la sistemele de securitate socială (inclusiv concediul parental, prestațiile de șomaj și de boală) la lucrătorii care desfășoară activități independente și lucrătorii liber-profesioniști, care anterior nu erau acoperiți. În două țări, Grecia și Italia, au fost introduse pentru prima dată măsuri de sprijin pentru venitul minim la nivel național. De asemenea, se iau măsuri în favoarea activării beneficiarilor de prestații, de exemplu prin obligativitatea participării la politicile active în domeniul pieței forței de muncă și/sau prin îmbunătățirea serviciilor personalizate. În acest sens, este important să se asigure accesul efectiv la sistemele de protecție socială al tuturor lucrătorilor, inclusiv al celor care desfășoară activități independente, și să se amelioreze coordonarea între serviciile de ocupare a forței de muncă și serviciile sociale, inclusiv prin crearea unor ghișee unice, pentru ca aceste servicii să fie mai bine orientate către persoanele aflate în dificultate și să sprijine, prin calitatea oferită, (re)integrarea lor pe piața forței de muncă. Sistemele fiscale și de prestații sociale joacă un rol important în reducerea incidenței sărăciei și a inegalităților, însă impactul măsurat al transferurilor sociale (excluzând pensiile) asupra riscului de sărăcie a fost ușor în scădere în 2016. Această evoluție, care nu include cele mai recente reforme pentru consolidarea securității sociale, maschează situațiile diferite existente la nivel național. În mod concret, ea poate reflecta modificările intervenite în ceea ce privește gradul de adecvare și de acoperire al prestațiilor, absența indexării (în contextul unei creșteri generale a veniturilor), precum și modificările apărute în ceea ce privește componența gospodăriilor (și caracteristicile conexe ale persoanelor expuse riscului de sărăcie). Pentru a combate inegalitățile și a reduce gradul de sărăcie, inclusiv prin întreruperea transmiterii acestora de la o generație la alta, statele membre pot lua noi măsuri în diferite domenii, inclusiv prin îmbunătățirea modului în care sunt concepute sistemele fiscale și de prestații sociale, prin promovarea egalității de șanse în sistemele de educație și de formare profesională, asigurarea accesului la servicii de sănătate de calitate și promovarea egalității între femei și bărbați. Menținerea caracterului adecvat al pensiilor, asigurând totodată sustenabilitatea financiară a sistemelor de protecție socială, rămâne o prioritate. Cele mai recente reforme cuprind adesea măsuri care vizează îmbunătățirea caracterului adecvat, în special al pensiilor mai mici. În mod concret, o serie de țări au luat măsuri de creștere a pensiilor minime sau de reducere a sarcinii fiscale asupra veniturilor din pensii mai mici. Dezvoltarea pensiilor suplimentare și a altor tipuri de economii pentru pensii ar putea juca, de asemenea, un rol pozitiv pentru îmbunătățirea caracterului adecvat în unele state membre. În contextul schimbărilor demografice, reformele sistemelor de pensii care pot conduce la ieșirea anticipată de pe piața forței de muncă, punând astfel în pericol sustenabilitatea și caracterul adecvat al pensiilor, ar trebui evitate. În acest sens și având în vedere persistența decalajului de pensii dintre bărbați și femei și riscul sporit de sărăcie pentru femeile în vârstă, în unele state membre este esențial să fie luate măsuri pentru a asigura alinierea vârstei de pensionare pentru ambele sexe. Accesul egal și rapid la servicii de calitate de asistență medicală și îngrijire pe termen lung, precum și promovarea eficace a sănătății și prevenirea bolilor, sunt esențiale pentru a avea o populație sănătoasă și activă și prosperitate economică. Într-o serie de state membre au fost puse în aplicare reforme ale sistemului de sănătate menite să încurajeze furnizarea și accesul la servicii eficace de asistență medicală primară, să includă promovarea unei stări bune de sănătate și prevenirea bolilor în asistența medicală primară, să raționalizeze și să sporească sustenabilitatea asistenței medicale spitalicești și specializate și să îmbunătățească accesul la medicamente accesibile, utilizate în mod rentabil, în concordanță cu competențele statelor membre. Unele state membre iau totodată măsuri pentru creșterea eficienței și a calității serviciilor de îngrijire pe termen lung. Aceste măsuri ar promova incluziunea socială și ar reduce obstacolele care împiedică participarea la forța de muncă a îngrijitorilor familiali, mai ales a femeilor. Buna funcționare a dialogului social este esențială pentru atingerea obiectivului de echitate socială, asigurând, în același timp, performanța economică. Dialogul social joacă un rol central în întărirea drepturilor sociale și consolidarea creșterii durabile și favorabile incluziunii. Gradul și impactul implicării partenerilor sociali în conceperea și punerea în aplicare a reformelor relevante variază în mod considerabil între statele membre ale UE. Acest fapt se datorează în mare parte diversității practicilor și structurilor instituționale din diferitele state membre, dar și capacităților și contribuțiilor diferite ale partenerilor sociali. Întrucât nu există un model unic care să servească drept referință, este important ca partenerii sociali să fie implicați în mod activ în toate etapele de elaborare și de punere în aplicare a politicilor, în conformitate cu Pilonul european al drepturilor sociale.

1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ Această secțiune prezintă o imagine de ansamblu a pieței forței de muncă și a tendințelor și provocărilor sociale din Uniunea Europeană, oferind o descriere analitică detaliată a principalelor domenii ale politicii sociale și a ocupării forței de muncă.

1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă Condițiile de pe piața forței de muncă din Uniunea Europeană s-au îmbunătățit în mod semnificativ în 2016 și în prima jumătate a anului 2017, fiind înregistrate progrese considerabile în direcția atingerii obiectivului Strategiei Europa 2020 privind rata de ocupare a forței de muncă. Rata de ocupare a forței de muncă (20-64) a înregistrat cea mai mare creștere de după criză, cu 1 punct procentual, ajungând la 71,1% în 2016. Aceasta a continuat să crească în primul semestru al anului 2017, ajungând la 72,2% în T2-2017, cel mai ridicat nivel de până acum în UE. În același timp, numărul persoanelor încadrate în muncă s-a ridicat la 235,4 milioane în T2-2017, cu 3,5 milioane de locuri de muncă mai mult decât cu un an înainte. Dacă rata de ocupare a forței de muncă își continuă ritmul actual de creștere, obiectivul de ocupare a forței de muncă al Strategiei Europa 2020 de 75% ar fi în mare măsură realizabil. Situația s-a îmbunătățit în mod substanțial, de asemenea, în zona euro, unde rata de ocupare a forței de muncă a atins nivelul cel mai ridicat, de 70,9%, în T2-2017. Redresarea ocupării forței de muncă este susținută de o creștere constantă a participării pe piața muncii, rata de participare la forța de muncă (15-64) atingând un nivel record, de 73,4%, în T2-2017 (73% în zona euro). Creșterea continuă a ocupării forței de muncă s-a tradus printr-o scădere continuă a ratei șomajului (15-74), care a ajuns la 7,7% în T2-2017 (9,2% în zona euro), apropiindu-se încet de nivelul de dinainte de criză. Acest lucru este cu atât mai remarcabil, având în vedere că pe piața muncii au intrat mai multe persoane care înainte erau inactive, sporind forța de muncă (inclusiv mai multe persoane aflate în căutarea unui loc de muncă). Șomajul în rândul tinerilor și șomajul de lungă durată au scăzut rapid. Deși are în continuare un nivel ridicat (în special în unele state membre), rata șomajului în rândul tinerilor a scăzut cu aproape 2 puncte procentuale față de anul precedent, ajungând la 17% în T2-2017 (19,1% în zona euro). În prezent, aceasta este cu aproape 7 puncte procentuale sub nivelul de vârf de 23,9% atins în T1-2013. Rata șomajului de lungă durată (șomeri de mai mult de 12 luni, ca procent din populația activă) a urmat o tendință similară, scăzând cu 0,6 puncte procentuale față de anul precedent, până la 3,4% în T2-2017 (4,7% în zona euro). Ponderea șomajului de lungă durată în șomajul total este, de asemenea, în scădere, dar rămâne ridicată, situându-se la 45,6% (49,7% în zona euro) și depășește 50% în unele state membre. În plus, rata șomajului de foarte lungă durată (care ia în considerare persoanele șomere de mai mult de 24 de luni) are o scădere lentă, ceea ce sporește riscul ca acesta să devină cronic. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Redresarea situației ocupării forței de muncă și scăderea șomajului au fost surprinzător de puternice având în vedere creșterea stabilă dar moderată a PIB-ului. Această tendință a fost evidentă în cursul ultimilor doi ani, atât în UE, cât și în zona euro. Cu toate acestea, creșterea limitată a orelor lucrate per angajat este un indiciu al încetinirii activității care încă persistă pe piața forței de muncă, acestea fiind în continuare cu aproximativ 3% sub nivelul anterior crizei din UE (figura 2) și cu aproximativ 4% în zona euro. Creșterea numărului de locuri de muncă cu fracțiune de normă și, într-o măsură mai mică, reducerea orelor lucrătorilor cu normă întreagă au contribuit la această evoluție. Cu toate acestea, în 2016, locurile de muncă cu normă întreagă au crescut mai rapid decât cele cu fracțiune de normă (după cum se arată în continuare în prezenta secțiune). Sursa: Eurostat, conturile naționale (calcule efectuate de DG EMPL). Creșterea ocupării forței de muncă a fost mai mare în rândul lucrătorilor în vârstă. Așa cum se indică în figura 3, cea mai mare creștere a cifrelor privind ocuparea forței de muncă în UE, de 4,6% în 2016, a fost înregistrată pentru lucrătorii în vârstă (grupa de vârstă 55-64). Aceasta se traduce printr-o creștere continuă a ratei de ocupare pentru această grupă în perioada de după criză, de la 45,5% în 2008 la 55,3% în 2016, și creșterea corespunzătoare a ratei de activitate (până la 59,1% în 2016). Această tendință reflectă reformele sistemelor de pensii naționale care au ca scop îmbunătățirea sustenabilității lor și creșterea ofertei de forță de muncă în contextul schimbării demografice (inclusiv creșterea speranței de viață). Ca și în 2015, creșterea ocupării forței de muncă a fost comparativ mai scăzută în rândul tinerilor (15-24) și al lucrătorilor din grupa de vârstă adultă (25-54), deși mai rapidă pentru prima grupă (1,3% față de 0,8%). Având în vedere rata de activitate stabilă (41,5% atât în 2015, cât și în 2016), crearea constantă de locuri de muncă pentru tineri a contribuit la reducerea șomajului în rândul acestora. Creșterea ocupării forței de muncă a fost comparabilă între bărbați și femei, la fel ca în 2015. Rata de ocupare, atât pentru bărbați, cât și pentru femei, a crescut cu 1,4% în 2016. Aceasta înseamnă că, deși ratele de ocupare au crescut pentru ambele grupuri (cu 1 punct procentual, la 76,9%, respectiv la 65,3%), diferențele de gen în ocuparea forței de muncă au rămas neschimbate. Ocuparea forței de muncă a crescut pentru toate nivelurile de educație, creșterea cea mai puternică fiind înregistrată în rândul lucrătorilor cu studii superioare. Numărul persoanelor cu studii superioare care sunt încadrate în muncă a crescut cu 3,1% în 2016 (grupa de vârstă 25-64). Pentru lucrătorii cu calificări medii (absolvenți de învățământ secundar superior) și cei slab calificați (absolvenți de învățământ secundar inferior sau sub acest nivel), creșterea a fost comparativ mai scăzută, de 0,4%, respectiv 0,9%. Tendințele detaliate din statele membre sunt prezentate în secțiunile următoare ale prezentului raport.

Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Redresarea economică stimulează atât locurile de muncă permanente, cât și pe cele temporare, iar locurile de muncă cu normă întreagă sunt tot mai numeroase. În termeni absoluți, creșterea numărului de angajați cu contracte pe durată nedeterminată în 2016 a depășit-o pe cea a angajaților cu contracte de muncă temporare (2,7 milioane față de 0,6 milioane), deși în termeni procentuali creșterea a fost mai mare pentru cei din urmă. Ponderea angajaților temporari în totalul angajaților a rămas stabilă, la 14,2% (pentru mai multe detalii, a se vedea secțiunea 3.3.1). Activitățile independente au crescut doar ușor (cu 0,3%) în 2016, cu o creștere mai rapidă pentru lucrătorii care desfășoară o activitate independentă fără salariați (mai multe detalii sunt prezentate în secțiunea 3.1.1). Așa cum s-a menționat în prezentul capitol, de la începutul crizei, numărul lucrătorilor cu fracțiune de normă a crescut considerabil (cu aproximativ 11% comparativ cu 2008), în timp ce munca cu normă întreagă a scăzut (cu 2%). Această tendință ar putea fi însă pe punctul de a se schimba, în condițiile în care, în 2016, au fost create, în mod proporțional, mai multe locuri de muncă cu normă întreagă decât cu fracțiune de normă (acest lucru s-a mai întâmplat o singură dată din 2008, și anume în 2014). În plus, ponderea muncii involuntare cu fracțiune de normă a scăzut în 2016 de la 29,1% la 27,7%. Urmând tendința din ultimii ani, cea mai mare parte a locurilor de muncă au fost create în sectorul serviciilor (+1,7%). Industria și construcțiile au înregistrat la rândul lor o creștere (ambele cu +1%). În sectorul construcțiilor, creșterea ocupării forței de muncă a fost pozitivă pentru primul an din 2008 – deși, în comparație cu anul respectiv, numărul de persoane care lucrează în acest sector este în continuare cu 18% mai mic. Locurile de muncă din agricultură au continuat să scadă, urmând o tendință pe termen lung; această reducere a fost de 4% în 2016. 1.2 Tendințe sociale Îmbunătățirea condițiilor de pe piața forței de muncă a fost însoțită de o îmbunătățire generală a situației financiare a gospodăriilor. Venitul brut disponibil al gospodăriilor (GDHI), care măsoară venitul gospodăriilor ajustat în funcție de impozite și transferuri sociale, a crescut pentru al treilea an consecutiv în 2016 și a atins nivelul maxim din 2009. Datele trimestriale indică o creștere stabilă de aproximativ 2% pe bază anuală în 2016. Creșterea a continuat în primul trimestru al anului 2017, deși într-un ritm mai lent. Creșterea recentă este determinată de creșterea veniturilor din muncă, remunerarea persoanelor care desfășoară activități independente și, în special, a angajaților majorându-se într-un ritm susținut. Acest lucru reflectă în principal o creștere a ratei de ocupare a forței de muncă și, într-o mai mică măsură, creșterile salariilor. Majorarea prestațiilor sociale a sporit, la rândul său, venitul disponibil al gospodăriilor, dar contribuția acestora la creștere globală a GDHI a scăzut în a doua jumătate a anului 2016. Contribuția veniturilor din proprietate și a altor venituri a rămas stabilă în ultimii ani, în timp ce creșterea contribuțiilor sociale și a impozitelor a avut un efect negativ asupra creșterii GDHI. Îmbunătățirea situației veniturilor gospodăriilor a redus numărul de persoane expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE). Acest indicator a continuat să se îmbunătățească pentru al patrulea an consecutiv în 2016, scăzând la 23,5% (de la 23,8% în anul precedent), iar în prezent se apropie de cel mai scăzut nivel înregistrat, și anume 23,3% în 2009. Cu toate acestea, progresele înregistrate în direcția realizării obiectivului principal al Strategiei Europa 2020 – acela de a scoate cel puțin 20 de milioane de persoane din sărăcie față de 2008 – sunt în continuare insuficiente. Aproximativ 118 milioane de persoane au fost expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială în 2016, respectiv cu aproape 700 000 mai multe decât în 2008. Riscul a fost mai puternic în cadrul anumitor grupuri: copiii (cu vârste de 0-17 ani, în proporție de 26,4%), tinerii (cu vârste de 18-24 de ani, în proporție de 30,5%), dar și persoanele care au absolvit cel mult un nivel de învățământ secundar inferior (34,9%) și persoanele cu handicap (cu vârste de peste 16 ani, 29,9%). Două treimi dintre șomeri au fost, de asemenea, expuși riscului de sărăcie sau de excluziune socială în 2016. Persoane născute în afara UE tind să se confrunte cu un risc mai mare de sărăcie sau de excluziune socială (39,1% în 2015). În schimb, persoanele în vârstă (peste 65 de ani) rămân relativ mai bine protejate (cu o ușoară creștere a riscului, de la 17,4% în 2015 la 18,3% în 2016). Sursa: Eurostat, SILC. Notă: în acest grafic, UE27 înseamnă UE fără Croația (date disponibile numai începând cu 2010). Analizând subcomponentele AROPE, sărăcia monetară rămâne cea mai importantă provocare. Numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie (AROP) a crescut timp de mai mulți ani în urma crizei, din cauza unei slabe situații economice și a pieței forței de muncă până la jumătatea anului 2014, atingând un nivel record de 87 de milioane în 2016. Cu toate acestea, ca procent din populație, numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie s-a stabilizat în 2015 și 2016 (17,3% pentru ambii ani), ca urmare a redresării și a îmbunătățirii condițiilor de pe piața forței de muncă. El rămâne însă peste nivelul anterior crizei, care era de 16,4% în 2009. Estimările preliminare pentru exercițiul 2016 sugerează că sărăcia monetară s-a stabilizat în continuare în majoritatea statelor membre. Numărul de persoane afectate de deprivare materială severă (SMD) este în scădere începând din 2013, iar în 2016 a atins cel mai scăzut nivel înregistrat vreodată (37,8 milioane). Această cifră înseamnă 7,5% din populația UE (comparativ cu 8,1% în 2015). Scăderea acesteia, care reflectă o diminuare a sărăciei absolute, este principalul factor determinant al reducerii numărului de persoane expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială. Situația îmbunătățită de pe piața muncii a determinat o scădere a ponderii persoanelor care locuiesc în gospodării cu un grad foarte scăzut de ocupare. Această pondere a fost de 10,4% (sau 38,8 milioane) în 2016, în scădere față de valoarea maximă de 11,2% din 2014. Cu toate acestea, pe termen mai lung, ea rămâne ridicată în comparație cu 2008 (9,2%). Riscul de sărăcie al persoanelor încadrate în muncă a rămas pe o tendință ascendentă (începută odată cu criza), afectând 9,6% din populația în vârstă de muncă în 2016. Această valoare rămâne peste nivelul cel mai scăzut, de 8,3%, atins în 2010, și corespunde unui număr de peste 32 de milioane de lucrători expuși riscului de sărăcie. Deși este esențială pentru reducerea riscului de sărăcie, ocuparea forței de muncă nu este întotdeauna suficientă pentru a scoate populația din sărăcie. Creșterea formelor atipice de angajare și polarizarea ocupării forței de muncă pot avea un impact asupra rezultatelor viitoare pentru acest indicator. Inegalitatea veniturilor a început să scadă ușor în 2016, după o creștere care a urmat crizei. Raportul dintre chintila superioară și cea inferioară (altfel spus, raportul dintre totalul veniturilor încasate de cele 20% din populație cu veniturile cele mai mari și veniturile încasate de cele 20% din populație cu veniturile cele mai mici) a scăzut ușor, de la 5,2 în 2015 la 5,1 în 2016, după o creștere de la 4,9 în 2009. Această evoluție modestă reflectă îmbunătățirea condițiilor economice și de pe piața forței de muncă. Cu toate acestea, indicatorul mediu la nivelul UE privind inegalitatea veniturilor maschează variații considerabile de la o țară la alta (a se vedea secțiunea 3.4).





2. INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL Pilonul european al drepturilor sociale, semnat sub forma unei proclamații interinstituționale de către Parlamentul European, Consiliu și Comisie la 17 noiembrie 2017, prevede o serie de principii și drepturi esențiale pentru ca piețele muncii și sistemele de protecție socială să fie echitabile și să funcționeze corespunzător. El este conceput ca un punct de reper pentru reînnoirea procesului de convergență între statele membre în vederea îmbunătățirii condițiilor de muncă și de trai. Pilonul european al drepturilor sociale este însoțit de un nou tablou de bord social care monitorizează performanțele și urmărește tendințele din statele membre. Această ediție a Raportului comun privind ocuparea forței de muncă prezintă rezultatele din tabloul de bord social, care înlocuiește tabloul de bord al principalilor indicatori sociali și de ocupare a forței de muncă stabilit în 2013. Noul tablou de bord oferă o serie de indicatori principali pentru analizarea performanțelor sociale și în materie de ocupare a forței de muncă ale statelor membre în funcție de trei mari dimensiuni, identificate în cadrul pilonului: (i) egalitate de șanse și de acces pe piața forței de muncă, (ii) piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile și (iii) sprijin public/protecție și incluziune socială. Această analiză se înscrie în contextul mai larg al reformelor prezentat în capitolul 3. 2.1 Explicații referitoare la tabloul de bord Tabloul de bord social va fi un instrument esențial pentru monitorizarea convergenței către condiții mai bune de muncă și de trai. Acesta cuprinde următorii 14 indicatori principali care evaluează tendințele sociale și din domeniul ocupării forței de muncă în general: -Egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii: 1.Rata părăsirii timpurii a sistemelor de educație și formare profesională, 18-24 de ani 2.Diferențe de gen în rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani 3.Inegalitatea veniturilor măsurată ca raport între chintila superioară și cea inferioară - S80/S20 4.Rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE) 5.Tineri care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (rata NEET), 15-24 de ani -Piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile: 6.Rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani 7.Rata șomajului, 15-74 de ani 8.Participanți la politicile active pentru piața forței de muncă per 100 de persoane care doresc să muncească 9.Venitul brut disponibil al gospodăriilor, în termeni reali, pe cap de locuitor 10.Remunerarea angajaților pe oră lucrată, în euro -Sprijin public/protecție și incluziune socială: 11.Impactul transferurilor sociale (altele decât pensiile) asupra reducerii sărăciei

12.Copii cu vârsta de până la 3 ani care beneficiază de îngrijire formală 13.Nevoi nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală 14.Proporția populației cu competențe digitale generale de bază sau mai avansate. Metodologia comună utilizată pentru analizarea tabloului de bord a fost convenită de Comitetul pentru ocuparea forței de muncă și Comitetul pentru protecție socială (a se vedea anexa 3 pentru detalii). Aceasta evaluează situația și evoluțiile din statele membre, analizând nivelurile și variațiile anuale ale fiecăruia dintre indicatorii principali incluși în tabloul de bord social. Nivelurile și variațiile sunt clasificate în funcție de distanța față de mediile UE (neponderate) corespunzătoare. Performanțele statelor membre în funcție de niveluri și de variații sunt apoi combinate (cu ajutorul unei matrice predefinite), astfel încât fiecare stat membru este încadrat în una dintre cele șapte categorii următoare: „cele mai bune performanțe”, „performanță peste medie”, „performanță bună, dar de monitorizat”, „performanță medie/neutră”, „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, „de supravegheat” și „situații critice”. Pe această bază, tabelul 1 prezintă un rezumat al lecturii tabloului de bord în funcție de cele mai recente cifre disponibile pentru fiecare indicator. Se recomandă o lectură atentă și nemecanică a tabelului. În acest scop, o analiză detaliată a celor paisprezece indicatori, inclusiv a tendințelor pe termen lung și a indicatorilor suplimentari, acolo unde este cazul, este prezentată în capitolul 3. În plus, rapoartele de țară viitoare vor oferi o analiză aprofundată a tuturor „situațiilor critice” și un context socioeconomic mai larg, pentru a preciza mai bine provocările specifice fiecărei țări în contextul semestrului european. Acestea vor furniza o bază analitică pentru propunerile ulterioare ale Comisiei de recomandări specifice fiecărei țări, acolo unde este cazul. 2.2 Date din tabloul de bord social Este necesar să se ia măsuri pentru realizarea convergenței în ceea ce privește progresul social în funcție de dimensiunile identificate de pilonul social. Analiza indicatorilor principali arată, pentru 17 state membre, cel puțin o „situație critică”. În cele 14 domenii evaluate, sunt identificate 50 de „situații critice”, reprezentând aproape 13% din numărul total de evaluări. Dacă se iau în considerare cele mai problematice trei clasificări, și anume „situație critică”, „de supravegheat” și „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, numărul total este 129, adică aproximativ o treime din totalul evaluărilor. În ceea ce privește cele trei mari dimensiuni care fac obiectul tabloului de bord, semnalele de alarmă apar mai frecvent în domeniul „sprijin public/protecție și incluziune socială”, cu o medie de 11,8 cazuri (din care 4,5 „situații critice”) pentru fiecare indicator. Impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei pare a fi domeniul cel mai dificil, cu semnale de alarmă pentru 13 state membre (dintre care 5 în ultima categorie). Urmează dimensiunile „Egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii” și „Piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile”, ambele cu o medie de aproximativ 9 și 8,8 cazuri problematice per indicator (4, respectiv 3 „situații critice” fiecare). În primul domeniu, indicatorul cu cele mai multe semnale de alarmă este cel al diferențelor de gen în ocuparea forței de muncă (10 cazuri). În cel de-al doilea domeniu, remunerarea angajaților pe oră lucrată pare a fi indicatorul cu cele mai numeroase provocări (13 semnale de alarmă). Tabloul de bord indică o îmbunătățire a situației sociale și a pieței forței de muncă pentru UE în ansamblu. În medie, la nivelul UE, 11 dintre cei 14 indicatori principali au înregistrat o ameliorare în ultimul an pentru care sunt disponibile date (și anume 2016 sau 2015, în funcție de disponibilitatea datelor), confirmând îmbunătățirea constantă a situației piețelor forței de muncă și a situației sociale care a însoțit redresarea economică. În mod concret, în ceea ce privește rata șomajului, 11 state membre pot fi clasificate ca având cele mai bune performanțe sau o performanță peste medie și numai o singură țară se află într-o situație critică. De asemenea, 12 state membre au cele mai bune performanțe sau o performanță peste medie în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă și 12 state membre atunci când se ia în considerare proporția persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială. Cu toate acestea, doi indicatori (diferențele de gen în ocuparea forței de muncă și remunerarea angajaților pe oră lucrată) au rămas, în linii mari, neschimbați, iar un indicator (impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei) a înregistrat o ușoară deteriorare. Situația statelor membre rămâne neuniformă, iar gravitatea provocărilor diferă foarte mult de la un stat la altul. Pentru majoritatea statelor membre este semnalată cel puțin o provocare privind indicatorii principali, excepție făcând Danemarca, Germania, Franța, Țările de Jos, Suedia și Regatul Unit. Grecia, România, Italia și Bulgaria sunt încadrate în categoria „situație critică”, „de supravegheat” sau „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire” pentru zece sau mai mulți indicatori. În acest grup, Grecia și România prezintă, de departe, cel mai mare număr de „situații critice” (și anume, indicatori care sunt mult mai slabi decât media și care fie nu se îmbunătățesc suficient de repede, fie continuă să se deterioreze). În cazul Greciei, situațiile critice apar în toate cele trei domenii (cu toate acestea, se înregistrează o performanță bună în domeniul părăsirii timpurii a școlii). Pentru România, acestea sunt în mare parte concentrate în domeniile „egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii” și „sprijin public/protecție și incluziune socială”. În funcție de numărul total de provocări, urmează Cipru (9), Spania și Croația (câte 8 fiecare), Letonia, Lituania și Portugalia (câte 7 fiecare). Pe de altă parte, Danemarca este în categoria „cele mai bune performanțe” sau „performanță peste medie” la toți cei 14 indicatori principali, urmată de Suedia (12 indicatori), Austria (10 indicatori) și Țările de Jos (9 indicatori). În domeniul egalității de șanse și de acces pe piața forței de muncă, situația din UE s-a îmbunătățit în ultimul an în ceea ce privește părăsirea timpurie a sistemelor de educație și formare profesională, riscul de sărăcie și de excluziune socială și tinerii NEET, dar a rămas, în general, stabilă din punctul de vedere al diferențelor de gen în ocuparea forței de muncă și al inegalității veniturilor (măsurată în funcție de raportul dintre chintila superioară și cea inferioară). Situația în funcție de fiecare indicator: ·Spania, Malta, Portugalia și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește părăsirea timpurie a sistemelor de educație și formare profesională, în timp ce Croația, Lituania și Slovenia au cele mai bune performanțe; ·Grecia, Italia, Malta și România au o situație critică la indicatorul diferențe de gen în ocuparea forței de muncă, în comparație cu Letonia, Lituania și Suedia, care au cele mai bune performanțe; ·Bulgaria, Grecia, Spania și Lituania se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește inegalitatea veniturilor, în comparație cu performanța bună înregistrată de Republica Cehă, Slovenia, Slovacia și Finlanda; ·situația în ceea ce privește riscul de sărăcie sau de excluziune socială este critică în Bulgaria, Grecia și România, în timp ce Republica Cehă, Danemarca, Țările de Jos și Finlanda au cele mai bune performanțe; ·Bulgaria, Grecia, Croația, Cipru și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește NEET, în timp ce Danemarca, Luxemburg, Țările de Jos și Suedia au cele mai bune performanțe. În domeniul „piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile” în UE, situația s-a îmbunătățit în ultimul an în ceea ce privește rata ocupării forței de muncă și rata șomajului, participarea la politicile active în domeniul pieței forței de muncă (ALMP) și creșterea venitului brut disponibil al gospodăriilor (GDHI) pe cap de locuitor, și a fost relativ stabilă în ceea ce privește remunerarea per salariat. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Grecia, Croația și Italia se confruntă în continuare cu o situație critică în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă, în comparație cu Danemarca, Germania, Țările de Jos, Suedia și Regatul Unit, care au cele mai bune performanțe; ·Grecia are o situație critică în privința ratei șomajului, în timp ce Republica Cehă și Germania au cele mai bune performanțe;

·Bulgaria, Estonia, Croația, România și Slovenia se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește participarea la ALMP, comparativ cu performanța afișată de Belgia, Danemarca, Franța, Ungaria și Suedia; ·creșterea GDHI pe cap de locuitor este considerată a fi într-o situație critică în Grecia și Cipru, comparativ cu Polonia și România, care au cele mai bune performanțe; ·Bulgaria, Ungaria și Polonia se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește remunerarea per salariat, în timp ce Belgia, Danemarca, Franța, Luxemburg și Țările de Jos au cele mai bune performanțe. În domeniul „sprijin public și protecție și incluziune socială”, situația s-a îmbunătățit în ultimul an în ceea ce privește disponibilitatea serviciilor de îngrijire a copiilor, nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală și competențele digitale, însă s-a înrăutățit în ceea ce privește impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Bulgaria, Grecia, Italia, Lituania și România se confruntă în continuare cu o situație critică în ceea ce privește capacitatea transferurilor sociale de a reduce sărăcia. Această situație contrastează cu cea din Danemarca, Austria, Finlanda și Suedia, care au cele mai bune performanțe; ·Republica Cehă, Polonia și Slovacia înregistrează o situație critică cu privire la disponibilitatea unor structuri oficiale de îngrijire a copiilor, comparativ cu Belgia, Danemarca, Luxemburg, Portugalia și Suedia, care au cele mai bune performanțe; ·Estonia, Grecia, Italia, Polonia și România se confruntă cu o situație critică din punctul de vedere al nevoilor nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală (metodologia nu a permis identificarea unor țări cu „cele mai bune performanțe”); ·Bulgaria și România se confruntă cu o situație critică în ceea ce privește nivelurile competențelor digitale, în timp ce Danemarca, Luxemburg, Țările de Jos și Finlanda au cele mai bune performanțe. Tabelul 1. Rezumatul indicatorilor principali din tabloul de bord social Notă: La 31 octombrie 2017, nu sunt disponibile date privind participarea la ALMP pentru EL, IT, MT, UK (LU nu a raportat date, din cauza unei probleme de verificare); nu sunt disponibile date privind creșterea GDHI pe cap de locuitor pentru HR, LU și MT; nu sunt disponibile date privind raportul dintre chintila superioară și cea inferioară, rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială, impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei pentru IE.



Caseta 1. Analiză comparativă - situația actuală Comunicarea din 26 aprilie 2017 privind instituirea Pilonului european al drepturilor sociale precizează: „Pentru o serie de domenii, cum sunt legislația în materie de protecție a locurilor de muncă, prestațiile de șomaj, salariile minime, venitul minim și competențele, vor fi efectuate analize comparative și schimburi de bune practici”. În 2015, în urma Raportului celor cinci președinți și în cooperare cu statele membre, Comisia a început exercițiile de analiză comparativă în unele dintre domeniile menționate în comunicarea privind pilonul drepturilor sociale. Scopul analizei comparative este de a sprijini reformele structurale și creșterea convergenței spre cele mai bune performanțe. În comparație cu alte exerciții de evaluare comparativă, în care accentul se pune în principal pe compararea rezultatelor generale, aceste exerciții de analiză comparativă se axează în special pe pârghiile politice (altfel spus, pe parametri specifici ai politicilor care pot conduce la rezultate mai bune). Comitetul pentru ocuparea forței de muncă (EMCO) și Comitetul pentru protecție socială (CPS) au convenit asupra unei metode comune care se bazează pe o abordare în trei etape: (1) identificarea principalelor provocări și a unui set de indicatori de rezultate de nivel înalt relevanți pentru domeniul de politică în cauză; (2) indicatori de performanță care să permită analiza comparativă a performanțelor; (3) identificarea pârghiilor politice, care sunt însoțite de principii generale pentru orientările de politică și de indicatori specifici, dacă există. În această etapă, scopul este de a permite comparații între statele membre pentru fiecare pârghie politică, și nu de a stabili valori de referință. În 2016, în cadrul Comitetului pentru ocuparea forței de muncă, au început discuțiile pe tema unui proiect-pilot privind prestațiile de șomaj și politicile active în domeniul pieței forței de muncă, iar în 2017 s-a ajuns la un acord. Este vorba în principal de trei indicatori de rezultate (rata șomajului, șomajul de lungă durată și rata riscului de sărăcie al șomerilor), doi indicatori de performanță (ponderea persoanelor care doresc să muncească și care participă la măsuri obișnuite de activare și șomerii cu o durată a șomajului mai mică de 12 luni care beneficiază de prestații de șomaj) și trei indicatori de pârghii politice, în special în domeniul prestațiilor de șomaj (rata de înlocuire, condițiile de eligibilitate și perioada de acordare a prestațiilor). Analiza prestațiilor de șomaj prezentată în capitolul 3.3 se bazează pe rezultatele analizei comparative. În ceea ce privește pârghiile politice pentru politicile de activare, lucrările sunt în curs de derulare. Totodată, un exercițiu de analiză comparativă pentru sistemele de venit minim este în curs de elaborare împreună cu statele membre în cadrul Comitetului pentru protecție socială. Stadiul actual al acestui exercițiu este prezentat în capitolul 3.4. De asemenea, se înregistrează progrese cu privire la analiza comparativă a competențelor, o atenție deosebită fiind acordată pârghiilor politice legate de învățarea în rândul adulților. În contextul Pilonului european al drepturilor sociale, Comisia intenționează să continue procesul de reflecție cu privire la analiza comparativă, împreună cu statele membre, având drept obiectiv identificarea principiilor pilonului pentru care analiza comparativă poate oferi o contribuție pozitivă în direcția învățării reciproce și a convergenței ascendente.



3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ - PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA Această secțiune prezintă o vedere de ansamblu asupra indicatorilor principali recenți privind ocuparea forței de muncă și situația socială și a măsurilor luate de statele membre în sectoarele prioritare identificate în Orientările UE privind ocuparea forței de muncă, adoptate de Consiliu în 2015. Pentru fiecare orientare, sunt prezentate evoluțiile recente cu privire la o selecție de indicatori principali, precum și măsurile de politică adoptate de statele membre. Pentru acestea din urmă, secțiunea folosește programele naționale de reformă pe 2017 ale statelor membre și surse ale Comisiei Europene. În absența unor indicații contrare, în raport sunt prezentate numai măsurile de politică puse în aplicare după iunie 2016. O analiză aprofundată a evoluțiilor recente de pe piața forței de muncă poate fi găsită în raportul „Labour Market and Wage Developments” (Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor) din 2017 și în raportul „Employment and Social Developments in Europe” (Evoluția ocupării forței de muncă și a situației sociale în Europa) din 2017.

3.1 Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă Prezenta secțiune se referă la punerea în aplicare a orientării nr. 5 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă și crearea de locuri de muncă. În primul rând, ea prezintă o vedere de ansamblu asupra ratei șomajului și a ratei de ocupare a forței de muncă din fiecare stat membru, în completarea analizei la nivelul UE din capitolul 1, pentru a pune în evidență importanța provocării reprezentate de crearea de locuri de muncă în diferite țări. În continuare, este examinată dinamica activităților independente, ca indicator al antreprenoriatului și ca sursă de creștere a ocupării forței de muncă în sine. În fine, sunt analizați principalii factori macroeconomici care influențează deciziile de angajare, și anume evoluțiile salariale și ale sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă. Secțiunea 3.1.2 prezintă măsurile de politică puse în aplicare de statele membre în aceste domenii pentru a promova cererea de forță de muncă, inclusiv subvențiile pentru angajare. 3.1.1 Indicatori principali În aproape jumătate dintre statele membre, rata șomajului a scăzut în mod considerabil în 2016, cu mai mult de 1 punct procentual. O scădere mai rapidă decât media a avut loc în principal în unele state membre care se confruntă cu o rată a șomajului extrem de ridicată – în special în Spania, Croația și Cipru (cu 2 puncte procentuale sau mai mult), dar și în Grecia și Portugalia, ceea ce indică o convergență către reducerea șomajului. Cu toate acestea, există încă diferențe semnificative. După cum reiese din figura 5 (care analizează atât nivelurile, cât și variațiile, în conformitate cu metodologia convenită pentru evaluarea indicatorilor principali din tabloul de bord social), dispersia ratelor șomajului rămâne semnificativă în 2016, cu valori de la 4% în Republica Cehă și în Germania („cele mai bune performanțe”) la 23,6% în Grecia („situație critică”). Cu toate că rata șomajului a scăzut cu 1,3 puncte procentuale în Grecia, nivelul global rămâne foarte ridicat. În plus, rata șomajului rămâne ridicată și în Italia, unde nu s-au observat îmbunătățiri semnificative în 2016 (o scădere de doar 0,2 puncte procentuale). Dintre statele membre cu rate ale șomajului mai scăzute decât media, Estonia și Austria au înregistrat o ușoară creștere în 2016. În pofida scăderii constante începute în 2013, în majoritatea statelor membre, rata șomajului a fost mai ridicată în 2016 decât în 2008 (figura 6). Singurele excepții sunt Germania, Ungaria, Malta, Polonia, Regatul Unit și Republica Cehă. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă (calcule efectuate de DG EMPL). Perioada: nivelurile din 2016 și variațiile anuale în raport cu 2015. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată. Legenda este prezentată în anexă. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Rata de ocupare a forței de muncă a crescut în 27 dintre cele 28 de state membre, însă există în continuare disparități semnificative. Doar Luxemburgul a înregistrat o ușoară scădere în cursul anului trecut. După cum se arată în figura 7, ratele ocupării forței de muncă sunt doar parțial convergente. Acest lucru este reflectat de panta moderat negativă a liniei de regresie care leagă variațiile de nivelurile ratei de ocupare a forței de muncă. Aceasta sugerează că statele membre cu rate mai scăzute de ocupare înregistrează o creștere oarecum mai rapidă decât media și invers, dar situația rămâne neuniformă. Ratele de ocupare (grupa de vârstă 20-64) sunt foarte diferite, variind de la 56,2% în Grecia la 81,2% în Suedia. La limita inferioară, rata ocupării forței de muncă rămâne mult sub media UE (sub 65%) în Grecia, Croația, Italia (încadrate la „situații critice”) și Spania („performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, având în vedere o îmbunătățire semnificativă). Rata de ocupare este ușor mai ridicată în România, Belgia și Bulgaria, însă crește într-un ritm mai lent decât media. Pe de altă parte, Țările de Jos, Danemarca, Regatul Unit, Germania și Suedia sunt încadrate la „cele mai bune performanțe”, având rate de ocupare a forței de muncă de 77% sau mai mari. Potrivit previziunilor economice ale Comisiei Europene din toamna anului 2017, în 2017 și 2018 este preconizată o creștere a ocupării forței de muncă în toate statele membre. Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă (calcule efectuate de DG EMPL). Perioada: nivelurile din 2016 și variațiile anuale în raport cu 2015. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată. Legenda este prezentată în anexă.

Ratele medii de ocupare a forței de muncă în UE sunt într-o creștere constantă din 2013, situându-se în prezent peste nivelurile din perioada anterioară crizei, însă decalajele sunt în continuare ridicate. În 2016, mai mult de jumătate din statele membre (17 țări) erau încă sub nivelurile din 2008 (figura 8). Acest lucru este evident mai ales în țările cele mai afectate de criză, în special Grecia (-10,1 puncte procentuale), Cipru (-7,7 puncte procentuale), Spania (-4,6 pp) și Croația (-3,5 puncte procentuale). În schimb, redresarea economică a contribuit la creșterea numărului de locuri de muncă în aproape toate statele membre, față de 2013. Cele mai mari creșteri ale ratelor de ocupare a forței de muncă după 2008 au fost înregistrate în Ungaria (+8,5 puncte procentuale) și Lituania (+5,3 puncte procentuale). Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. În contextul unei creșteri susținute a ocupării forței de muncă, tendințele în materie de activități independente par a fi mai stabile. Ponderea medie a activităților independente a scăzut în 2016 la 14,0%, atingând cel mai redus nivel din 2008, în condițiile în care ocuparea totală a crescut mai rapid (+1,5%) decât activitățile independente (+0,3%). Cu toate acestea, dacă se exclude sectorul primar (agricultură, silvicultură și pescuit), care este afectat de un declin structural, numărul lucrătorilor independenți a crescut aproximativ la fel de rapid ca ocuparea totală (cu 1,3%). Desfășurarea de activități independente de către persoanele care provin dintr-un context de migrație și-a continuat creșterea constantă: rata de ocupare pentru persoanele care nu sunt cetățeni UE a crescut la 12,2% în 2016, față de 11,9% în 2015 (în 2010, aceasta a fost de numai 10,0%). În plus, evoluțiile demografice au dus la o creștere puternică a numărului de lucrători independenți cu vârste de 65 de ani sau mai mult. În 2016, numărul acestora s-a ridicat la 8% din numărul total al persoanelor care desfășoară activități independente (6% în 2006). În termeni absoluți, desfășurarea de activități independente a crescut în 2016 în majoritatea statelor membre. Au avut o contribuție și evoluțiile sectoriale, reducerile fiind concentrate în special în statele membre cu o pondere peste medie a lucrătorilor care desfășoară o activitate independentă în sectorul primar (Croația, România, Slovenia, Bulgaria, Portugalia, Finlanda și Polonia). De asemenea, au fost înregistrate reduceri ale activităților independente în Cipru, Germania, Belgia, Suedia și Italia și creșteri în toate celelalte state membre (cu 5% sau mai mult în Luxemburg, Slovacia și Regatul Unit). Ponderea bărbaților care desfășoară activități independente și-a continuat scăderea constantă (până la 17,5% în 2016, de la peste 18% până în 2014), în timp ce ponderea femeilor care desfășoară activități independente a rămas constantă, la aproximativ 9,9%, din 2012. Activitățile independente fără salariați (lucrătorii pe cont propriu) au rămas larg răspândite. În 2016, numărul de lucrători pe cont propriu în afara sectorului primar a crescut cu 1,8% (fiind cu 9% mai mare decât în 2008), în timp ce numărul de angajatori (lucrători care desfășoară activități independente cu salariați) din afara sectorului primar a crescut doar cu 0,3% (fiind cu 10% mai mic decât în 2008). Activitățile independente fără salariați pot ascunde activități independente fictive în anumite circumstanțe; acest aspect va fi discutat mai pe larg în secțiunea 3.3, odată cu segmentarea pieței forței de muncă. Creșterea salarială rămâne scăzută în UE, în ciuda unor ameliorări constante pe piața forței de muncă. Salariile reale, ajustate pentru a ține cont de variația prețurilor de consum, au crescut în aproape toate statele membre, creșterea globală fiind de 1,3% în UE. Creșterea a fost mai scăzută în zona euro, unde, în contextul unui nivel scăzut al inflației în 2015 și în 2016, salariile reale au crescut cu mai puțin de 1% în ambii ani. Creșterea modestă a salariilor, corelată cu o ușoară încetinire a creșterii productivității, s-a tradus printr-o creștere moderată a dinamicii costurilor unitare ale forței de muncă. Remunerarea angajaților variază foarte mult în Europa, de la 4,6 EUR pe oră lucrată în Bulgaria la 43,3 EUR în Luxemburg. În plus, figura 9 arată că Europa este împărțită în două grupuri de țări, cu salarii mici și cu salarii mari, singurele țări apropiate de media UE fiind Cipru, Slovenia, Italia și Spania. La limita inferioară se situează în special Bulgaria, Polonia și Ungaria, dar și România, care a înregistrat o creștere semnificativă în cursul ultimului an. Există unele semne de convergență, chiar dacă corelația dintre nivelul absolut al salariilor și variația remunerațiilor nu pare solidă. Sursa: Eurostat, conturi naționale. Perioada: nivelurile din 2016 și variațiile anuale în raport cu 2015. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată. Legenda este prezentată în anexă. În perioada cuprinsă între 2011 și 2016, creșterea salariilor reale nu a ținut pasul cu creșterea medie a productivității în majoritatea statelor membre (18 din 28). În șase țări (Belgia, Cipru, Finlanda, Croația, Grecia, Portugalia), creșterea salariilor reale a fost negativă în perioada 2014-2016. De asemenea, pe termen mai lung, evoluția salariilor reale a avut, în medie, un ritm mai lent decât cel al productivității (a se vedea figura 10). Sursa: Eurostat, conturile naționale (calcule efectuate de DG EMPL).

Evoluțiile competitivității costurilor au fost favorabile reechilibrării în zona euro, dar progresele au încetinit. În zona euro, după o lungă perioadă de constrângeri salariale și bugetare, în 2015, majoritatea statelor membre au înregistrat un excedent de cont curent. În contextul creșterii modeste a salariilor în zona euro, costurile unitare nominale ale muncii au crescut ușor mai rapid în țările care au înregistrat excedente de cont curent mari și persistente decât în țările care sunt debitori neți. Cu toate acestea, diferența s-a redus într-o anumită măsură în 2016, încetinind procesul de reechilibrare. În majoritatea statelor membre, creșterea salariilor în 2016 a fost mai mică sau egală cu cea preconizată pe baza relației istorice cu șomajul, mai exact salariile nu au crescut proporțional cu scăderea șomajului. Printre țările în care creșterea salarială a rămas cel mai mult sub nivelul pe care îl preconiza relația istorică se numără Belgia, Bulgaria, Finlanda, Slovacia și Suedia. Curba Phillips – relația (în mod normal negativă) dintre creșterea salarială și rata șomajului – confirmă faptul că salariile au reacționat lent la redresarea economică, în special în zona euro. Figura 11 compară variația anuală a remunerației nominale per salariat cu așa-numitul decalaj de șomaj, și anume diferența dintre rata efectivă a șomajului și evoluția acesteia. De la începutul crizei, curba a fost mai plată decât în trecut, ceea ce implică o reacție mai slabă a salariilor la scăderea șomajului. În plus, rata de creștere a remunerațiilor s-a situat în ultimii trei ani sub tendința așteptată în lumina îmbunătățirii pieței forței de muncă. Dinamica salarială modestă poate fi explicată prin evoluțiile slabe ale productivității, așteptările inflaționiste scăzute, efectul unora dintre reformele pieței forței de muncă și încetinirea activității care încă persistă pe piața forței de muncă. Mai exact, este posibil ca rata actuală a șomajului să nu surprindă în mod adecvat situația efectivă a utilizării resurselor pe piața forței de muncă. Pe lângă persoanele aflate efectiv în căutarea unui loc de muncă (adică șomerii), lucrătorii descurajați și cei cu fracțiune de normă subocupați pot exercita presiuni suplimentare în sensul scăderii salariilor. Scăderea așteptărilor inflaționiste și încetinirea ritmului de creștere a productivității pot afecta, la rândul lor, negocierile salariale, limitând creșterea salariilor și subminând astfel sustenabilitatea redresării. Salariile negociate oferă și ele o imagine clară a faptului că presiunile salariale nu s-au materializat, în special în zona euro: variația procentuală anuală în primul trimestru al anului 2017 a fost de 1,5%, cu aproximativ 0,5 puncte procentuale mai scăzută decât la începutul procesului de redresare. Sursa: baza de date AMECO a DG ECFIN și Eurostat, ancheta forței de muncă Presiunea fiscală asupra veniturilor salariale este, în linii mari, stabilă în Europa, dar cu diferențe semnificative de la un stat membru la altul. În 2016, reducerile sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă pentru lucrătorii individuali care câștigă salariul mediu au fost cele mai mari în Austria (-2,4 puncte procentuale), în Belgia (-1,4 puncte procentuale) și în Italia (-1,2 puncte procentuale), în timp ce aceasta a crescut semnificativ în Țările de Jos (1,3 puncte procentuale), în Grecia (1,0 punct procentual) și în Polonia (0,9 puncte procentuale). După cum reiese din figura 12, sarcina fiscală asupra costului forței de muncă variază de la mai puțin de 30% în Irlanda și Malta la aproximativ 50% în Belgia, Germania, Ungaria, Italia, Franța și Austria. O dispersie similară poate fi observată pentru lucrătorii cu venituri mici (definiți ca fiind lucrătorii care câștigă 67% din salariul mediu), deși apar modele diferite în funcție de țări în ceea ce privește progresivitatea cotelor de impozitare. Între 2013 și 2016, sarcina fiscală medie neponderată asupra costului forței de muncă a scăzut cu 0,5 puncte procentuale (cu 0,8 puncte procentuale pentru lucrătorii cu venituri mici), cu reduceri importante în unele dintre țările care au cotele cele mai ridicate (Belgia, Austria, precum și Italia și Franța, însă numai pentru lucrătorii cu venituri mici), dar și în România și în Danemarca. În schimb, s-au înregistrat creșteri semnificative în Luxemburg și, pentru salariile mici, în Portugalia. Sursa: Baza de date a Comisiei Europene și OCDE privind impozitele și prestațiile. Notă: datele sunt pentru gospodăriile cu un singur salariat (fără copii). Nu sunt disponibile date recente pentru Cipru. 3.1.2 Răspunsul politic Statele membre au continuat să recurgă la subvenții pentru ocuparea forței de muncă pentru a sprijini cererea de forță de muncă și crearea de locuri de muncă. Cele mai multe măsuri în acest domeniu sunt orientate către grupuri specifice care se confruntă cu probleme de integrare pe piața forței de muncă (de exemplu, tinerii, persoanele în vârstă, șomerii de lungă durată, refugiații etc.) și constau în stimulente financiare (sau reduceri ale impozitelor sau ale contribuțiilor sociale) acordate angajatorilor pentru angajarea de lucrători vizați. În perioada de referință (începând cu a doua jumătate a anului 2016), mai multe state membre au introdus subvenții pentru angajare specifice (mai multe detalii sunt disponibile în secțiunea 3.2). Unele țări au introdus (sau intenționează să introducă) și subvenții pentru angajare pentru publicul larg, și anume fără condiții de eligibilitate sau cu condiții mai puțin stricte, de obicei pentru a promova angajarea cu contracte de muncă pe durată nedeterminată. Italia a introdus, pentru regiunile sudice, o reducere a contribuțiilor la asigurările sociale pentru angajatorii care oferă un loc de muncă permanent (sau stagii profesionale) tinerilor sub 25 de ani sau care sunt șomeri de cel puțin șase luni. Franța a prelungit cu șase luni (până în primul semestru al anului 2017, în prezent în curs de eliminare) prima de 4 000 EUR acordată pentru angajarea de către o întreprindere mică sau mijlocie a unui salariat plătit cu până la 1,3 ori salariul minim; aproape 1,6 milioane de lucrători au beneficiat de această primă. În Austria, este în curs de evaluare introducerea unei prime pentru angajare care vizează crearea de noi locuri de muncă prin reducerea costurilor salariale pentru angajatorii care oferă noi locuri de muncă. În alte cazuri, subvențiile pentru angajare sunt orientate către mai multe grupuri defavorizate. De exemplu, Portugalia a introdus stimulente financiare pentru angajări pe perioadă nedeterminată, sub forma unor scutiri parțiale de la contribuțiile sociale pentru anumite grupuri vulnerabile (tineri, șomeri de lungă durată, persoane în vârstă). În plus, o măsură de sprijin pentru angajare, destinată acelorași grupuri, oferă stimulente pentru transformarea contractelor pe durată determinată în contracte permanente. Fondul social european (FSE) contribuie la această măsură, precum și la o inițiativă recentă având ca scop promovarea tranziției de la stagii la contracte de muncă pe durată nedeterminată. Cipru a introdus subvenții pentru angajarea persoanelor care aparțin grupurilor vulnerabile, inclusiv a beneficiarilor de VMG și a persoanelor cu handicap. În Ungaria, FSE contribuie la sporirea potențialului de ocupare a forței de muncă al întreprinderilor sociale prin stimulente și subvenții pentru crearea de locuri de muncă. Unele state membre iau măsuri pentru promovarea antreprenoriatului și a întreprinderilor nou-înființate. De exemplu, Ungaria acordă sprijin tinerilor cu vârsta de sub 30 de ani și persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă cu vârsta de peste 30 de ani pentru a deveni antreprenori în contextul Garanției pentru tineret. În România, programul Start-up Nation, sprijinit de FSE, vizează promovarea dezvoltării de noi IMM-uri. În Finlanda, începând cu 2018, prestația de șomaj va putea fi primită sub formă de granturi pentru întreprinderi nou-înființate, în timp ce beneficiarul lucrează ca antreprenor cu fracțiune de normă. În plus, este în curs de dezbatere calea de urmat pentru a înlesni înființarea de societăți de către șomeri. De asemenea, în multe state membre au fost luate măsuri pentru ca lucrătorii care desfășoară o activitate independentă să poată beneficia de drepturi sociale adecvate (a se vedea secțiunea 3.3 privind segmentarea pieței muncii). Mai multe state membre au redus costurile cu forța de muncă prin reducerea sarcinii fiscale asupra acestor costuri, măsură care adesea vizează veniturile cele mai mici. În ultimele luni, sarcina fiscală asupra costului forței de muncă a fost abordată în multe țări, în special în cazul persoanelor cu venituri scăzute, prin reforme care s-au axat pe impozitul pe venitul persoanelor fizice, adesea prin creșterea deducerilor fiscale (a cuantumului veniturilor scutite de impozit). De exemplu, în Germania, guvernul federal a actualizat cota impozitului pe venit pentru a reduce progresia rece și a crește deducerea personală de bază, creditul fiscal pentru copii, alocațiile pentru copii și alocațiile suplimentare pentru copii. În Estonia, Parlamentul a adoptat noul plan de reformă fiscală, care va intra în vigoare în 2018 și care include creșterea sumelor lunare scutite de impozitul pe venit la 500 EUR pe lună (de la 180 EUR în 2017). Lituania a modificat legea privind impozitul pe venitul persoanelor fizice, crescând valoarea de bază și suplimentară a veniturilor scutite de impozit. Ungaria a crescut deducerile fiscale pentru familii în cazul lucrătorilor cu doi copii. Regatul Unit a crescut deducerea personală la 11 500 GBP (aproximativ 13 100 EUR) pe an și pragul pentru rata mai ridicată de la 43 000 GBP la 45 000 GBP (51 400 EUR). Franța a scăzut din nou impozitul pe venit pentru persoanele cu venituri mici și medii. În Belgia, a doua etapă a reformei fiscale din regiunea Bruxelles, care include noi reduceri ale impozitului pe venitul persoanelor fizice și o trecere de la impozitarea veniturilor salariale la impozitarea proprietăților imobiliare, a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2017. În Letonia, o reformă fiscală majoră include înlocuirea cotei unice de 23% a impozitului pe venit cu un sistem progresiv. Cipru a eliminat „contribuția specială” – un impozit progresiv pe venitul lunar brut al tuturor salariaților, lucrătorilor independenți și pensionarilor. Slovenia a modificat legea privind impozitul pe venit pentru a reduce sarcina impozitului pe venitul persoanelor fizice. De asemenea, multe state membre au intervenit cu privire la sarcina fiscală asupra costului forței de muncă prin reducerea contribuțiilor la sistemul de asigurări sociale. În Franța, contribuțiile angajatorilor au fost reduse, măsură parțial contrabalansată de creșterile contribuțiilor pentru angajați. În alte țări, reducerile contribuțiilor la asigurările sociale au fost mai degrabă menite să sprijine încadrarea în muncă a unor grupuri țintă specifice, cum ar fi tinerii și lucrătorii în vârstă (Belgia și Italia), persoanele cu handicap (Malta), noile angajări cu contracte pe durată nedeterminată (Italia) sau noile angajări făcute de persoane care desfășoară activități independente (Suedia). Ungaria a redus contribuția la asigurările sociale, măsură care a avut un impact pentru sarcina fiscală asupra costului forței de muncă pentru persoanele cu venituri salariale mici. În același timp, mai multe state membre (Grecia, Lituania, Letonia, Croația) au introdus sau au mărit contribuțiile sociale pentru lucrătorii care desfășoară activități independente sau pentru angajații cu regimuri de muncă atipice. În fine, începând cu 2018, Letonia va introduce o creștere generală a contribuțiilor sociale, atât pentru angajatori, cât și pentru angajați, pentru finanțarea asistenței medicale. Pe baza reformelor majore din ultimii ani, unele state membre introduc noi modificări ale sistemelor de stabilire a salariilor. După o consultare cu partenerii sociali, Belgia a finalizat revizuirea legii din 1996 privind stabilirea salariilor, instituind un mecanism de corecție automată, introducând o marjă de siguranță și consolidând temeiul juridic al normei salariale, astfel încât să se evite pierderile de competitivitate prin costuri. Totodată, în iulie 2017, guvernul federal și-a anunțat intenția de a simplifica și a promova participarea angajaților la profitul întreprinderilor. Croația a sporit eficacitatea procesului de negociere colectivă în ceea ce privește încheierea de acorduri colective obligatorii pentru autoritățile publice, asigurând accesul egal la comisiile de negociere, îmbunătățind gestiunea financiară a fondurilor de la bugetul de stat și asigurând sustenabilitatea sistemului salarial. Portugalia a suspendat temporar expirarea automată a acordurilor colective, pentru o perioadă de 18 luni, până în iulie 2018, din cauza numărului redus de acorduri colective nou semnate. În plus, în urma publicării cărții verzi privind relațiile de muncă, și ca parte a acordului tripartit cu partenerii sociali, guvernul are în vedere măsuri pentru a promova negocierea colectivă. În Slovenia, sindicatele din sectorul public și guvernul au continuat negocierile cu privire la relaxarea mai multor măsuri de austeritate temporare adoptate prin legea privind echilibrul bugetar din 2012, privind aspecte precum remunerația pentru performanța profesională legată de creșterea volumului de muncă, creșterea salarială pentru promovare, rambursările pentru concediul anual și încetarea contractului de muncă al persoanelor care îndeplinesc condițiile de pensionare. În Franța, după consultarea partenerilor sociali, a fost adoptată o nouă reformă a legii muncii care extinde sfera de aplicare a contractelor la nivel de întreprindere, definind, în același timp, domeniile în care contractele la nivel de ramură ar trebui să aibă în continuare un rol decisiv.

Unele state membre și-au adaptat salariile minime sau au luat măsuri pentru a spori predictibilitatea cadrelor de stabilire a salariilor minime, cu implicarea partenerilor sociali. În Bulgaria, guvernul a prezentat un proiect de mecanism de stabilire a salariilor minime cu trei scenarii și o analiză de impact, în așteptarea unui acord cu partenerii sociali. Guvernul are în vedere mărirea treptată a salariului minim, de la nivelul actual de 230 EUR pe lună la 305 EUR în 2020. România a stabilit nivelul salariului minim până în 2020 în programul de guvernare. Salariul minim a crescut de peste două ori din 2010 și urmează să crească de la 315 EUR pe lună la 380 EUR în 2020. În Irlanda, salariul minim a fost majorat de la 9,15 EUR pe oră în 2016 la 9,25 EUR în 2017, pe baza recomandărilor formulate de Comisia pentru salariile mici, care evaluează și impactul social al ajustării salariului minim. Guvernul irlandez a anunțat recent o creștere suplimentară a salariului minim, care se va ridica la 9,55 EUR pe oră din ianuarie 2018. Letonia a majorat salariul minim la 430 EUR pe lună, față de 380 EUR, începând cu 1 ianuarie 2018. Polonia a crescut salariul minim lunar la 2000 PLN și a introdus o remunerație orară minimă pentru persoanele care lucrează cu contracte de drept civil (13 PLN pe oră, adică aproximativ 3 EUR). În Portugalia, în urma unui acord tripartit cu partenerii sociali, guvernul a crescut salariul minim legal, la 1 ianuarie 2017, de la 530 EUR la 557 EUR pe lună. Creșterea a fost însoțită de o reducere temporară a contribuției angajatorului la asigurările sociale pentru lucrătorii care primesc salariul minim. Guvernul Regatului Unit are în vedere creșterea, până în 2020, a salariului minim național pentru persoanele de peste 25 de ani la până la 60% din salariul mediu (aproximativ 9 GBP pe oră, adică în jur de 10,3 EUR). În aprilie 2017, ajustarea anuală a majorat salariul național de subzistență la 7,50 GBP pe oră (8,6 EUR), iar salariul minim la nivel național va crește, la rândul său, pentru lucrătorii tineri și ucenici. În Germania, guvernul federal a dat curs recomandării Comisiei permanente pentru salariul minim a partenerilor sociali, majorând salariul minim general de la 8,50 EUR la 8,84 EUR pe oră începând cu 1 ianuarie 2017.



3.2 Orientarea 6: Consolidarea ofertei de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor Prezenta secțiune se referă la punerea în aplicare a orientării nr. 6 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor. Secțiunea prezintă indicatorii cu privire la impactul sistemului de educație și formare profesională asupra capacității de inserție profesională a forței de muncă (nivelul competențelor de bază, participarea la învățarea pe tot parcursul vieții și tranzițiile de la școală la muncă pentru diferite tipuri de programe) și continuă cu prezentarea rezultatelor de pe piața forței de muncă pentru diferite grupuri subreprezentate pe această piață (de exemplu tinerii, lucrătorii în vârstă, persoanele provenite dintr-un context de migrație și femeile). Secțiunea 3.2.2 raportează măsurile de politică adoptate de statele membre în aceste domenii și măsurile care vizează aceste grupuri defavorizate. 3.2.1 Indicatori principali În 2016, rata de părăsire timpurie a școlii (ESL) a continuat să scadă în UE. Aceasta era de 10,7%, în scădere cu 0,3 puncte procentuale față de 2015. Șaptesprezece state membre au înregistrat rate sub valoarea țintă a UE de 10%. În același timp, rata a fost de aproape 20% în Malta, Spania și România (care, împreună cu Portugalia sunt încadrate la „situații critice”), dar de sub 5% în Croația, Lituania și Slovenia („cele mai bune performanțe”). Anul trecut, rata de părăsire timpurie a școlii a rămas stabilă în marea majoritate a statelor membre (astfel cum se arată în figura 13), a scăzut cel mai mult în Luxemburg (cu 3,5 puncte procentuale) și Grecia (cu 1,4 puncte procentuale), dar a înregistrat o creștere substanțială în Cipru (cu 2,8 puncte procentuale, deși nivelul rămâne sub media UE). Nu există nicio dovadă de convergență între statele membre în 2016, așa cum o demonstrează linia de regresie aproape orizontală care corelează variațiile anuale cu nivelurile ratei de părăsire timpurie a școlii. Cu toate acestea, în comparație cu 2008 (figura 14), rata de părăsire timpurie a școlii a scăzut în aproape toate statele membre, cu 4 puncte procentuale în medie; aceasta a scăzut cel mai mult în Portugalia, Spania, Grecia și Luxemburg, și a crescut în Ungaria, Republica Cehă, Slovacia și România. Diferența dintre femei și bărbați în ceea ce privește rata de părăsire timpurie a școlii s-a redus la 3 puncte procentuale în 2016, de la 3,9 puncte procentuale in 2008, femeile fiind mai puțin susceptibile decât bărbații de a părăsi timpuriu școala. Sursa: Eurostat. Perioada: nivelurile din 2016 și variațiile anuale în raport cu 2015. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată. Legenda este prezentată în anexă. Sursa: Eurostat (ancheta asupra forței de muncă). Codul datelor online: edat_lfse_14. Scăderea pe termen lung a părăsirii timpurii a școlii în Europa este o tendință pozitivă care se datorează în mare măsură reformelor structurale din sistemele de educație și formare profesională, precum și măsurilor de politică specifice. Cu toate acestea, în urma crizei, această evoluție poate fi parțial legată de dificultățile persistente în ceea ce privește accesul la piața muncii din țările cu un nivel ridicat al șomajului în rândul tinerilor, în care tinerii au decis să rămână mai mult timp în sistemul de învățământ. Pe de altă parte, părăsirea timpurie a școlii este în strânsă legătură cu dezavantajul social și cu nivelurile scăzute de educație ale părinților. Elevii proveniți dintr-un context de migrație, în special cei născuți în străinătate, au rate mai ridicate ale abandonului școlar. Elevii cu handicap sunt, de asemenea, mai defavorizați, diferența fiind de 10,3 puncte procentuale față de elevii fără handicap în 2015. Un indicator important al calității sistemelor inițiale de educație și formare este nivelul competențelor de bază ale elevilor, cum ar fi citirea, matematica și științele. Evaluarea competențelor de bază dobândite în învățământul primar și învățământul secundar inferior efectuată în 2015 în cadrul Programului OCDE privind evaluarea internațională a elevilor (PISA) indică faptul că 19,7% dintre elevii europeni în vârstă de 15 ani au rezultate slabe la citire, 22,2% la matematică și 20,6% la științe. În comparație cu evaluarea precedentă, din 2012, performanța a scăzut, în medie, în toate domeniile la nivelul UE și în majoritatea statelor membre, deși există în continuare diferențe mari între acestea în ceea ce privește dobândirea competențelor de bază. Acest lucru înseamnă că țările UE s-au îndepărtat de obiectivul de a reduce performanțele slabe la citire, matematică și științe la mai puțin de 15% până în 2020. Mediul socioeconomic defavorizat este cel mai important factor asociat cu un nivel de educație scăzut. Există, de asemenea, o suprapunere între elevii cu rezultate slabe și cei cu nevoi educaționale speciale și/sau care provin dintr-un context de migrație. Proporția medie la nivelul UE a elevilor cu rezultate slabe la științe în cuartila socioeconomică inferioară a populației de elevi evaluate în cadrul PISA 2015 este de aproximativ 34%, cu 26 de puncte procentuale mai mult decât în cuartila socioeconomică superioară (figura 15). Statele membre cu o pondere mare a elevilor proveniți dintr-un context de migrație au, în general, ponderi mai mari decât media ale elevilor cu rezultate slabe în ceea ce privește competențele de bază, iar nivelul de performanță al elevilor este de obicei strâns corelat cu statutul socioeconomic al acestora. În plus, după cum s-a discutat deja în Raportul comun privind ocuparea forței de muncă pentru 2017, valul recent de migrație în UE a scos în evidență rolul sistemelor de educație și formare pentru a ajuta mii de tineri migranți să își dezvolte pe deplin potențialul și a promova integrarea acestora în societățile europene.

Sursa: Comisia Europeană (2016), PISA 2015: EU performance and initial conclusions regarding education policies in Europe (Performanța în UE și concluzii inițiale privind politicile din domeniul educației în Europa). La nivelul UE, rata de absolvire a învățământului terțiar în rândul persoanelor cu vârste cuprinse între 30 și 34 de ani crește în mod constant și vizibil de mai bine de un deceniu. Ea se situează în prezent la 39,1%, în creștere cu 0,4 puncte procentuale numai în ultimul an. Optsprezece state membre au rate care depășesc obiectivul principal al Strategiei Europa 2020 de 40%. Din 2008, rata medie de absolvire a învățământului terțiar în UE a crescut cu 8 puncte procentuale (figura 16). În ciuda progreselor semnificative înregistrate de-a lungul anilor, rata din statele membre rămase în urmă este încă la aproximativ jumătate din cea a țărilor care sunt lideri în acest domeniu. Există în continuare diferențe considerabile în ceea ce privește rata de absolvire a învățământului terțiar între femei și bărbați, femeile având rezultate mai bune decât bărbații în toate statele membre, cu excepția Germaniei, iar diferența medie dintre bărbați și femei la nivelul UE în ceea ce privește rata de absolvire a învățământului terțiar fiind de aproape 10 puncte procentuale. Profilul părinților influențează în continuare rata de absolvire a învățământului terțiar, care este cu aproximativ 5 puncte procentuale mai mică pentru persoanele născute în străinătate, deși lucrurile stau invers în Danemarca, Irlanda, Luxemburg, Letonia și Regatul Unit. În plus, tinerii care au migrat la mijlocul sau la sfârșitul ciclului de școlarizare obligatorie întâmpină mai multe dificultăți decât cei care au migrat la o vârstă mai mică și, pentru a avea acces la învățământul superior, au nevoie de soluții netradiționale care recunosc competențele dobândite în afara învățământului secundar superior tradițional. Persoanele cu handicap au, de asemenea, în mod constant rate mai mici de absolvire a învățământului terțiar, cu un decalaj de 13,6 puncte procentuale în 2015. Sursa: Eurostat (ancheta asupra forței de muncă). Codul datelor online: edat_lfse_03. Relevanța educației pentru piața forței de muncă este un factor esențial care determină capacitatea tinerilor de a găsi un loc de muncă și de a contribui în mod eficient la creșterea economică. În medie, rata de ocupare a proaspeților absolvenți din învățământul superior (cu vârste cuprinse între 20 și 34 de ani) este de 82,8% în UE, în timp ce pentru absolvenții de învățământ secundar superior, rata de ocupare este de 72,6% (ajungând la 75% pentru persoanele care au urmat o formare profesională). Diferența este mai mare în statele membre în care rata generală de ocupare a tinerilor este mai scăzută. Diferențele în ceea ce privește rata de ocupare și/sau rata șomajului în funcție de nivelul competențelor oferă, într-o anumită măsură, o indicație a lipsei de corelare a competențelor, deoarece o corelare echivalentă între cererea și oferta de forță de muncă pentru fiecare nivel de educație ar implica existența unor rate de ocupare identice pentru toate grupele de competențe. În 2016, cea mai mare dispersie a ratelor de ocupare a forței de muncă în funcție de nivelurile de educație (sub nivelul secundar superior, nivel liceal și postliceal, și învățământ terțiar) a fost observată în Bulgaria, Republica Cehă, Croația, Lituania, Polonia, Slovenia și Slovacia. În pofida rezultatelor relativ bune pe piața forței de muncă ale educației și formării profesionale (EFP), numărul de elevi care se înscriu în EFP inițială în UE a scăzut în mod constant în majoritatea țărilor începând din 2013. Numărul total al elevilor din EFP inițială la nivel de învățământ secundar superior în UE a scăzut din 2013 cu aproximativ 500 000 (4,7%), ajungând la 10,3 milioane în 2015. Regatul Unit a înregistrat cea mai semnificativă scădere în cifre absolute a populației de elevi din EFP inițială – aproape 200 000 de elevi. În același timp, înscrierile în cadrul învățământului general au rămas la același nivel. Prin urmare, ponderea elevilor din EFP în populația totală de elevi înscriși la nivelul secundar superior a scăzut de la 48,9% în 2013 la 47,3% în 2015. Elevii din EFP care intră pe piața muncii imediat după obținerea calificării de nivel secundar superior au, în majoritatea țărilor, rate relativ ridicate de ocupare. Acest lucru este evident în țările cu sisteme EFP funcționale, inclusiv o permeabilitate puternică și sisteme solide de tranziție de la școală la muncă, de exemplu Malta, Regatul Unit, Germania, Țările de Jos, Suedia, Austria și Danemarca (cu excepția absolvenților EFP din domeniul sănătății și al asistenței sociale). În alte țări însă, absolvenții EFP din anumite domenii par să aibă performanțe slabe (în special în domeniul afacerilor, al administrației și dreptului), de exemplu, în Ungaria, Lituania, Slovenia, Polonia, Franța, Bulgaria și România. În Italia și Grecia, pe o piață a muncii în general nu foarte performantă, există diferențe mari în ceea ce privește ratele de ocupare a forței de muncă în funcție de domeniul de studiu. Pe lângă capacitatea de inserție profesională, salariile preconizate reprezintă un alt factor important care indică atractivitatea diferitelor parcursuri educaționale. Salariile persoanelor cu un nivel mediu de calificare profesională în raport cu cele cu un nivel mediu de calificare generală variază de la +60% în Germania la aproximativ -25% în Republica Cehă (deși acesta este un caz special, deoarece majoritatea absolvenților EFP își continuă studiile în învățământul superior). În ansamblu, la nivelul UE, tinerii cu o calificare profesională câștigă cu aproximativ 25% mai mult decât cei cu un nivel scăzut de educație (ISCED 0-2), cu 17% mai mult decât cei cu un nivel mediu de calificare cu orientare generală, și cu 40% mai puțin față de cei cu un nivel ridicat de educație. Una dintre caracteristicile principale ale sistemelor EFP care facilitează o tranziție armonioasă și reușita pe piața forței de muncă este integrarea învățării la locul de muncă în programele EFP. În conformitate cu Monitorul educației și formării 2016, în 2015 în UE existau aproximativ 2,8 milioane de elevi înscriși în programe combinate de educație și învățare la locul de muncă (care petrec cel puțin 25% din durata programului învățând într-un mediu de lucru real într-o societate). Cu toate acestea, disponibilitatea unor programe cu un element substanțial de învățare la locul de muncă este încă limitată în majoritatea țărilor UE și situația nu se îmbunătățește. Între 2013 și 2015, s-au înregistrat puține modificări în ceea ce privește oferta de programe combinate de educație și învățare la locul de muncă în UE. Într-o serie de țări, proporția elevilor care participă la astfel de programe a scăzut – de exemplu, în Regatul Unit, Austria, Franța, Luxemburg și Finlanda. O creștere semnificativă a fost observată doar în Slovacia și în Ungaria, în acest din urmă caz, probabil ca urmare a modificării clasificării anumitor programe ca incluzând o parte suficientă de învățare la locul de muncă. Rata globală de participare a adulților la procesul de învățare în UE s-a schimbat foarte puțin din 2013 (figura 17). În toate țările, cea mai mare parte a învățării în rândul adulților are un caracter non-formal, de regulă în legătură cu locul de muncă și este oferită și finanțată de angajatori sau chiar de persoanele în cauză. Acest tip de învățare vizează adesea angajații care au deja cele mai înalte niveluri de competențe și care îndeplinesc cele mai complexe sarcini, în timp ce pentru restul angajaților, accesul la formare este, adesea, mult mai limitat. Faptul că cea mai mare parte a învățării are un caracter non-formal înseamnă, totodată, că de multe ori, ea este de scurtă durată și are ca scop dezvoltarea unor competențe specifice pentru o anumită întreprindere. Aceasta conduce la o situație în care cea mai mare parte a învățării în rândul adulților nu îi ajută pe aceștia să dezvolte competențe mai transferabile între întreprinderi, inclusiv competențe de bază – scris-citit, competențe numerice sau TIC.

Sursa: Eurostat (Ancheta UE asupra ocupării forței de muncă, extracție specială, 2016). Notă: indicatorul reflectă rata de participare la educația și formarea profesională formală și non-formală (ultimele patru săptămâni) a persoanelor cu vârste cuprinse între 25 și 64 de ani. Categoria de date „ambele” indică procentajul persoanelor