RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU privind punerea în aplicare de către statele membre a Deciziei-cadru 2009/948/JAI din 30 noiembrie 2009 privind prevenirea și soluționarea conflictelor referitoare la exercitarea competenței în cadrul procedurilor penale /* COM/2014/0313 final */





CUPRINS RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU privind punerea în aplicare de către statele membre a Deciziei-cadru 2009/948/JAI din 30 noiembrie 2009 privind prevenirea și soluționarea conflictelor referitoare la exercitarea competenței în cadrul procedurilor penale 1............ Introducere. 3 1.1......... Obiectivul și domeniul de aplicare al deciziei-cadru. 3 1.2......... Garanții privind drepturile fundamentale. 4 1.3......... Principalele elemente ale deciziei-cadru. 4 1.4......... Stadiul transpunerii și consecințele nepunerii în aplicare. 5 2............ Evaluarea punerii în aplicare de către statele membre a deciziei-cadru. 6 2.1......... Evaluarea preliminară a legilor de transpunere primite. 6 2.2......... Evaluarea anumitor dispoziții principale ale deciziei-cadru. 6 2.2.1...... Autorități competente. 6 2.2.2...... Regimul lingvistic. 7 2.2.3...... Schimbul de informații cu privire la cauză. 7 2.2.4...... Procedura pentru consultări directe și pentru obținerea consensului 9 2.2.4.1... Procedura pentru consultări directe. 9 2.2.4.2... Rezultatul consultărilor directe și al obținerii consensului în temeiul articolelor 10 și 11 10 3............ Concluzie. 11 1. Introducere 1.1. Obiectivul și domeniul de aplicare al deciziei-cadru Într-un veritabil spațiu de justiție, bazat pe încredere reciprocă, cetățenii se pot aștepta în mod legitim să li se asigure siguranța și securitatea și să fie protejați împotriva criminalității în Uniunea Europeană, având în același timp încredere că drepturile lor fundamentale sunt respectate atunci când sunt implicați în proceduri penale în calitate de persoane chemate în judecată. Uniunea Europeană a pus în aplicare diferite instrumente pentru combaterea criminalității transfrontaliere într-un mod mai eficient. Activitățile infracționale pot avea loc pe teritoriul mai multor state membre: de exemplu pregătirea unei infracțiuni poate fi efectuată într-un stat membru, în timp ce infracțiunile pot fi comise în alt stat membru; autorii acesteia pot fi arestați într-un al treilea stat membru și bunurile dobândite în urma comiterii infracțiunii pot fi transferate către un al patrulea stat membru. Acest lucru duce la situații în care, eventual, mai multe state membre au competențe pentru desfășurarea unei anchete penale în ceea ce privește criminalitatea și intentarea unei acțiuni împotriva presupușilor infractori. Acest lucru ridică probleme nu numai din punct de vedere al coordonării și eficacității urmăririlor penale, ci și din punct de vedere al respectării principiului fundamental al dreptului penal, consacrat, de asemenea, în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene („carta”), conform căruia o persoană nu poate fi urmărită penal și condamnată de două ori pentru aceeași faptă[1]. Uniunea Europeană a adoptat Decizia-cadru 2009/948/JAI din 30 noiembrie 2009 privind prevenirea și soluționarea conflictelor referitoare la exercitarea competenței în cadrul procedurilor penale[2], care urmărește să prevină proceduri penale paralele inutile cu privire la aceleași fapte și aceeași persoană în Uniunea Europeană. Este în interesul justiției penale eficace în spațiul european de justiție să se asigure că procedurile penale se desfășoară în statul membru cel mai bine plasat, de exemplu în statul în care a fost săvârșită infracțiunea în cea mai mare parte, unde s-a produs cea mai mare parte a prejudiciului sau în statul în care învinuitul sau inculpatul ori victimele au interese semnificative. Această competență trebuie să fie selecționată în mod transparent și obiectiv, pentru a garanta securitatea juridică pentru cetățeni și pentru a îmbunătăți cooperarea judiciară în materie penală între autoritățile care pot exercita competențe paralele. Această decizie-cadru este primul pas important în legislația Uniunii Europene privind prevenirea conflictelor de competență[3]. În contextul internaționalizării criminalității în Uniunea Europeană, această măsură conferă o valoare adăugată prin îmbunătățirea funcționării adecvate a spațiului european de justiție. Prin urmare, aceasta contribuie, de asemenea, la administrarea eficientă a justiției penale în statele membre. Scopul prezentului raport este de a oferi o evaluare preliminară a legilor naționale de transpunere primite deja de Comisie. Începând cu 1 decembrie 2014, data de expirare a perioadei de tranziție de cinci ani a Tratatului de la Lisabona, competențele judiciare ale Curții de Justiție și competențele de executare ale Comisiei se vor aplica pe deplin cu privire la acquis-ul anterior Tratatului de la Lisabona în domeniul cooperării judiciare în materie penală și al cooperării polițienești. 1.2. Garanții privind drepturile fundamentale Acest instrument respectă și are în vedere drepturile fundamentale și principiile consacrate la articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană și reflectate în Carta drepturilor fundamentale a UE. Odată cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, carta a devenit obligatorie din punct de vedere juridic și dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori a fost consolidat. Articolul 50 din cartă consacră principiul „ne bis in idem”, pe care statele membre, în temeiul articolului 51 din cartă, sunt obligate să îl respecte, să îl aibă în vedere și să îl promoveze atunci când pun în aplicare dreptul UE. Principiul „ne bis in idem” este cuprins la articolele 54-58 din Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen (CISA), astfel cum a fost interpretat de către Curtea de Justiție a Uniunii Europene (CJUE) în mai multe cauze[4]. 1.3. Principalele elemente ale deciziei-cadru Decizia-cadru prevede procedura prin care autoritățile naționale competente ale statelor membre ale UE se contactează reciproc în cazul în care au motive întemeiate să creadă că proceduri paralele se desfășoară în alt (alte) stat(e) membru (membre) al(e) UE. În acest caz, statul membru în cauză trebuie să solicite confirmarea existenței unor astfel de proceduri paralele de la autoritatea competentă a unui alt stat membru. Autoritatea contactată trebuie să răspundă fără întârziere nejustificată sau în termenul fixat de autoritatea care stabilește contactul. Această măsură stabilește, de asemenea, cadrul pentru ca aceste autorități să inițieze consultări directe în cazul în care sunt descoperite proceduri paralele, pentru a se ajunge la un acord eficace pentru a stabili care dintre statele membre implicate este cel mai bine plasat pentru a continua urmărirea penală a infracțiunii. Consultarea ar trebui să ducă, de preferință, la concentrarea procedurilor într-un stat membru al UE, de exemplu, prin transferul de proceduri penale. Pentru a ajunge la un consens, autoritățile competente ar trebui să ia în considerare toate criteriile relevante, care le­ar putea include pe cele prevăzute în liniile directoare care au fost publicate în Raportul anual Eurojust 2003 și ar trebui să ia în considerare, de exemplu, locul în care a fost săvârșită infracțiunea în cea mai mare parte, locul în care s-a produs cea mai mare parte a prejudiciului, locul în care se află învinuitul sau inculpatul și posibilitățile de asigurare a predării sau extrădării lui către alte jurisdicții, cetățenia sau reședința învinuitului sau inculpatului, interesele semnificative ale învinuitului sau inculpatului, interesele semnificative ale victimelor și ale martorilor, admisibilitatea probelor sau orice întârziere care ar putea apărea. În cazul în care nu se ajunge la un acord, cauza este trimisă către Eurojust, după caz și în măsura în care aceasta intră în sfera sa de competență. Datorită faptului că Eurojust este deosebit de potrivit pentru a asigura asistență în soluționarea conflictelor, transmiterea unei cauze către Eurojust ar trebui să fie o etapă obișnuită, atunci când nu a fost posibil să se ajungă la un consens[5]. 1.4. Stadiul transpunerii și consecințele nepunerii în aplicare La momentul redactării prezentului document, Comisia a primit notificări privind legislațiile naționale de transpunere din partea următoarelor 15 state membre: AT, BE, CY, CZ, DE, FI, HU, HR, LV, NL, PL, PT, RO, SI și SK. La mai mult de un an după data punerii în aplicare, 13 state membre nu au notificat încă măsurile de transpunere a obligațiilor prevăzute de această decizie-cadru: BG, DK, EE, EL, ES, FR, IE, IT, LT, LU, MT, SE și UK. 7 state membre au informat Comisia cu privire la procesul pregătirii măsurilor relevante de transpunere la nivel național (BG, EL, ES, FR, LT, MT și SE). Cu toate acestea, niciunul din aceste state membre nu a adoptat măsuri și nu a notificat Comisia înainte de luna aprilie 2014. Un tabel privind stadiul actual al punerii în aplicare a deciziei-cadru poate fi găsit în anexă. Deciziile-cadru trebuie să fie puse în aplicare de către statele membre, asemenea oricărui alt element din acquis-ul UE. Prin natura lor, deciziile-cadru sunt obligatorii pentru statele membre în ceea ce privește rezultatul care trebuie obținut, dar se lasă la latitudinea autorităților naționale alegerea formei și a metodei de punere în aplicare. Nepunerea în aplicare a deciziilor-cadru de către unele state membre este problematică deoarece acele state membre care au pus în aplicare în mod corespunzător deciziile-cadru nu pot beneficia de dispozițiile privind cooperarea în relațiile lor cu acele state membre care nu le-au implementat în timp util. Într-adevăr, principiul recunoașterii reciproce, care reprezintă piatra de temelie a spațiului european de justiție facilitat de această decizie-cadru, nu poate funcționa dacă instrumentele nu sunt puse în aplicare în mod corect în toate statele membre în cauză. În consecință, în cazul cooperării cu un stat membru care nu a pus în aplicare deciziile-cadru la timp, chiar și acele state membre care au făcut acest lucru vor trebui să se bazeze pe practica aleatorie și adesea îndelungată a asistenței judiciare reciproce tradiționale în materie penală, fără o garanție sigură a unei detectări la timp a cauzelor bis in idem, care ar trebui să aibă loc deja în primele etape ale procedurilor penale. O astfel de practică sporește în mod semnificativ riscul unei duble sancționări. 2. Evaluarea punerii în aplicare de către statele membre a deciziei-cadru 2.1. Evaluarea preliminară a legilor de transpunere primite[6] Prezentul raport se axează pe o selecție de articole care formează partea principală a deciziei-cadru prin prisma obiectivelor sale. În general, statele membre au ales diverse metode și abordări în ceea ce privește transpunerea deciziei-cadru. Unele state membre au ales să transpună decizia-cadru în legislația lor națională în materie penală (AT, CZ, DE, FI, HR, HU, LV, PT, RO, SI și SK), un stat membru în dreptul administrativ (CY) și două state membre au transpus decizia-cadru în procedura lor internă (administrativă) (BE, NL). Întrucât aceasta este o evaluare preliminară, este prea devreme pentru a trage concluzii generale cu privire la calitatea punerii în aplicare. Acest lucru se datorează, de asemenea, faptului că majoritatea statelor membre încă nu au respectat obligația de a transpune decizia-cadru. În plus, astfel, statele membre au dobândit până în prezent puțină experiență practică în aplicarea acestei decizii-cadru. 2.2. Evaluarea anumitor dispoziții principale ale deciziei-cadru 2.2.1. Autorități competente Principiul contactului direct între autoritățile competente, stabilit la articolul 4, este o cerință esențială. Articolul 4 prevede obligația statelor membre de a stabili care sunt autoritățile judiciare sau nejudiciare naționale competente în sensul acestei decizii-cadru. Ca element subsidiar de sprijin, totuși, fiecare stat membru poate, de asemenea, să desemneze una sau mai multe autorități centrale responsabile de transmiterea și primirea administrativă a cererilor și oferirea de asistență autorităților competente, în cazul în care acest lucru este necesar ca urmare a organizării sistemului său intern. Pentru majoritatea statelor membre, autoritățile competente pentru realizarea sarcinilor prevăzute în decizia-cadru sunt autoritățile judiciare precum instanțele (CZ, PL, RO, SK) sau procurorii (AT, BE, CZ, DE, FI, HR, NL, PL, RO, SK). Autoritățile polițienești, cum ar fi ofițerii de poliție responsabili cu ancheta, au fost desemnate într-un număr mic de state membre (FI, CY[7], LV). În plus, CZ, LV[8], RO și SI fac o distincție între autoritățile competente în funcție de stadiul procedurilor. O autoritate centrală cu un rol de asistare/facilitare este desemnată într-un număr mic de state membre, de exemplu, în HU[9], FI, PT[10], RO și, într-o oarecare măsură, în CZ. Statele membre care au desemnat autoritățile centrale pentru îndeplinirea atribuțiilor în temeiul acestei decizii-cadru trebuie să respecte dispoziția conform căreia aceste autorități funcționează ca o autoritate subsidiară și, ca regulă generală, principiul contactului direct între autoritățile competente ar trebui să fie respectat în mod corespunzător. 2.2.2. Regimul lingvistic În vederea asigurării unei cooperări eficiente între autoritățile competente în contextul acestei decizii-cadru, este necesar ca autoritățile competente ale statelor membre să fie informate cu privire la limbile care trebuie utilizate în cadrul procedurii de stabilire a contactului. În conformitate cu articolul 14, statele membre declară acele limbi, dintre limbile oficiale ale instituțiilor Uniunii, care pot fi utilizate pentru procedura stabilirii contactului (capitolul 2). În plus, autoritățile competente sunt libere să convină asupra folosirii oricărei limbi în cursul consultărilor lor directe. De exemplu, SK solicită limba slovacă numai pentru procedurile prevăzute la capitolul 2. Unele state membre acceptă, de asemenea, pe lângă limba lor oficială, limba engleză (CY, NL, HU și SI) sau unele limbi folosite în contextul lor geografic învecinat (CZ, NL, FI). Majoritatea statelor membre aplică un anumit grad de flexibilitate care să ateste că autoritatea competentă poate accepta, de asemenea, cererile de stabilire a contactului într-o altă limbă decât limbile enumerate în mod reciproc (AT, PT), în cazul în care nu există niciun obstacol în ceea ce privește utilizarea sa (FI, RO), sau în contactele (orale) cu condiția ca limba să fie înțeleasă și vorbită de către părți în cadrul consultărilor (NL, BE, SI). Majoritatea statelor membre și-a notificat în mod corespunzător regimul lingvistic pentru acceptarea cererilor. 3 state membre (DE, HR și LV) nu și-au specificat regimul lingvistic de punere în aplicare. 2.2.3. Schimbul de informații cu privire la cauză (articolul 5 – Obligația de a stabili contactul, articolul 6 – Obligația de a răspunde, articolul 7 – Mijloace de comunicare, articolul 8 – Informații minime pe care trebuie să le conțină cererea, articolul 9 – Informații minime pe care trebuie să le conțină răspunsul) În ceea ce privește articolul 5 alineatul (1) din această decizie-cadru, care solicită statelor membre să contacteze un alt stat membru atunci când are „motive întemeiate” să creadă că se desfășoară proceduri paralele, practic toate statele membre au transpus literalmente această formulare în măsura lor de transpunere (cu excepția[11] DE, HR, HU, LV, PL și PT). NL și RO au descris pe larg în măsură ceea ce acestea consideră a fi „motive întemeiate”[12]. În acest sens, poate fi menționat rolul Rețelei Judiciare Europene (RJE) [articolul 5 alineatul (2)]. Rețeaua a fost creată, în primul rând, pentru a îmbunătăți relațiile dintre autoritățile competente în ceea ce privește schimbul de informații. Acest mijloc eficient și informal de schimb rapid de informații poate, de asemenea, să contribuie la o mai bună conștientizare a procedurilor penale aflate în desfășurare în două sau mai multe state membre cu privire la aceleași fapte sau la fapte conexe. Transpunerile efectuate în BE, FI, HR, HU, NL, PL, RO și SK se referă la Rețeaua Judiciară Europeană, care poate contribui la promovarea contactului direct între practicieni. În conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din această decizie-cadru, autoritățile contactate ar trebui să răspundă la cererile prezentate în „termenul rezonabil” indicat de autoritatea care stabilește contactul sau fără întârzieri nejustificate. BE, CZ, FI, HR, HU, RO, PL și SK au transpus articolul 6 din această decizie-cadru aproape literalmente în legile/măsurile lor naționale, singurele excepții fiind că FI a interpretat cerința de informare „fără întârziere nejustificată” ca „prompt”, iar LV „cât mai curând posibil”. Transpunerile efectuate în NL și SI diferă, de asemenea, în această privință: NL a aplicat „în timp util”, iar SI pare să fi introdus această dispoziție în ordine inversă, deoarece necesită un răspuns „fără întârziere sau cel târziu în termenul prevăzut în cerere”. În plus, SI solicită propriilor autorități să stabilească o „limită de timp adecvată” pentru autoritățile care stabilesc contactul. Este important să se sublinieze că AT, DE, LV, NL, PL, PT, RO și SK au omis să transpună elementul de la articolul 6 alineatul (1) din această decizie-cadru care impune statelor să trateze în regim de urgență cererile în cazul în care persoana suspectată se află în arest. NL diferă de alte transpuneri prin acordarea unui rol important centrelor internaționale de asistență judiciară (IRC)[13]. DE nu a transpus literalmente articolul 6 din această decizie-cadru în legislația sa națională. În schimb, articolul 59 din Legea privind asistența judiciară internațională în materie penală se limitează să asigure în general că, în cazul în care normele UE stabilesc o obligație de cooperare, acest lucru trebuie luat în considerare în exercitarea competențelor discreționare. BE, CZ, HR, HU, FI, NL, RO și SI acceptă orice formă de comunicare, inclusiv mijloace electronice de comunicare, atâta timp cât acestea pot fi înregistrate în scris. SI subliniază că mijloacele de comunicare alese ar trebui să asigure o protecție suficientă a datelor cu caracter personal. Următoarele state membre nu au precizat mijloacele de comunicare: AT, CY, DE, LV, PL, PT, RO și SK. Statele membre care nu au introdus mijloace de comunicare care să permită furnizarea de evidențe scrise nu îndeplinesc o cerință esențială din capitolul 2 privind schimbul de informații. AT, BE, CZ, FI, HR, HU, LV, NL, RO, SI și SK au transpus formularea articolelor 8 și 9 din această decizie-cadru privind informațiile minime pe care trebuie să le conțină cererea sau răspunsul (aproape) direct în măsurile lor naționale. Acele state membre care nu au transpus cerința privind informațiile minime care trebuie furnizate în temeiul articolelor 8 și 9 în legislația națională și nici în normele interne obligatorii, prin urmare, nu îndeplinesc principala obligație care decurge din decizia­cadru și sunt încurajate să își revizuiască și să își alinieze măsurile naționale de punere în aplicare cu dispozițiile deciziei-cadru. 2.2.4. Procedura pentru consultări directe și pentru obținerea consensului (articolul 10 – Obligația de a iniția consultări directe; articolul 11 – Procedura obținerii consensului; articolul 12 – Cooperarea cu Eurojust) 2.2.4.1. Procedura pentru consultări directe Majoritatea statelor membre utilizează o formulare similară cu cea de la articolul 10 alineatul (1) din această decizie-cadru pentru transpunerea acestei obligații în legile/măsurile naționale (AT, BE, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI, SK). Cu toate acestea, unele state membre au inclus proceduri sau orientări suplimentare în cadrul procedurii pentru consultări directe și pentru obținerea consensului. De exemplu, măsura adoptată de NL sugerează că IRC-urile pot oferi asistență pentru stabilirea contactului dintre statele membre. Măsura de transpunere a BE prevede că, pentru punerea în aplicare a acestui articol, „trebuie să se ia în considerare toți factorii relevanți, inclusiv elementele de fapt și de drept”. În plus, în cadrul măsurii adoptate de BE, un procuror, în cazul unei anchete „oglindă” sau al unei anchete comune, ia legătura cu autoritatea competentă dintr-un alt stat membru cu privire la procedurile de urmărire penală și, în măsura posibilului, stabilește termene comune, pentru a preveni eventualele conflicte de competență și pentru a asigura eficiență mai mare în cadrul urmăririi penale, al procesului și al punerii în aplicare a sentinței. Această transpunere, deși nu este o traducere literală a textului de la articolul 10 din decizia-cadru, reflectă sensul real al acestei decizii-cadru. BE a mers mai departe decât prevede decizia-cadru impunând statelor membre obligația de a iniția consultări directe atunci când o persoană care este urmărită în temeiul unui mandat european de arestare este urmărită penal în BE pentru aceeași infracțiune precum cea pentru care a fost emis mandatul european de arestare[14]. Legislația PL stipulează că „în cazul în care interesele justiției impun acest lucru”, instanța sau procurorul de stat consultă instanța competentă sau alt organism al statului membru al UE în care au fost instituite procedurile penale în ceea ce privește aceeași faptă a aceleiași persoane și solicită preluarea sau transferul urmăririi penale. În temeiul legislației CY, anchetatorii ar trebui, dacă este necesar, să nu ezite să solicite asistență din partea Uniunii Europene și a Direcției de cooperare polițienească internațională, care poate solicita serviciului juridic asistență și/sau îndrumări, după caz. Ca o concluzie preliminară, se pare că articolul 10 alineatul (2) din decizia-cadru, care prevede obligația ca statele membre să se informeze reciproc cu privire la orice măsuri procedurale importante luate în cadrul procesului – a fost direct transpus în legi sau măsuri naționale de AT, BE, CZ, HR, HU, FI, NL, PL, RO, SI, SK)[15]. Următoarele state membre au făcut trimitere la utilizarea unei „excepții privind securitatea națională”[16] în obligația de a răspunde la cererile altor autorități competente: AT, BE, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI și SK. Unele state membre au subliniat faptul că procurorul lor național nu este obligat să retragă sau să inițieze proceduri în cadrul acestor consultări. În cazul în care nu se poate ajunge la un acord privind concentrarea urmăririlor penale într-un stat membru, chiar și după medierea Eurojust, procurorul poate continua procedurile penale pentru orice infracțiune din sfera competențelor sale (BE, NL). SI a adăugat că consultările directe nu aduc atingere introducerii sau desfășurării procedurilor penale prealabile procesului. 2.2.4.2. Rezultatul consultărilor directe și al obținerii consensului în temeiul articolelor 10 și 11 Statele membre au făcut referire la următoarele scenarii ca potențiale rezultate ale consultării directe pentru a determina locul optim pentru urmărirea penală și/sau proces. · Concentrarea/transferul anchetelor sau procedurilor pentru a asigura urmărirea penală a persoanei chemate în judecată într-un stat membru (AT, BE, HR, HU, FI, RO, SI și NL). În PL preluarea sau transferul urmăririi penale se realizează numai „în cazul în care interesele justiției impun acest lucru”; · Organizarea procedurilor penale într-un alt mod adecvat (FI); · Ancheta este oprită (NL, HR). HR a specificat că „atunci când procedurile penale dintr-un alt stat membru au fost completate de o hotărâre definitivă, parchetul pune capăt urmăririi penale sau retrage acuzațiile și informează instanța cu privire la aceasta”; · Anchete paralele care se desfășoară în ambele state membre în strânsă colaborare și prin stabilirea de contacte între acestea (BE, NL); · Înființarea unei echipe comune de anchetă (FI, NL). SI a elaborat în detaliu circumstanțele care trebuie luate în considerare în timpul consultărilor directe pentru a ajunge la un consens: „se examinează toate faptele și probele în legătură cu cauza și toate circumstanțele relevante pentru a ajunge la un consens”. Pentru a face acest lucru este foarte important „să se ia în considerare interesele procedurilor penale, raportul cost-eficacitate al urmăririi penale, disponibilitatea probelor, protecția vieții de familie și, de asemenea, costurile procedurilor penale prealabile procesului sau al procedurilor penale inițiate până în acel moment sau care sunt pe cale să fie inițiate, dar nu durata pedepsei stabilite”[17]. 3. Concluzie · Această decizie-cadru este un prim pas important în prevenirea încălcărilor principiului „ne bis in idem” în cursul procedurii penale și evitarea riscului de exercitare inadecvată a competenței de către statele membre. Gradul de punere în aplicare a acestei decizii-cadru variază în mod semnificativ. Recunoscând eforturile celor 15 state membre care au realizat transpunerea până în prezent, nivelul de punere în aplicare a acestui important act legislativ este departe de a fi satisfăcător, deoarece alte 13 state membre nu l-au transpus. · Transpunerea parțială și incompletă a acestei decizii-cadru împiedică funcționarea eficientă a spațiului european de justiție. Mai mult, aceasta poate compromite așteptările îndreptățite ale cetățenilor UE în anumite cazuri. Dispozițiile naționale de punere în aplicare primite din partea a 12 state membre par să fie, în general, satisfăcătoare, în special în ceea ce privește chestiunile cele mai importante, cum ar fi mecanismul de schimb de informații și procedura de consultare (AT, BE, CY, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI, SK). · Statele membre sunt încurajate să furnizeze date statistice precise în ceea ce privește trimiterile de cauze, care ar permite o evaluare a aplicării eficiente a acestei decizii-cadru în practică. · În cele din urmă, punerea în aplicare tardivă este regretabilă deoarece această decizie-cadru are potențialul de a îmbunătăți administrarea eficientă a justiției penale în cauzele transfrontaliere prin economisirea timpului și a resurselor umane și financiare ale autorităților competente în cadrul procedurilor penale. · Este extrem de important ca toate statele membre să analizeze prezentul raport și să transmită toate informațiile relevante Comisiei, în vederea îndeplinirii obligațiilor care le revin în temeiul tratatului. În plus, Comisia încurajează statele membre care au informat că pregătesc legislația relevantă în domeniu să transpună și să comunice cât mai repede cu putință aceste măsuri naționale. Comisia cere imperativ tuturor statelor membre care nu au făcut încă acest lucru să ia rapid toate măsurile necesare în vederea punerii cât mai complete în aplicare a acestei decizii-cadru. În plus, Comisia invită statele membre care au transpus incorect decizia-cadru să își revizuiască și să își alinieze legislația națională de punere în aplicare la dispozițiile acestei decizii-cadru. [1] Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a UE („Ne bis in idem”): „Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune: Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.” [2] Această decizie-cadru a fost inițiată de către Republica Cehă, Republica Polonă, Republica Slovenia, Republica Slovacă și Regatul Suediei. [3] Convenția Consiliului Europei din 1972 privind transferul de proceduri a intrat în vigoare doar în 13 de state membre ale UE. [4] A se vedea, de exemplu, Cauzele CJUE C-187/01 și C-385/01, Gözütok și Brügge, C-436/04, Van Esbroeck, C-367/05, Kraaijenbrink, C-150/05, Van Straaten, C-297/07, Klaus Bourquain, C-261/09, Gaetano Mantello. [5] Decizia 2002/187/JAI a Consiliului din 28 februarie 2002 de instituire a Eurojust, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2009/426/JAI a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind consolidarea Eurojust. Raportul anual Eurojust 2012 prevede că Eurojust își exercită oficial, doar într-o măsură limitată, competențele de emitere de recomandări pentru prevenirea și soluționarea conflictelor pozitive sau negative de jurisdicție. Notificările indică faptul că majoritatea statelor membre a pus în aplicare articolul 12 (Cooperarea cu Eurojust) într-un mod flexibil care prevede, în principiu, că „în cazul în care autoritățile nu reușesc să ajungă la un consens cu privire la orice soluție eficientă, chestiunea poate fi deferită Eurojust”. Numai 1 stat membru a asigurat în mod explicit în măsurile sale de punere în aplicare rolul „Orientărilor pentru stabilirea jurisdicției care ar trebui să efectueze urmărirea penală” care au fost prezentate de Eurojust în 2003. [6] În cazul în care măsura de transpunere nu conține dispoziții specifice privind anumite elemente ale deciziei-cadru, prezentul raport indică faptul că statul membru în cauză nu a transpus aceste elemente. [7] În CY, a fost desemnată poliția, și mai precis, Uniunea Europeană și Direcția de cooperare polițienească internațională (UE&CCPI). [8] Pe lângă poliție, LV a desemnat Biroul procurorului general și Ministerul Justiției. [9] În sensul articolului 4, HU a desemnat numai Biroul procurorului general. [10] În sensul articolului 4, PT a desemnat numai Biroul procurorului general. [11] Unele state membre au utilizat o terminologie ușor diferită cum ar fi „atunci când este justificat sau în cazul în care se stabilește că se desfășoară proceduri paralele”. [12] Conform măsurii de punere în aplicare a NL: „motive întemeiate vor exista întotdeauna dacă o persoană suspectată afirmă că el/ea face obiectul unor proceduri penale paralele în alt stat membru; în urma unei cereri de asistență judiciară din partea unei autorități competente din alt stat membru, se pare că o astfel de acțiune poate fi în desfășurare; poliția și autoritățile judiciare furnizează informații pe baza cărora se poate presupune că proceduri penale paralele pot fi în desfășurare; sau reiese dintr-o anchetă penală neerlandeză că procedurile paralele pot fi în desfășurare.” [13] Cererile din partea autorităților competente din alte state membre vor fi transmise direct către un procuror sau transmise de către un IRC. În cazul în care procurorul primește o cerere în mod direct acesta ar trebui să notifice IRC. [14] http://eur-lex.europa.eu/legal-content/RO/TXT/HTML/?uri=CELEX:32002F0584&qid=1400682381817&from=RO. [15] De exemplu, legislația PL prevede că furnizarea de informații se realizează cu privire la procedura referitoare la măsurile preventive și alte informații la cererea organismului competent. Măsura adoptată de NL adaugă că procurorul este, de asemenea, sfătuit să ajungă la un acord cu autoritatea competentă cu privire la modul în care informațiile comunicate vor fi înregistrate și utilizate în procedurile penale. Legislația HU prevede că la începerea consultărilor, parchetul suspendă ancheta sau instanța suspendă procedura, după caz. Procurorul general informează autoritatea competentă din celălalt stat membru cu privire la suspendarea procedurii penale. [16] În cazul în care informațiile specifice solicitate ar aduce atingere intereselor naționale fundamentale în materie de securitate sau ar pune în pericol siguranța persoanelor, autoritatea competentă nu este obligată să le comunice în cazuri individuale. [17] În HU, în cadrul consultărilor, părțile iau în considerare toate aspectele semnificative cu scopul de a decide care este statul membru care va continua procedurile penale. Aceste aspecte importante pot include, în special, la stadiul la care s-a ajuns în cadrul procedurilor penale, în care stat membru sunt disponibile mai multe probe, dacă procedurile penale în desfășurare în diferitele state membre sunt legate de alte proceduri penale din același stat, locul în care persoana învinuită este ținută în detenție sau naționalitatea persoanei învinuite. Prezentare generală a măsurilor naționale de transpunere || Notificare primită || Data transpunerii/intrării în vigoare || Tipul punerii în aplicare || Autorități competente || Limbile (art. 14) AT || DA || 1.8.2013 || Legea federală privind cooperarea juridică în materie penală cu statele membre ale Uniunii Europene, publicată în Monitorul Oficial Federal (Bundesgesetzblatt) I nr. 175/2013 || Parchetele. || Limba germană poate fi folosită în procedurile descrise la capitolul 2. Alte limbi pot fi folosite, de asemenea, pe bază de reciprocitate. BE || DA || 27.3.2013 || Circulara comună a ministrului justiției și a Comisiei procurorilor generali || Procurorul relevant. || Orice limbă înțeleasă și vorbită de autorități. CY || DA || 10.8.2012 || Legea administrativă de reglementare nr. 303/2012 Circulara șefului poliției cipriote, publicată la 21.11.2012 || Poliția cipriotă. || Limba greacă și limba engleză. CZ || DA || 1.1.2014 || Legea nr. 104/2013 privind cooperarea judiciară internațională în materie penală || Instanțe, procuror în funcție de stadiul procedurilor. Un rol i se acordă, de asemenea, Ministerului Justiției/ Parchetului General în funcție de stadiul procedurilor [articolul 4 alineatul (3)]. || Limba cehă; limba slovacă pentru SK și limba germană pentru AT. DE || DA || n/a || Legea privind asistența internațională în materie penală; Codul de procedură penală || Parchetele. || Nespecificată. FI || DA || 19.6.2012 || Legea privind prevenirea și soluționarea conflictelor în materie de exercitare a competenței și privind transferul anchetelor și procedurilor preliminare dintre Finlanda și alte state membre (295/2012) || Parchetul relevant sau ofițerul care se ocupă de anchetă – 4(3): Parchetul General și Oficiul Național de Investigații. || Limba finlandeză, limba suedeză sau limba engleză; cereri de contact în altă limbă dacă nu există niciun obstacol pentru utilizarea sa. HR || DA || 1.7.2013 || Legea de modificare a Legii privind parchetele (NN nr. 72/13) || Parchetul. || Nespecificată. HU || DA || n/a || Legea nr. CLXXX din 2012 || Parchetul general [acționând, de asemenea, ca autoritate centrală în temeiul articolului 4 alineatul (3)]. || Limba maghiară, limba engleză, limba germană, limba franceză. LV || DA || 1.7.2012 || Legea din 24 mai 2012; modificările Legii privind procedura penală || Parchetul general; poliția de stat; Ministerul Justiției în funcție de stadiul procedurilor. || Nespecificată. NL || DA || 15.6.2012 || Circulara Comisiei parchetelor generale || Toți procurorii. || Limba olandeză, limba engleză și limba germană pentru cererile scrise – contact verbal: orice limbă care este înțeleasă de ambele părți. PL || DA || 17.10.2012 || Lege de modificare a Codului de procedură penală || Instanțe, procurorii. || Limba polonă PT || DA || 30.8.2001 || Articolul 145 din Legea nr. 144/1999, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 104/2001 || Parchetul general. || Limba portugheză; alte limbi pot fi de asemenea folosite, pe bază de reciprocitate. RO || DA || 25.12.2013 || Legea nr. 300/2013 pentru modificarea și completarea Legii nr. 302/2004 privind cooperarea judiciară internațională în materie penală || Procurorii care se ocupă de caz; instanța în etapa procesului. Art. 4(3): Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție. || Limba română; cererile de contact în altă limbă dacă nu există niciun obstacol pentru utilizarea sa. SI || DA || 20.9.2013 || Legea privind cooperarea internațională în materie penală între statele membre ale UE, publicată în Monitorul Oficial al Republicii Slovenia, nr. 48/20133 din 4 unie 2013 || Înainte de pronunțarea hotărârii privind ancheta: procurorii; în timpul anchetei: judecătorii de instrucție; în etapa procesului: judecătorii procesului. || Pentru stabilirea contactului limba slovenă sau limba engleză; autoritățile competente pot conveni să utilizeze orice limbă în cadrul consultațiilor directe. SK || DA || 1.8.2013 || Legea nr. 204/2013 de modificare a Legii nr. 300/2005, Codul penal, astfel cum a fost modificată și de modificare a anumitor legi Legea nr. 301/2005, Codul de procedură penală, astfel cum a fost modificată Legea nr. 575/2001 privind organizarea activităților guvernamentale și organizarea administrației centrale de stat, astfel cum a fost modificată || Instanțe, procuror. || În procedurile prevăzute la capitolul 2 din decizia-cadru, limba slovacă este impusă.