[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 9.12.2008

COM(2008)846 final

2005/0242 (COD)

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN în conformitate cu articolul 251 alineatul (2) al doilea paragraf din Tratatul CE privind

poziția comună a Consiliului în vederea adoptării unei directive referitoare la răspunderea civilă și garanțiile financiare ale armatorilor

(Text cu relevanță pentru SEE)

2005/0242 (COD)

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN în conformitate cu articolul 251 alineatul (2) al doilea paragraf din Tratatul CE privind

poziția comună a Consiliului în vederea adoptării unei directive referitoare la răspunderea civilă și garanțiile financiare ale armatorilor

(Text cu relevanță pentru SEE)

1. ISTORICUL DOSARULUI

Data transmiterii propunerii către PE și Consiliu [document COM(2005) 593 final – 2005/0242 COD]: | 30.01.2006 |

Data avizului Comitetului Regiunilor | 15.06.2006 |

Data avizului Comitetului Economic și Social European: | 13.09.2006 |

Data avizului Parlamentului European, prima lectură: | 29.03.2007 |

Data transmiterii propunerii modificate: | 24.10.2007 |

Data adoptării poziției comune: | 9.12.2008 |

2. OBIECTIVUL PROPUNERII COMISIEI

Propunerea, prezentată în cadrul celui de-al treilea pachet de măsuri în favoarea securității maritime, are ca obiect garantarea existenței unui set minim de norme comune tuturor statelor membre în materie de răspundere civilă și de asigurare a armatorilor, precum și definirea bazei pentru normele care să îi responsabilizeze mai mult pe operatori și să garanteze compensarea daunelor.

Propunerea cuprinde următoarele elemente:

- ratificarea de către toate statele membre a Convenției Organizației Maritime Internaționale (OMI) privind limitarea răspunderii armatorilor, versiunea din 1996 („Convenția privind limitarea răspunderii pentru creanțe maritime”, denumită în continuare „LLMC 1996”). LLMC 1996 prevede în esență două aspecte:

- consacră principiul limitării răspunderii prin fixarea la un nivel deosebit de ridicat a pragului dincolo de care armatorii își pierd dreptul de limitare a răspunderii proprii („acțiune sau omisiune personală nejustificabilă comisă din imprudență”);

- fixează limite ale răspunderii care sunt suficient de ridicate pentru a garanta o compensare corespunzătoare a victimelor în majoritatea situațiilor (aceste limite sunt de trei ori mai ridicate decât cele fixate în convenția precedentă aplicabilă: LLMC din 1976).

- includerea acestei convenții în legislația comunitară, într-un amendament compatibil cu convenția însăși, constând în reducerea pragului dincolo de care armatorii care navighează sub pavilionul unui stat care nu este parte contractantă își pierd dreptul de limitare a răspunderii proprii („neglijență gravă”).

- stabilirea unui sistem de asigurare a răspunderii civile obligatorii a armatorilor

- acoperirea unei sume echivalente cu dublul plafoanelor, astfel cum au fost ele fixate prin LLMC 1996

- verificarea de către statele membre a realității asigurării, cu emisie de certificate recunoscute în mod reciproc în Europa.

- notificarea de către căpitanul navei a prezenței la bord a acestor certificate, începând cu momentul în care nava intră într-o zonă maritimă aflată sub jurisdicția unui stat membru (obligație de notificare destinată să acopere navele aflate în tranzit)

- acțiune directă a victimei împotriva asiguratorului.

- propunerea conferă un caracter obligatoriu unei rezoluții a OMI și a Organizației Internaționale a Muncii privind garanțiile financiare în cazul abandonării navigatorilor.

Întreg acest sistem vizează, printre altele, să ofere un răspuns imediat referitor la dificultățile persistente de punere în aplicare a unui anumit număr de convenții ale OMI încă nesoluționate care au ca obiect, în special, conferirea unui caracter obligatoriu pentru anumite tipuri de daune cauzate de nave.

3. OBSERVA ȚII CU PRIVIRE LA POZIȚIA COMUNĂ

Ambițiile inițiale ale Comisiei, sprijinite de Parlamentul European în cadrul avizului său în primă lectură, au fost diminuate în mod semnificativ de către Consiliu. Poziția comună nu reia decât o parte din propunerea inițială.

- Următoarele aspecte se modifică:

- titlul „directivă privind răspunderea civilă și garanțiile financiare ale armatorilor” se elimină și se înlocuiește cu noul titlu „directivă privind asigurarea armatorilor pentru creanțele maritime”;

- eliminarea obligației de ratificare a LLMC 1996, statele membre angajându-se într-o declarație paralelă de ratificare cel târziu la 1 ianuarie 2012 (împreună cu celelalte convenții pertinente); renunțarea, de asemenea, la includerea acestei convenții în legislația comunitară;

- eliminarea dispozițiilor privind abandonarea navigatorilor;

- eliminarea controlului comunitar privind realitatea asigurării;

- eliminarea obligației de notificare a certificatului de asigurare la intrarea în zonele maritime aflate sub jurisdicția statelor membre;

- eliminarea acțiunii directe în ceea ce îi privește pe asiguratori.

- Următoarele aspecte rămân valabile:

- obligația pentru toate navele care navighează sub pavilionul unui stat membru (pretutindeni în lume) și pentru toate navele din momentul intrării lor într-o zonă maritimă aflată sub jurisdicția unui stat membru de a fi acoperite de asigurare;

- această asigurare este compatibilă cu plafoanele prevăzute de LLMC 1996;

- dovada asigurării se va face prin intermediul unui certificat comercial de asigurare;

- prezența la bordul navei a certificatului de asigurare va putea fi verificată cu ocazia unei inspecții efectuate în temeiul directivei privind controlul statului de port;

- în absența certificatului, nava va putea fi reținută, sau chiar exclusă, fără a aduce atingere eventualelor sancțiuni financiare care urmează să fie stabilite de fiecare stat membru;

- data punerii în aplicare a directivei este amânată până la 1 ianuarie 2012, dată la care toate statele membre se angajează (prin intermediul declarației statelor membre, menționată anterior) să ratifice LLMC 1996.

În pofida eliminărilor introduse de către Consiliu, poziția comună își păstrează o parte din elementele esențiale. În prezent, nu există asigurare obligatorie pentru nave; dispoziția prevăzută de directivă, conform căreia toate navele, indiferent de pavilionul sub care navighează, trebuie să dețină o asigurare la nivelurile plafoanelor stabilite în LLMC 1996, adică la niveluri de trei ori mai ridicate decât cele prevăzute de convenția anterioară, transmite un semnal puternic cetățenilor și operatorilor. Trebuie menționat faptul că doar o mică parte (20%) din tonajul mondial navighează sub pavilioane care fac obiectul acestui nivel de limitare. Mai mult, nu toate navele sunt în mod obligatoriu asigurate.

4. CONCLUZII

Comisia ia act de faptul că, după exprimarea opoziției de principiu la propunere cu ocazia sesiunii sale din aprilie 2008, Consiliul a putut în final să adopte o poziție comună unanimă în ceea ce privește un text care conferă valoare adăugată.