RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 318/106

Avizul Comitetului Economic și Social European privind Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor — UE, Africa și China: către un dialog și o cooperare trilaterale

COM(2008) 654 final

2009/C 318/21

Raportor: dl Luca JAHIER

La 17 octombrie 2008, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Comisia Europeană a hotărât să consulte Comitetul Economic și Social European cu privire la

„Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor – UE, Africa și China: către un dialog și o cooperare trilaterale”

Secțiunea pentru relații externe, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 3 septembrie 2009. Raportor: dl Luca JAHIER.

În cea de a 456-a sesiune plenară, care a avut loc la 30 septembrie 2009 și 1 octombrie 2009 (ședința din 1 octombrie 2009), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 145 de voturi pentru, 1 vot împotrivă și 3 abțineri.

1. Concluzii și recomandări

1.1 Pe parcursul ultimilor cincisprezece ani, Africa a făcut obiectul unei atenții crescânde din partea Chinei, care s-a impus ferm ca al treilea partener comercial și economic al continentului, grație unei creșteri constante a volumului schimburilor, investițiilor și parteneriatelor încheiate cu marea majoritate a țărilor africane. Deși Europa rămâne cel mai important partener economic al Africii, avansul său tinde să se erodeze în această lume multipolară, în care țările emergente încearcă să stabilească un nou echilibru. Întrucât Africa rămâne un spațiu apropiat, cu care împărtășește interese comune, intervenția altor puteri obligă Europa să redefinească o viziune de parteneriat asupra relației sale cu Africa.

1.2 CESE apreciază propunerea Comisiei de a iniția un dialog și o cooperare trilaterale între Uniunea Europeană, China și Africa. Este vorba despre o perspectivă absolut necesară și inevitabilă, a cărei reușită este însă destul de incertă și de problematică. Merită aprecieri mai ales abordarea pragmatică și progresivă, precum și relevanța celor patru sectoare specifice propuse: pace și securitate, infrastructură, valorificarea resurselor naturale și ambientale, agricultură și securitate alimentară.

1.3 Cooperarea trilaterală are sens însă numai dacă se dovedește a fi eficace și echitabilă. Punctul de plecare al asimetriei relațiilor actuale trebuie analizat foarte serios: China, o singură țară mare, tratează cu diferitele țări africane, în vreme ce UE face eforturi deseori să vorbească la unison în relațiile sale cu continentul. Cu toate că prezența chineză în Africa are și zone de umbră, multe guverne africane înclină să prefere parteneriatul cu Beijing, care este mai pregătit să răspundă solicitărilor lor, fără condiții și fără întârzieri birocratice.

1.4 Pentru o cooperare eficace, este necesară, înainte de toate, verificarea interesului real al tuturor părților implicate pentru strategia propusă, precum și implicarea efectivă a acestora în dialogul trilateral. Comisia și Consiliul trebuie așadar să întreprindă toate acțiunile necesare pentru a obține răspunsuri potrivite la propunerile în cauză. De asemenea, este necesar ca: — Uniunea Europeană să depună mai multe eforturi pentru ca acțiunile sale să fie unitare, atât în domeniul economic, cât și în cel diplomatic și al cooperării pentru dezvoltare, cu o abordare geostrategică pe termen lung mai asertivă, care să relanseze energic strategia UE-Africa de la Lisabona și să crească finanțarea; — guvernele și Uniunea Africană (UA) să acorde o mai mare atenție beneficiilor pe termen lung pe care țările lor le pot obține de pe urma unui parteneriat cu Europa și China, dând mai puțină importanță avantajelor imediate obținute de puterile locale. În acest scop, trebuie susținută dezvoltarea capacităților acestora de a defini și a gestiona strategii de dezvoltare regională și continentală pe termen lung; — să i se solicite Chinei un angajament sporit, astfel încât de roadele cooperării trilaterale, precum și de ale celei bilaterale, cu o țară africană sau alta, să beneficieze întreaga societate și populațiile locale, nu doar guvernele.

1.5 A situa în centrul preocupărilor obiectivul creșterii economice locale durabile înseamnă mai ales a avea certitudinea faptului că: — se creează mai multă valoare adăugată la nivel local; — se construiește o nouă infrastructură socială, ținând seama de celelalte infrastructuri existente; — se realizează un transfer real de competențe și de tehnologii; — se susține creșterea piețelor locale și regionale, a întreprinderilor locale și, în general, îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă; — se promovează parteneriate între întreprinderile străine și cele locale; — nu sporește datoria nesustenabilă pe termen lung și se consolidează, în general, instituțiile locale și regionale.

1.6 Dialogul și cooperarea echitabile trebuie de asemenea să asigure tuturor părților libertatea de a înscrie pe agendă și punctele mai controversate sau cele asupra cărora există evaluări și preocupări divergente. Ținând seama de conținutul deciziei Consiliului Uniunii Europene, includerea în procesul propus a unor chestiuni-cheie precum guvernanța democratică, drepturile omului și rolul societății civile, care lipsesc în prezent din comunicare, ar contribui la coerența cu Strategia de la Lisabona din 2007, precum și cu Acordul de la Cotonou din 2000, care reglementează relațiile dintre UE și țările ACP.

1.7 CESE consideră că este necesar să sublinieze mai ales importanța crucială a implicării tuturor actorilor nestatali în dialogul trilateral, în special a sectorului privat, a organizațiilor sindicale, a agricultorilor, a organizațiilor de femei, a celor ale consumatorilor etc. Rolul acestor actori a sporit considerabil în ultimii ani, aceasta și ca o consecință a succesului înregistrat de Acordurile de la Lomé și de la Cotonou. Acest cerc virtuos al participării diverșilor actori socioeconomici la relațiile UE-Africa nu trebuie așadar penalizat sau pus în pericol, ci, mai degrabă, valorificat în mod corespunzător. CESE invită deci Comisia să includă acest punct esențial în propunerea sa.

1.8 Date fiind vocația multilaterală a Europei și interesul crescând al SUA față de Africa, cooperarea trilaterală UE-China-Africa s-ar putea extinde și la Statele Unite, în vederea unui parteneriat mai complet, mai eficace și mai echitabil, care să funcționeze, desigur, în sectoarele stabilite, existând însă și posibilitatea de a extinde colaborarea la alte domenii.

2. Introducere

2.1 Africa se transformă cu repeziciune. Deși nu reprezintă deocamdată decât 2 % din PIB-ul mondial și mai puțin de 1 % din producția industrială mondială, continentul african reintră în fluxul globalizării după decenii de marginalizare geopolitică și economică. Uniunea Europeană rămâne principalul partener economic al Africii, însă aceasta face obiectul unei atenții din ce în ce mai mari din partea „finanțatorilor emergenți”, în primul rând China, dar și India, Japonia, Coreea de Sud, țările mari din America Latină și cele din Golf. În ultimii ani, și Statele Unite au început să acorde din nou atenție continentului, acestea fiind interesate îndeosebi de o aprovizionare sigură cu energie și de combaterea amenințării teroriste. Cu toate că 40 % din populația sa trăiește în continuare sub pragul de sărăcie, Africa este percepută din ce în ce mai puțin drept un „continent disperat” și din ce în ce mai mult drept o „nouă frontieră” care oferă posibilități de dezvoltare și de afaceri.

2.2 Continentul african a înregistrat și înnoiri semnificative de natură politică de-a lungul ultimului deceniu: nașterea Uniunii Africane și, totodată, lansarea planului strategic 2004-2009 al acesteia, precum și implementarea unor noi capacități de intervenție pentru soluționarea conflictelor; consolidarea comunităților economice regionale; programele pentru dezvoltare economică (NEPAD – Noul Parteneriat pentru Dezvoltarea Africii) și de guvernanță (Mecanismul african de evaluare colegială).

2.3 După cum a subliniat comisarul Louis Michel (1) cu mai multe ocazii, aceste schimbări, au determinat, în ansamblu, orientarea atenției internaționale reînnoite pentru Africa în trei direcții principale: interesele economice, interesele privind securitatea și noi interese geostrategice și de putere.

2.4 Pe plan economic, atenția se îndreaptă nu numai asupra luptei care se dă pentru accesul la resursele naturale ale continentului, începând cu cele energetice, ci și asupra potențialului, enorm încă, al pieței interne africane, care străbate o perioadă de creștere de 6 % în medie în ultimii ani, cu o rată scăzută a inflației și definită de un cerc virtuos de reducere semnificativă a datoriei publice.

2.5 În ambele domenii China a dat dovadă de mare hotărâre și de capacitate de investiție structurală pe termen lung (2), modificând relația istorică inițiată în anii ′50 cu țările africane. Începând de la jumătatea anilor nouăzeci, insistând în continuare asupra cooperării sud-sud dintre țările în curs de dezvoltare, China a acordat o atenție sporită oportunităților economice pe care le oferă Africa, stabilind legături de prietenie cu aproape toate țările africane. Dimensiunea continentală a noii abordări a Chinei a fost confirmată de crearea de către Beijing a Forumului pentru cooperarea sino-africană (FOCAC) (3), ale cărui summituri trienale (Beijing 2000, Addis Abeba 2003, Beijing 2006 și cel care urmează să aibă loc în decembrie 2009 la Sharm el-Sheikh, în Egipt) au marcat ritmul și evoluția continuă a relațiilor dintre China și țările africane. Strategia reînnoită a Chinei privind relațiile cu continentul african a devenit oficială odată cu publicarea, în ianuarie 2006, a unei Cărți albe privind politica Chinei în Africa (4).

2.6 Schimbările semnificative de context care s-au produs în ultimele decenii au determinat și Uniunea Europeană să-și revizuiască politica față de Africa. Acest proces a dus la adoptarea, în decembrie 2007, la Lisabona, a unei noi strategii comune Africa-UE, asupra căreia Comitetul nostru a avut ocazia să elaboreze un aviz consistent și bine documentat (5).

2.7 În vreme ce China și Europa își redescoperă interesul pentru Africa și disponibilitatea de a investi aici, modul în care acești actori importanți își vor defini pe viitor propria direcție de acțiune reciprocă suscită semne de întrebare și așteptări, atât sub aspectul perspectivelor evidente de concurență, cât și sub cel al posibilelor domenii de cooperare. Trebuie, într-adevăr, să se țină seama de faptul că, deși în termeni absoluți, ca parteneri comerciali și investitori străini în Africa, UE și China se situează pe primul și, respectiv, al treilea loc, ponderea relativă a relațiilor comerciale Europa-Africa a scăzut în ultimul deceniu, iar a celor dintre China și Africa a crescut simțitor (6).

2.8 Luând notă de dezbaterea publică tot mai animată cu privire la ponderea Chinei în Africa și ca răspuns la adoptarea de către PE (7) a unei rezoluții pe această temă, în aprilie 2008, Comisia Europeană a lansat în urmă cu doi ani un proces structurat de reflecție, însoțit de acțiuni semnificative de consultare extinsă (8), pentru înțelegerea repercusiunilor pe care le vor avea procesele actuale și pentru identificarea posibilelor orientări ale unui dialog trilateral între UE, China și Africa.

3. Sinteza comunicării

3.1 Comunicarea propune căutarea unor modalități mai adecvate pentru facilitarea unui proces de dialog și de cooperare paritară între Africa, China și UE. Obiectivul principal al Comisiei este deci de a promova înțelegerea reciprocă și de a oferi posibilitatea adoptării de măsuri comune și coordonate în sectoare strategice, în funcție de prioritățile identificate în primul rând de instituțiile africane.

3.2 Comunicarea este întemeiată pe o abordare pragmatică și progresivă, care se axează mai ales pe o perspectivă de coordonare concretă, în sectoare considerate esențiale pentru promovarea stabilității și a dezvoltării africane. Acestea sunt: — pacea și securitatea în Africa, sector orientat în special către o colaborare mai intensă cu Uniunea Africană și cu China în cadrul Națiunilor Unite, pentru sprijinirea dezvoltării Arhitecturii africane de pace și securitate și pentru consolidarea capacităților de gestionare a operațiunilor de menținere a păcii desfășurate de UA; — susținerea infrastructurii africane, care este coloana vertebrală a dezvoltării, a investițiilor și a schimburilor comerciale, pentru consolidarea interconectării și a integrării regionale, mai ales în sectoarele transporturilor, telecomunicațiilor și energiei; — gestionarea durabilă a mediului și a resurselor naturale care, prin conectarea la inițiative precum Inițiativa pentru transparență în industriile extractive (Extractive Industry Transparency Initiative – EITI), Planul de acțiune privind aplicarea legislației, administrarea și schimburile comerciale în domeniul forestier (Forest Law Enforcement, Governance and Trade – FLEGT) sau procesul Kimberley pentru transparență în industria diamantelor brute, să poată permite procese mai transparente, transferuri tehnologice sporite și finanțări pentru combaterea schimbărilor climatice și pentru promovarea dezvoltării energiilor regenerabile; — agricultură și securitate alimentară, în scopul creșterii productivității și a nivelurilor de producție în agricultura africană, mai ales prin cercetare și inovare în sectorul agricol, prin controale veterinare și securitate alimentară, în contextul Programului general pentru dezvoltarea agriculturii în Africa (Comprehensive Africa Agricultural Development Programme – CAADP).

3.3 În viziunea Comisiei, dialogul și consultările trebuie să aibă loc la toate nivelurile (național, regional, continental, precum și în relația bilaterală UE-China), pentru a le insufla decidenților politici o mai mare încredere reciprocă în politicile și în abordările celor trei părți, contribuind astfel la dezvoltarea unor posibilități concrete de cooperare. În același timp, acest proces va permite sporirea eficacității ajutoarelor, în conformitate cu Declarația de la Paris, din martie 2005, și cu concluziile seminarului de la Accra, din septembrie 2008.

3.4 Consiliul Uniunii Europene a acceptat și a aprobat principalele recomandări ale comunicării, considerând că dialogul trilateral va putea contribui „la sprijinirea eforturilor depuse de Africa și de comunitatea internațională pentru promovarea democratizării, a integrării economice și politice, a bunei guvernanțe și a respectării drepturilor omului” (9) și recomandând realizarea unei analize mai amănunțite a propunerilor de măsuri concrete.

3.5 CESE ia notă însă cu îngrijorare și dezamăgire de faptul că nici China, nici UA nu au adoptat până în prezent o poziție oficială cu privire la dialogul trilateral propus de UE. Cu ocazia ultimului summit UE-China, cooperarea cu Africa nu s-a numărat printre temele abordate, după cum propunea comunicarea supusă examinării (10). La ora actuală, nu există dovezi concrete ale intenției Chinei și UA de a accepta propunerea UE.

4. Elemente pozitive

4.1 Comunicarea conține numeroase elemente importante și pozitive, precum: — o abordare bazată pe dialog și inspirată de o logică a schimbului, care se înscrie în politica de coordonare necesară între donatori și principalele părți implicate; — pragmatismul dovedit prin identificarea a patru sectoare care sunt, incontestabil, de importanță strategică și cu vaste posibilități operaționale; — abordarea progresivă propusă pentru construirea acestei cooperări trilaterale, prin care se urmărește valorificarea tuturor structurilor existente, mai degrabă decât instituirea unei noi structuri multilaterale costisitoare.

4.2 În ceea ce privește al doilea punct în special, cele patru sectoare identificate sunt, desigur, esențiale pentru dezvoltarea continentului african, ca și pentru sistemul de relații bilaterale China-Africa și Europa-Africa, deși mijloacele sunt diferite.

4.3 Reaprinderea unor conflicte și instabilitatea proceselor de pace aflate în curs de desfășurare, precum și riscul apariției unor noi forme de integrism și/sau de zone în care se pot adăposti baze teroriste fac să devină deosebit de relevantă cooperarea pentru menținerea și promovarea păcii și securității. O atenție specială va fi acordată susținerii Arhitecturii africane de pace și securitate și operațiunilor de menținere a păcii ale UA, prin consolidarea capacităților, prin pregătire și prin sprijin logistic și/sau economic.

4.4 Cooperarea în domeniul menținerii și promovării păcii și securității ar trebui să prevadă însă și un dialog specific cu privire la regulile privind furnizarea și comerțul cu arme, destinate în special guvernelor sau grupurilor armate nestatale implicate în conflicte aflate în curs de desfășurare și/sau care se fac vinovate de încălcări grave ale drepturilor omului (11), incluzând astfel și în relațiile trilaterale China-Europa-Africa o temă asupra căreia s-au purtat deja discuții la sediul ONU.

4.5 Accentul care se pune din nou asupra investițiilor în infrastructură, neglijate timp îndelungat de cooperarea europeană și care stau totuși la baza abordării chineze în Africa, este relevant din punct de vedere strategic din două serii de motive. Mai întâi, infrastructurile adecvate sunt necesare pentru a garanta atât accesul și transportul materiilor prime sau produselor introduse pe piețele africane, cât și acele forme de integrare regională concretă și efectivă, fundamentale pentru dezvoltarea socială și economică a Africii. Îmbunătățirea infrastructurilor existente sau construirea unora noi este, de asemenea, o prioritate clară pentru multe guverne africane și nu mai poate depinde doar de capacitatea locală în materie de finanțare și de viabilitate financiară (12).

4.6 Importanța gestionării durabile a mediului și a resurselor naturale este de la sine înțeleasă, în ceea ce privește atât contextul internațional al schimbărilor climatice, cât și toate aspectele legate de condițiile de exploatare, de transport și de utilizare a resurselor naturale ale continentului, în special cele miniere și energetice.

4.7 Pe parcursul ultimilor ani, dezbaterea s-a purtat mai ales cu privire la condițiile de mediu și de lucru de pe șantierele gestionate sau aflate în relație cu întreprinderile chineze care își desfășoară activitatea în Africa, prezentate pe larg într-un studiu al Rețelei africane de cercetare în domeniul muncii (African Labour Research Network) (13). Nu trebuie uitat însă că aceeași problemă se pune și pentru multe întreprinderi europene sau transnaționale. Problema respectării standardelor internaționale, precum și cea a transparenței (14) la încheierea și la aplicarea contractelor semnate cu guvernele africane, este așadar de interes pentru China, Europa și Africa deopotrivă și, prin urmare, ar trebui să facă parte integrantă din dialogul trilateral privind gestionarea durabilă a resurselor naturale și a mediului, precum și din cel privind sprijinirea infrastructurii africane.

4.8 Recunoașterea rolului central al agriculturii și al securității alimentare a redevenit în cele din urmă una din prioritățile celor mai importanți donatori și, totodată, a strategiei comune privind continentul african. Este însă necesar ca, în cel mai scurt timp, această atenție să se traducă în luarea de măsuri concrete, pe termen lung, care să vizeze dezvoltarea rurală în ansamblu, asigurând populațiilor rurale o prezență de prim-plan, precum și implicarea organizațiilor rurale și asigurarea condițiilor pentru ca acestea să continuiesă aibă acces la resursele locale și să le gestioneze pe termen lung.

4.9 Pentru aceasta, este util să se țină seama de semnalul de alarmă tras recent de Summitul organizațiilor de fermieri din cele cinci regiuni africane, organizat la Roma de asociația Coldiretti, prin care se atrage atenția asupra creșterii puternice a achizițiilor de terenuri agricole în Africa și în alte țări în curs de dezvoltare, de către țări precum Coreea de Sud, China, Emiratele Arabe Unite, Arabia Saudită și Japonia, care doresc să-și asigure aprovizionarea cu alimente și resurse necesare producției de biocarburanți (15).

4.10 Cooperarea privind siguranța alimentară ar putea servi și la lansarea unui dialog pe alte teme relevante, precum realizarea obiectivelor de dezvoltare ale mileniului, protecția celor mai vulnerabile grupuri și protecția sănătății. În acest din urmă domeniu, ar trebui acordată o atenție specială identificării de strategii comune pentru combaterea celor trei pandemii (16) (malaria, SIDA și tuberculoza) care fac deja obiectul unei cooperări internaționale în cadrul unor adunări multilaterale.

4.11 În ceea ce privește rolul instituțiilor africane în procesul de dialog trilateral, poziția centrală pe care se situează Uniunea Africană, alături de organizațiile economice regionale și de diferitele state, este întru totul de apreciat. Importantă este și deschiderea dialogului anual UE-China față de participarea troicii UA, precum și ideea de a se încredința Comisiei UA de la Addis Abeba un rol de mediator în cadrul consultărilor trilaterale periodice. Aceste indicații corespund necesității, subliniate deja de CESE în Avizul privind Strategia UE-Africa (17), de a se asigura asumarea unei responsabilități concrete de către instituțiile africane, astfel încât suveranitatea și legitimitatea acestora să fie consolidate și să se instituie parteneriate într-adevăr echilibrate. Este însă necesar să se verifice că aceste priorități sunt împărtășite și asumate de UA și că vor fi traduse cât mai repede în planuri concrete de acțiune.

4.12 Realizarea unui dialog trilateral între UE, China și Africa este cu atât mai relevantă dacă se ține seama de forța de atracție pe care Beijingul o exercită asupra continentului. Pentru multe guverne africane, China se prezintă ca un exemplu demn de urmat, dat fiind faptul că a reușit să scape de sărăcie, să învingă bolile și să devină un actor de prim-plan al scenei internaționale pe parcursul unei singure generații. Lupta Chinei împotriva sărăciei s-a dus în primul rând în zonele rurale, concentrându-se pe dezvoltare și pe creșterea productivității agricole, o strategie care ar putea servi și intereselor țărilor africane (18). Forța de atracție a Chinei a crescut însă și datorită faptului că nu are moștenire colonială, se definește în continuare ca o țară în curs de dezvoltare și respinge logica relațiilor donator-beneficiar, care, istoric, este specifică abordării OCDE. Aceste caracteristici, alături de o mare disponibilitate a fondurilor pentru investiții sau oferite ca împrumut guvernelor partenere din Africa, reprezintă, pentru Beijing, un atu evident în relațiile sale cu Africa.

5. Aspecte negative

5.1 Cu toate acestea, relația China-Africa are și puncte slabe, care stârnesc îngrijorarea observatorilor externi și cu privire la care ar trebui să se găsească un spațiu de dialog în cadrul procesului de cooperare trilaterală propus de Comisie.

5.2 Prezența chineză în Africa, în permanentă creștere, are și unele zone de umbră, începând cu revenirea într-o poziție centrală a guvernelor locale și a elitelor urbane, ceea ce antrenează o marginalizare a sectorului privat african, care stârnește îngrijorare, pune în primejdie modestele cuceriri sociale ale sindicatelor africane și creează condiții de muncă extrem de dificile pentru lucrătorii locali. O adevărată relație de parteneriat, pe picior de egalitate, ar trebui să ofere fiecăreia dintre cele trei părți – UE, China și Africa – posibilitatea de a include pe agenda de lucru și aspectele cele mai controversate sau pe cele care au suscitat evaluări și preocupări divergente.

5.3 Dacă se compară cele patru sectoare de cooperare propuse de Comisie cu cele opt puncte identificate drept prioritare în Planul de acțiune al Strategiei Europa-Africa inaugurate la Lisabona (19), se observă lipsa din comunicare a unor teme importante, precum guvernanța democratică, drepturile omului și munca decentă. În opinia UE, includerea acestor chestiuni și a rolului societăților civile în dialogul trilateral ar fi în concordanță atât cu Strategia de la Lisabona, cât și cu Acordul de la Cotonou din 2000 (20), care guvernează relațiile dintre UE și țările ACP.

5.4 Strategiile de intervenție în Africa ale UE și ale Chinei sunt diferite. UE oferă majoritatea ajutoarelor sale sub formă de donații, după criterii politice din ce în ce mai stricte (respectarea regulilor democratice, a drepturilor omului, a convențiilor OIM, combaterea corupției și dezvoltarea practicilor bunei guvernanțe, ca și implicarea societății civile), urmărind reducerea sărăciei, în vreme ce China acordă în general împrumuturi în condiții avantajoase, destinate în cea mai mare parte construirii de infrastructuri și garantate prin contracte pe termen lung pentru exploatarea resurselor naturale. De asemenea, împrumuturile chineze sunt deseori condiționate de utilizarea de întreprinderi, bunuri și, uneori, chiar de mână de lucru din China, sub forma „ajutorului condiționat”, în prezent abandonat în general de țările OCDE. În sfârșit, normele aplicate în zona OCDE la atribuirea contractelor de achiziții publice favorizează în multe cazuri întreprinderi din țările emergente, cu China în frunte.

5.5 În general, abordarea chineză este preferată de clasele conducătoare africane datorită faptului că nu impune condiții și nu este îngreunată de birocrația europeană excesivă. Aceasta prezintă însă un risc dublu: poate genera o formă de reîndatorare masivă, cu efecte imposibil de suportat pe termen lung, și poate crește gradul de dependență a economiilor din diferitele țări de producția și exportul de monoculturi care depind, la rândul lor, de fluctuația prețurilor de pe piețele internaționale.

5.6 Cât despre Europa, deși rămâne primul partener economic și comercial al Africii, face eforturi să vorbească la unison și, totodată, să instaureze și să mențină o coerență veritabilă a politicilor sale în ansamblu, fie că este vorba despre cele privind dezvoltarea sau comerțul, fie despre politica externă și de securitate. Și pe teren persistă multe deficiențe de coordonare a acțiunilor diferitelor state membre, ceea ce antrenează pierderi sub aspectul impactului și eficienței.

6. Câteva dificultăți suplimentare

6.1 Pe lângă condițiile deja menționate pe care UE le aplică în relațiile sale cu Africa, mai sunt și alte elemente ce diferențiază abordarea Europei de cea a Chinei, iar diferitele guverne africane nu pierd nicio ocazie de a le sublinia: — diferitele probleme care au apărut în relațiile dintre UE și țările africane, cu ocazia negocierilor pentru încheierea acordurilor de parteneriat economic (APE), în comparație cu deschiderea progresivă, însoțită de o publicitate susținută, a pieței chineze, pentru importul de mărfuri africane scutite de taxe vamale (până în 2010, numărul acestora ar trebui să se ridice la 440, de la 190, în 2006); — angajamentul ferm și vizibil al guvernului chinez pentru construcția de infrastructuri, școli, spitale și clădiri publice, față de lucrările care deseori au fost doar parțial realizate, în cadrul intervențiilor europene din trecut; — un răspuns mult mai concret venit din partea Chinei în domeniul educației și formării profesionale pentru sectoarele agricol, medical, științific și cultural, precum și deschiderea semnificativă a universităților și centrelor de formare profesională din China pentru studenții africani; — abundența produselor manufacturiere din China – care, uneori, sunt departe de a respecta standardele internaționale de securitate a produselor, cu urmări grave asupra sănătății publice și asupra mediului – ce invadează treptat piețele și casele de pe întregul continent, cu efecte adesea catastrofale asupra anumitor sectoare de producție locale, începând cu sectorul textil (21).

6.2 Criza economică și financiară internațională actuală determină, în final, lansarea unui proces de reflecție asupra eventualelor efecte asupra Africii (22). Consecințele recesiunii mondiale, reducerea exporturilor, închiderea în scop protecționist a multor piețe și scăderea prețurilor la multe materii prime sunt motive de îngrijorare care riscă să pună sub semnul întrebării realizările ultimului deceniu, precum reducerea datoriei și a deficitelor publice, creșterea investițiilor în infrastructură și concurența pentru acestea sau însănătoșirea sistemelor fiscale, precum și eforturile de diversificare a structurilor de producție naționale.

6.3 În contextul crizei actuale, China a confirmat și chiar a sporit angajamentele luate, atât în domeniul ajutoarelor și împrumuturilor, cât și în cel al investițiilor (23). UE încearcă să își mențină angajamentele asumate, dar unele state membre și-au redus deja drastic, în 2009, resursele și angajamentele financiare bilaterale, cu perspective similare, dacă nu mai rele, pentru 2010, deși, așa cum s-a afirmat la toate summiturile recente, ar fi nevoie de resurse suplimentare.

6.4 În relațiile Europa-Africa și China-Africa, ies din ce în ce mai mult în evidență o serie de dinamici migratorii care, mai ales în ceea ce privește sosirea cetățenilor chinezi în țările africane, sunt încă prea puțin studiate. Lansarea unei reflecții asupra modalităților și amplorii acestor fluxuri, precum și asupra eventualelor interconexiuni dintre ele, ar putea servi la înțelegerea impactului pe care îl pot avea asupra dezvoltării țărilor africane.

6.5 În final, CESE consideră esențială chestiunea complexă a participării societății civile, temă care nu numai că este esențială în opinia părții europene (24), dar care a devenit în prezent parte integrantă a tuturor relațiilor de parteneriat cu Africa, în special ca urmare a Acordului de la Cotonou. Pentru moment, acest aspect nu pare a fi relevant în relațiile dintre China și Africa și nici în relațiile bilaterale dintre Beijing și diferitele țări. Cele patru sectoare indicate de Comisie se pretează la o implicare amplă și structurată a tuturor actorilor nestatali, în special a întreprinzătorilor, sindicatelor și organizațiilor de agricultori, de femei și de consumatori. Rolul lor în societățile africane, ca și în dinamicile economice și în relațiile politice, recunoscut și amplificat tocmai datorită succeselor procesului lansat odată cu Acordurile de la Lomé și de la Cotonou, riscă să se estompeze și să fie din nou marginalizat dacă dialogurile bi- sau trilaterale se vor limita doar la nivelul interguvernamental, deși, dată fiind valoarea sa inestimabilă, rolul acesta ar trebui valorificat și relansat.

6.6 CESE observă cu îngrijorare că în comunicarea supusă examinării nu se face nicio referire la această chestiune și nici la posibilitatea implicării atât a partenerilor sociali, cât și, în general, a actorilor nestatali, în cadrul procesului propus.

Bruxelles, 1 octombrie 2009 Președintele Comitetului Economic și Social European Mario SEPI

(1) A se vedea în special Louis MICHEL, „Afrique-Europe: l'indispensable alliance”, pro-manuscripto, CE, decembrie 2007.

(2) Nu este vorba numai despre resurse naturale, infrastructuri și comerț. Cea mai importantă bancă din China, Industrial Land Commercial Bank of China, a achiziționat 20 % din cea mai mare bancă sud-africană și din Africa, Standard Bank, pentru 5,6 miliarde de dolari. Aceasta este cea mai mare investiție pe care un grup străin a făcut-o vreodată în Africa.

(3) A se vedea site-ul oficial al FOCAC, www.focac.org/eng/

(4) „China’s African policy”, 12 ianuarie 2006, http://www.focac.org/eng/zgdfzzc/t463748.htm

(5) JO C 77, 31.3.2009, p. 148–156, „Strategia UE-Africa”. Raportor: dl DANTIN.

(6) Potrivit datelor FMI, volumul schimburilor comerciale UE-Africa, ce reprezenta 45 % din comerțul total al Africii în 1995, a scăzut la puțin peste 30 %, pe când China a trecut de la procente derizorii în 1995, la circa 27 % în prezent. În 2008, comerțul China-Africa a ajuns la nivelul a 106,8 miliarde USD, depășind astfel, cu doi ani mai devreme și cu o creștere de 45 % față de anul precedent, obiectivul de 100 de miliarde stabilit pentru anul 2010 cu ocazia summitului din 2006, de la Beijing. A se vedea și Documentul de lucru al serviciilor Comisiei – Anexe la Comunicarea Comisiei, SEC(2008) 2641 final.

(7) „China's policy and its effect on Africa”, a se vedea documentul Parlamentului European A6-0080/2008/P6_TA-PROV(2008)0173, Rezoluția PE din 23 aprilie 2008. Raportor: Ana Maria GOMES.

(8) Este foarte relevantă în acest sens conferința organizată de CE la 28 iunie 2007, cu peste 180 de decidenți politici, experți și diplomați africani, chinezi și europeni, intitulată „Partners in competition? The EU, Africa and China”.

(9) A se vedea concluziile celei de-a 2902-a ședințe a Consiliul Afaceri Generale și Relații Externe din 10 noiembrie 2008.

(10) Al 11-lea summit UE-China, Praga, 20 mai 2009, Declarație finală comună.

(11) A se vedea rezoluția Parlamentului European citată mai sus, A6-0080/2008/P6_TA-PROV(2008)0173, rezoluția PE din 23 aprilie 2008. Raportor: Ana Maria GOMES.

(12) A se vedea, referitor la aceasta, discuțiile și deliberările celui de-al XII-lea Summit al UA, care a avut loc între 26 ianuarie și 3 februarie 2009 la Addis-Abeba și care s-a axat chiar pe tema „Dezvoltarea infrastructurilor în Africa”, www.africa-union.org

(13) A. Yaw Baah – H. Jaunch, „Chinese investment in Africa, a labour perspective”, ALRN, mai 2009, http://www.fnv.nl/binary/report2009_chinese_investments_in_africa_tcm7-23663.pdf

(14) A se vedea, pe această temă, raportul Tax Justice Network „Breaking the curse: how transparent taxation and fair taxes can turn Africa’s mineral wealth into development”, publicat la sfârșitul lui martie 2009, disponibil la adresa http://www.taxjustice.net/cms/upload/pdf/TJN4Africa_0903_breaking_the_curse_final_text.pdf

(15) Organizațiile au vorbit de achiziții care, doar în 2008, s-au ridicat la 7,6 milioane de hectare, și de acorduri în domeniul agricol semnate de China cu diverse țări africane, http://www.coldiretti.it/docindex/cncd/informazioni/314_09.htm A se vedea și L. Cotula, S. Vermeulen, R. Leonard, J. Keeley, „Land grab or development opportunity? – Agricultural investment and international land deals in Africa”, FAO-IFAD-IIED, mai 2009.

(16) JO C 195, 18.8.2006, p. 104–109, „Prioritate pentru Africa: punctul de vedere al societății civile europene”. Raportor: dl BEDOSSA.

(17) JO C 77, 31.3.2009, p. 148–156, citat anterior.

(18) Cu numai 7 % de terenuri arabile, China, care hrănește 22 % din populația mondială, a câștigat practic bătălia împotriva sărăciei absolute, a analfabetismului, a maladiilor și a epidemiilor celor mai devastatoare și a redus rata mortalității infantile. În opinia lui Martin Ravallion („Are there lessons for Africa from China's success against poverty?”, The World Bank, Policy Research working paper nr. 4463, ianuarie 2008), Africa ar putea trage învățăminte importante dintr-o analiză atentă a elementelor-cheie ale dezvoltării Chinei. A se vedea Anexa 2.

A se vedea și R. SANDREY, H. EDINGER, „The relevance of Chinese agricultural technologies for African smallholder farmers: agricultural technology research in China”, Centre for Chinese Studies, Universitatea din Stellenbosch, aprilie 2009, http://www.ccs.org.za/downloads/CCS%20China%20Agricultural%20Technology%20Research%20Report%20April%202009.pdf

(19) Pacea și securitatea; guvernanța democratică și drepturile omului; comerțul, integrarea regională și infrastructurile; parteneriatul și obiectivele de dezvoltare ale mileniului; energia; schimbările climatice; migrația, mobilitatea și munca; știința, societatea informațională și spațiul.

(20) A se vedea articolul 9 alineatul (1).

(21) A se vedea, pe această temă, un interesant raport al Băncii Mondiale, din 2007, „Africa's Silk Road”.

(22) A se vedea, pe această temă, comunicarea „Ajutarea țărilor în curs de dezvoltare pentru a face față crizei”, COM(2009) 160 final și avizul CESE aflat în curs de elaborare.

(23) A se vedea angajamentele luate cu ocazia călătoriei președintelui Hu Jintao în patru țări africane (Mali, Senegal, Tanzania și Mauritius), la mijlocul lunii februarie 2009.

(24) JO C 110, 9.5.2006, p. 68–74, „Relațiile UE-China: rolul societății civile”. Raportor: dl SHARMA.