RO    RO  COMISIA COMUNIT ĂŢILOR EUROPENE 
Bruxelles, 24.4.2007 
COM(2007) 210 final 
  
COMUNICARE A COMISIEI C ĂTRE CONSILIU ŞI PARLAMENTUL EUROPEAN 
privind punerea în aplicare a Directivei  1999/44/CE a Parlamentului European şi a 
Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânz ării de bunuri de consum şi 
garanţii conexe, inclusiv analiza argumentelor privind introducerea r ăspunderii juridice 
directe a produc ătorilor  
 
RO 2   RO PREFAŢĂ 
Partea I din rapoartele asupra Comunic ării privind punerea în aplicare a Directivei 
1999/44/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite 
aspecte ale vânz ării de bunuri de consum şi garanţiile conexe.  
Partea II examineaz ă argumentele privind introducerea r ăspunderii juridi ce directe a 
producătorilor în legisla ţia UE.  
 
RO 3   RO CUPRINS 
PREFAŢĂ............................................................................................................................... ... 2 
Partea I – Raportul privi nd punerea în aplicare.......................................................................... 4 
1. Introducere ................................................................................................................. .. 4 
2. Domeniul de aplicare şi definiţii – Articolul 1............................................................. 4 
3. Conformitatea cu contractul – Articolul 2 ................................................................... 5 4. Drepturile consumatorului – Articolul 3...................................................................... 7 5. Ac ţiunea în regres – Articolul 4................................................................................... 8 
6. Termenele – Articolul 5 alineatul (1)........................................................................... 8 7. Obliga ţia de notificare - Articol ul 5 alineatul (2)......................................................... 9 
8. Sarcina probei – Articolul 5 alineatul (3)..................................................................... 9 9. Garan ţiile – Articolul 6 ................................................................................................ 9 
10. Caracterul obligat oriu al dispozi ţiilor – Articolul 7 alineatele (1) şi (2).................... 10 
11. Bunuri de ocazie – Articolul 7 alineatul (1)............................................................... 10 12. Concluzii .................................................................................................................. .. 10 
Partea II – R ăspunderea juridic ă directă a producătorilor........................................................ 11 
13. Legisla ţia naţională actuală........................................................................................ 11 
14. Impact eventual .......................................................................................................... 11  
15. Concluzii .................................................................................................................. .. 12 
ANEXA I........................................................................................................................ .......... 13 
ANEXA II ....................................................................................................................... ......... 16 
 
RO 4   RO PARTEA I – RAPORTUL PRIVIND PUNEREA ÎN APLICARE  
1. I NTRODUCERE  
Toate statele membre au  transpus în legisla ţia naţională Directiva 1999/44/CE a Parlamentului 
European şi a Consiliului din 25 mai 1999 pr ivind anumite aspecte ale vânz ării de bunuri de 
consum şi garanţii conexe1 („directiva”) (vezi Anexa I). În prezentul document („raportul”), 
Comisia raporteaz ă asupra punerii în aplicare a directivei şi examineaz ă argumentele privind 
introducerea r ăspunderii juridice directe a produc ătorilor, astfel cum se prevede la articolul 
12.  
Raportul nu examineaz ă transpunerea directivei în legisla ţia naţională a Bulgariei şi 
României. Cu toate acestea, m ăsuri de transpunere, comunicate de aceste state membre astfel 
cum se prevede în Tratatul de aderare2, sunt incluse în Anexa I. 
De asemenea, raportul examineaz ă utilizarea de c ătre statele membre a op ţiunii de a introduce 
un termen în care un consumator trebuie s ă informeze vânz ătorul, în cazul în care detecteaz ă 
un defect, astfel cum prevede articolul 5 alin eatul (2). De asemenea, Comisia a publicat 
Cartea verde privind revizuirea acq uis-ului în domeniul protec ţiei consumatorilor („Cartea 
verde”)3. În aceast ă carte verde, Comisia prezint ă o serie de aspecte importante destinate 
consultării publice. Aceste aspe cte cuprind lacunele şi neajunsurile legate de reglementare 
identificate de Comisie pe parcursul revizuirii acquis-ului4 în domeniul protec ţiei 
consumatorilor, inclusiv aspectele care rezult ă din directiv ă. Comisia îndeamn ă toate părţile 
interesate s ă răspundă. 
Pentru a lua în considerare transpunerea la nivel na ţional a directivei, Comisia a utilizat 
adeseori traducerea textului. Unele probleme identificate în prezentul Raport ar putea s ă 
provină din traduceri. 
2. DOMENIUL DE APLICARE ŞI DEFINI ŢII – ARTICOLUL 1 
Definiţia termenilor „ consumator ” şi „vânzător” este prev ăzută atât de Directiv ă, cât şi de alte 
acte comunitare din domeniul protec ţiei consumatorilor. Problemele care rezult ă din aceste 
definiţii divergente sunt analizate în cartea verde.  
Definiţia termenului „ producător” de la articolul 1 alineatul (2) litera (d) nu a ocazionat vreo 
problemă în mod special. Majoritatea statelor membre  au respectat, în general, cu exactitate 
terminologia directivei. Cu  toate acestea, legisla ţia Republicii Cehe şi cea a Poloniei au 
nevoie de clarific ări. Danemarca, Grecia şi Suedia nu au furnizat Comisiei o transpunere a 
definiţiei. În cazul Letoniei, defini ţia a fost extins ă la persoane care repar ă bunuri în vederea 
vânzării.  
Domeniul de aplicare a directiv ei este determinat de defini ţia „bunurilor de consum” la 
articolul 1 alineatul (2) litera (b). Acela şi articol cuprinde excep ţii, cum ar fi bunurile vândute 
                                                 
1 JO L 171, 7.7.1999, p. 12. 
2 JO L 157, 21.6.2005, p. 11. 
3 COM (2006) 744 final. 
4 Anexa II prezint ă o listă a directivelor în curs de revizuire 
 
RO 5   RO prin executare sau în alt mod, pr in autoritatea le gii, pentru ap ă şi gaz atunci când aceste 
bunuri nu sunt oferite spre vânzare în  volum limitat sau cantitate fixat ă şi pentru electricitate. 
Statele membre au transpus prezenta defini ţia în diferite moduri. Unele state membre au 
respectat terminologia directivei, în timp ce alte state membre nu au utilizat excep ţiile şi 
aplică legislaţia relevant ă la toate bunurile mobile. În plus, legisla ţia relevant ă din Austria şi 
Portugalia se aplic ă de asemenea la vânz ări de bunuri imobile c ătre consumatori. Grecia şi 
Slovenia nu au furnizat  transpunerea defini ţiei.  
Articolul 1 alineatul (4) extinde domeniul de aplicare al directivei la contracte privind 
furnizarea de bunuri de consum care urmeaz ă să fie fabricate sau produse. Aceast ă prevedere 
a fost transpus ă corect în majoritatea statelor memb re. Cu toate aceste a, transpunerile 
efectuate în Grecia şi Republica Ceh ă nu corespund prevederilor ar ticolului 1 alineatul (4) şi 
trebuie clarificate. Ungaria şi Lituania nu au transpus extinderea defini ţiei. Cu toate acestea, 
noţiunea de contract încheiat cu consumatorii în cadrul legisla ţiilor naţionale ale acestor ţări 
poate fi interpretat ă ca acoperind bunuri care urmeaz ă să fie fabricate sau produse. 
Transpunerea leton ă şi cea sloven ă se aplică serviciilor, ceea ce face inutil ă transpunerea 
directă a prezentului articol. Prin stabilirea de condi ţii în legisla ţia respectiv ă privind bunurile 
care urmeaz ă să fie fabricate, transpunerea estonian ă a articolului 1 alineatul (4) pare mai 
restrânsă decât directiva.  
În conformitate cu articolul 1 alineatu l (3), statele membre ar putea prevede c ă definiţia 
bunurilor de consum nu acoper ă „bunuri de ocazie vândute prin licita ţie publică la care 
consumatorii au posibilitatea de a participa la vânzare ”. Finlanda, Fran ţa, Germania, 
Ungaria şi Regatul Unit au utilizat aceast ă opţiune. Spania a introdus o excludere limitat ă, 
făcând trimitere numai la „licita ţii administrative”. Danemarca, Italia şi Suedia nu au utilizat 
această opţiune, dar în schimb, acestea limiteaz ă răspunderea juridic ă a vânzătorului la bunuri 
vândute în cadrul licita ţiilor publice.  
Republica Ceh ă, Danemarca, Fran ţa, Grecia, Ungaria, Slovenia, Spania şi Suedia nu au 
furnizat Comisiei transpunerea defini ţiei garanţiei în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) 
litera (e). În Finlanda, Letonia şi Polonia, defini ţia pare să fie insuficient ă şi sunt necesare 
clarificări. Germania şi Portugalia au extins defini ţia la alte garan ţii oferite consumatorilor. 
3. C ONFORMITATEA CU CONTRACTUL – ARTICOLUL 2 
Articolul 2 apropie legisla ţiile naţionale privind neconform itatea bunurilor cu dispozi ţiile 
contractului. Vânz ătorul trebuie s ă furnizeze consumatorului bunuri care sunt conforme cu 
dispoziţiile contractului (articolul 2 alineatu l (1)). Articolul 2 alineatul (2) stabile şte o 
prezumţie de conformitate dac ă bunurile îndeplinesc cerin ţele enumerate la punctele (a)-
(d).Verific ările efectuate asupr a transpunerii arat ă că prezentul articol a ocazionat în general 
unele probleme. Au fost observate anumite disparit ăţi între directiv ă şi legislaţia de 
transpunere. Grecia, Letonia, Malta, Ţările de Jos, Portugalia, Slovenia şi Regatul Unit au 
legiferat aceste cerin ţe în mod negativ (de ex. bunurile sunt  considerate ca nefiind conforme, 
cu excepţia cazului în care respect ă anumite standarde); Alte state membre nu şi-au stabilit 
normele na ţionale sub form ă de prezum ţii (de ex. Austria). În ambele cazuri, legisla ţiile 
naţionale reflect ă în mod corect directiva. Legisla ţia german ă nu pare s ă considere criteriile de 
conformitate ca fiind cumulative, ci mai degrab ă ca fiind clasificate în ordine prioritar ă, ceea 
ce necesit ă clarificări. De asemenea, sunt necesare clarific ări în cazul Slovaciei care pare s ă 
nu utilizeze no ţiunea de bunuri în conformitate cu dispozi ţiile contractului.  
 
RO 6   RO Transpunerea articolului 2 alineatul (2) litere le (a)-(d) nu a ocazionat probleme serioase. Cu 
toate acestea, legisla ţiile anumitor state membre necesit ă clarificări aprofundate. Slovenia a 
introdus o restric ţie privind prezum ţia de conformitate atunci când este vorba despre punctul 
(a) privind mostrele şi modelele, iar Republica Ceh ă nu face trimitere direct ă la mostre şi 
modele. În ceea ce prive şte punctul (2) litera (b), în conformitate cu legisla ţiile Italiei, 
Letoniei, Maltei, Sloveniei şi Suediei, vânz ătorul trebuie s ă respecte scopul specific c ăruia i-ar 
fi destinate bunurile, chiar dac ă acesta nu a acceptat în mod expres acest scop. În schimb, 
Germania, Ţările de Jos şi Spania prev ăd că o acceptare clar ă a scopului specific trebuie 
inclusă în contract.  
În ceea ce prive şte articolul 2 alineatul (2) literele (c) şi (d), legisla ţiile câtorva state membre 
nu sunt suficient de clare şi ar putea, în consecin ţă, să fie interpretate într-un mod care nu este 
întotdeauna consecvent cu  directiva. De exemplu, transpunerea olandez ă nu prevede în mod 
explicit c ă declaraţiile produc ătorului şi ale reprezentan ţilor acestuia ar trebui s ă fie luate în 
considerare în momentul evalu ării aşteptărilor rezonabile ale consumatorului, iar în cazul 
Sloveniei, nu se face nicio referin ţă la reprezentan ţii producătorului. În ultimul rând, unele 
state membre au ad ăugat cerin ţe suplimentare pentru ca un bun s ă poată fi considerat conform 
cu dispozi ţiile contractului, de ex. Cipru, care solicit ă disponibilitatea pi eselor de schimb, 
accesoriilor şi a tehnicienilor specializa ţi. 
Articolul 2.3 stabile şte circumstan ţele în care vânz ătorul poate fi exonerat de r ăspunderea 
juridică pentru bunuri neconforme. Majoritatea st atelor membre au transpus legisla ţia 
relevantă în mod corect. Unele state membre au ales s ă modifice aceast ă prevedere (de ex. 
Austria şi Grecia) într-un mod care s ă nu defavorizeze consumator ii. Suedia nu a comunicat 
transpunerea prezentului articol. 
Momentul în care un consumator trebuie s ă îşi dea seama de lipsa de conformitate pentru ca 
vânzătorul să poată fi răspunzător diferă faţă de directiva transpus ă în detrimentul 
consumatorilor în pu ţine state membre. Nici legisla ţia austriac ă, nici cea polonez ă nu fac vreo 
menţiune referitoare la acest moment, ceea ce poate da curs unor interpret ări care 
defavorizeaz ă consumatorul. În cazul Luxembur gului, consumatorul nu poate s ă atace defecte 
dacă şi-a dat seama sau de care ar fi trebuit s ă-şi dea seama în momentul livr ării. Prin urmare, 
consumatorul poate s ă îşi piardă toate drepturile în ceea ce prive şte defectele evidente, pe care 
ar fi trebui s ă le descopere, cu excep ţia cazului în care refuz ă bunurile pe loc. 
Majoritatea statelor membre au transpus în mod corect articolul 2 alineatul (4) privind 
exonerarea vânz ătorului de la r ăspunderea juridic ă pentru declara ţiile publice. Câteva dintre 
acestea (de ex. Republica Ceh ă, Grecia şi Slovenia) au utilizat clauza de armonizare minim ă 
şi au transpus numai câteva sau niciunul dintre criteriile de exonerare. Legisla ţia portughez ă 
necesită clarificări mai aprofundate, dat fiind c ă permite p ărţilor contractante s ă limiteze 
răspunderea juridic ă a vânzătorului printr-o clauz ă contractual ă.  
Articolul 2 alineatul (5), care prevede c ă instalarea incorect ă sau probleme cauzate de 
instrucţiunile de instalare sunt echivalente cu neconformitatea, nu a ocazionat nicio problem ă 
de interpretare şi a fost transpus exact de majoritatea statelor membre. Alte state membre (de 
ex. Danemarca şi Regatul Unit) au transpus aceast ă dispoziţie în mod indirect, ceea ce ridic ă 
problema dac ă directiva a fost pus ă în aplicare în mod corespunz ător. Lituania şi Slovenia nu 
au comunicat Comisiei m ăsurile lor de transpunere.  
 
RO 7   RO 4. D REPTURILE CONSUMATORULUI – ARTICOLUL 3  
Articolul 3 confer ă consumatorilor anumite drepturi fa ţă de vânzător în cazul neconformit ăţii 
bunurilor („garan ţie legală”) prin introducerea r ăspunderii contractuale a vânz ătorului faţă de 
consumator pentru orice lips ă de conformitate existent ă în momentul livr ării. Directiva nici nu 
furnizează vreo defini ţie a livrării, nici nu abordeaz ă aspectul legat de transferarea riscului. 
Toate statele membre prev ăd această răspundere. Cu toate acestea, unele legisla ţii naţionale 
deviază de la directiv ă în ceea ce prive şte momentul oportun pentru evaluarea neconformit ăţii. 
De exemplu, în conformitatea cu legisla ţia letonă, bunurile trebuie s ă fie conforme cu 
dispoziţiile contractului în momentul „vânz ării”, în timp ce legisla ţia ungară utilizeaz ă 
noţiunea de „momentul execut ării”. Trebuie clarificat dac ă aceste no ţiuni corespund 
directivei. În conformitate cu normele fi nlandeze, conformitatea ar trebui evaluat ă în 
momentul transfer ării riscului, care în unele  cazuri poate avea loc înainte de livrare (de ex. 
dacă cumpărătorul întârzie primirea sau livrarea). În ceea ce prive şte Suedia, nu au fost 
comunicate m ăsurile de transpune re a acestei dispozi ţii. Cartea verde abordeaz ă aspectul legat 
de o eventual ă definire a livr ării la nivel UE. 
În termeni generali, articolele 3 alineatul (2) şi 3 alineatul (5) nu au ocazionat nicio problem ă; 
majoritatea statelor membre au tran spus în mod corect remediile prev ăzute de directiv ă. Cu 
toate acestea, anumite state membre au utilizat clauza de armonizare minim ă şi au introdus 
variaţii în beneficiul consumatorilor.  În Grecia, Lituania, Portugalia şi Slovenia5, 
consumatorii pot alege remediul pe care îl doresc. În alte câteva ţări, alegerea consumatorului 
este mai limitat ă, dar rămâne înc ă mai mare decât în directiv ă (vezi mai jos). Finlanda a 
introdus drepturi suplimentare pentru c onsumatori: dreptul de a rectifica ei în şişi 
neconformitatea şi de a suspenda opera ţiunea de plat ă. De asemenea, acest lucru este posibil 
conform legisla ţiei suedeze. În schimb, Lituania pare s ă prevadă numai dou ă remedii în ceea 
ce priveşte produsele alimentare. 
Transpunerea în legisla ţia cehă pare să nu confere consumatorului dreptul la o reducere de 
preţ sau la rezilierea contractului, dac ă vânzătorul nu a efectuat repara ţia daunelor sau nu a 
înlocuit bunurile f ără a ocaziona vreun inconvenient semnifi cativ pentru consumator. În cazul 
Slovaciei, nu se confer ă drepturi directe consumatorilor, dac ă vânzătorul nu a remediat 
situaţia într-un termen rezonabil.  
Articolul 3 alineatul (3) aplic ă un test al propor ţionalităţii pentru a determina dac ă vânzătorul 
este obligat s ă accepte un remediu specific solicitat de consumator. Acest aspect a ocazionat 
probleme de interpretare. Nu este clar dac ă acest test al propor ţionalităţii se aplic ă numai 
alegerii între „repara ţie” şi „înlocuire” sau dac ă poate include, de asemenea, alte remedii (de 
ex. reducerea pre ţului şi rezilierea contractului). Un ele state membre au ales s ă clarifice sfera 
de aplicare a testului şi au introdus varia ţii. De exemplu, transpunerea german ă aplică testul 
numai între no ţiunile de „repara ţie” şi „înlocuire”; legisla ţia Irlandei şi a Regatului Unit 
stabileşte în mod expres c ă toate remediile pot fi luate în considerare. Luxemburgul şi 
Republica Ceh ă nu au transpus elementele specifice ale testului propor ţionalităţii, prevăzute 
de directiv ă. 
Ultimul paragraf din articolul 3 alineatul (3), care prevede c ă reparaţia sau înlocuirea ar trebui 
efectuate într-un termen rezonabil şi fără a ocaziona vreun inconvenient semnificativ pentru 
                                                 
5 În Slovenia, rezilierea nu este disponibil ă, decât în cazul în care vânz ătorul a dispus de un termen 
rezonabil pentru repara ţia daunelor.  
 
RO 8   RO consumator, a fost transpus în mod exact de majoritatea statelor membre. Cu toate acestea, 
Slovenia a prev ăzut o protec ţie mai mare, stabilind un termen specific în care vânz ătorul să 
dea curs solicit ării pentru orice tip de remedi u (maxim opt zile). Legisla ţia polonez ă şi 
lituaniană nu fac trimitere la inconvenientul pentru consumator şi necesită clarificări mai 
aprofundate. Germania nu a comunicat nicio m ăsură de transpunere a acestei dispozi ţii.  
Orice remediu trebuie s ă fie efectuat în mod gratuit, iar vânz ătorul trebuie s ă suporte costurile 
poştale, de lucru şi ale materialelor (articolul 3 alineatul (4)). Aceast ă cerinţă şi definiţia care 
însoţeşte noţiunea „în mod gratuit”  au fost transpuse corect de  majoritatea statelor membre. 
Cu toate acestea, unele state au ales s ă nu transpun ă definiţia specific ă şi prevăd numai o 
obligaţie general ă de a oferi remedii în mod gratuit (de ex. Republica Ceh ă şi Suedia). 
Legislaţia german ă prevede c ă, atunci când bunurile de consum sunt aduse la conformitate cu 
dispoziţiile contractului prin livrarea de bunur i conforme în scopul înlocuirii, vânz ătorul poate 
solicita compensa ţii de la consumator pentru utilizarea bunurilor livrate anterior care erau 
defectuoase. Aceast ă legislaţie pare să fie incompatibil ă cu directiva6. 
În conformitate cu articolul 3 alineatul (6), c onsumatorul nu are dreptul de a rezilia contractul 
dacă lipsa de conformitate este minor ă. Majoritatea statelor membre au transpus aceast ă 
limitare. Numai Republica Ceh ă, Estonia, Portugalia şi Regatul Unit au utilizat clauza de 
armonizare minim ă şi au ales s ă permită consumatorului s ă rezilieze contractul, chiar şi în 
cazuri minore.  
5. ACŢIUNEA ÎN REGRES – ARTICOLUL 4  
Articolul 4 prevede ca vânz ătorul final, care este considerat r ăspunzător faţă de consumator 
pentru neconformitate, are dreptul s ă se întoarc ă împotriva vânz ătorilor anteriori din lan ţul 
contractual sau împotriva produc ătorului. Un num ăr de state membre au transpus în mod 
corect dispozi ţia; majoritatea acestora fac trimitere la dreptul contractual general pentru 
stabilirea unor condi ţii şi cerinţe precise pentru o asemenea ac ţiune (de ex. Austria şi 
Portugalia), în timp ce alte state au ales s ă legifereze aceast ă plângere direct în m ăsura de 
transpunere (de ex. Ungaria şi Italia). Cu toate acestea, num eroase state membre au ales s ă se 
bazeze numai pe principiil e contractuale generale şi nu au transpus aceast ă dispoziţie (de ex. 
Danemarca şi Regatul Unit). Ambele metode de trans punere sunt suficiente atâta timp cât nu 
limitează drepturile vânz ătorului final, astfel cum prevede directiva. Slovenia nu a comunicat 
nicio măsură de transpunere. 
6. T ERMENELE – ARTICOLUL 5 ALINEATUL (1) 
Vânzătorul este considerat responsabil în conf ormitate cu articolul 3 în cazul în care 
neconformitatea devine evident ă în termen de doi ani de la livrare (articolul 1 alineatul (1)). 
Majoritatea statelor membre  au transpus exact aceast ă dispoziţie. Alte state au ales s ă se 
bazeze pe termenul care se aplic ă în general în dreptul lor contra ctual: Finlanda (3 ani de la 
livrare), Irlanda şi Regatul Unit ( şase ani pentru ambele). Ţările de Jos au transpus o perioad ă 
de limitare de doi ani de la notif icarea defectului. În ceea ce prive şte Republica Ceh ă, se face 
diferenţa în funcţie de tipul de bunuri vândute (bunuri de consum – 2 ani, produse alimentare - 
3 săptămâni, alimente u şor perisabile - 8 zile), care necesit ă clarificări. Legisla ţia portughez ă 
                                                 
6 Acest aspect este analizat de c ătre CEJ în cauza C-404/06, (în curs). 
 
RO 9   RO pare să se situeze sub nivelul de protec ţie prevăzut de directiv ă, prevăzând că o acţiune 
trebuie să fie introdus ă în termen de 6 luni din momentul  în care consumatorul a notificat 
vânzătorului defectul.  
Astfel cum se prevede în considerentul 18, un num ăr de state membre au introdus norme 
specifice privind prelungirea perioadei în care vânz ătorul este responsabil în timp ce încearc ă 
să repare defectul (de ex. Belgia, Republica Ceh ă). 
7. O BLIGAŢIA DE NOTIFICARE - ARTICOLUL 5 ALINEATUL (2) 
Directiva permite statelor membre s ă prevadă că, pentru a beneficia de drepturile sale, 
consumatorul trebuie s ă informeze vânz ătorul cu privire la conformitate într-un anumit termen 
(nu mai târziu de dou ă luni din momentul descoperirii defect ului – articolul 2 alineatul (2)).  
Toate statele membre au notificat m ăsurile de transpunere în acest sens. Şaisprezece au ales s ă 
prevadă o cerinţă de notificare. Unele state membre renun ţă la aceast ă obligaţie în anumite 
circumstan ţe (de ex. Danemarca, Finlanda – atunci când vânz ătorul a ac ţionat contrar cerin ţei 
de bună credinţă sau a fost extrem de neglijent; Italia – atunci când defectul era cunoscut de 
către vânzător). Legisla ţia belgian ă prevede o varia ţie, părţile contractante având posibilitatea 
de a specifica existen ţa, durata perioadei de notificare (dar nu mai pu ţin de 2 luni) şi 
consecinţele legate de lipsa acestei notific ări. Legisla ţia slovacă prevede c ă, consumatorii sunt 
obligaţi să notifice un defect „în cel mai scurt termen ”, ceea ce poate fi inte rpretat ca fiind un 
termen mai scurt de dou ă luni. Urm ătoarele state membre au ales s ă nu utilizeze aceast ă 
opţiune: Austria, Republica Ceh ă, Franţa, Germania, Grecia, Irla nda, Letonia, Luxemburg şi 
Regatul Unit. 
8. S ARCINA PROBEI – ARTICOLUL 5 ALINEATUL (3) 
Orice neconformitate, care devine aparent ă în termen de şase luni de la livrare este 
considerat ă ca fiind deja existent ă în momentul livr ării, cu excep ţia cazului în care aceast ă 
prezumţie este incompatibil ă cu natura bunurilor sau cu  natura ne conformit ăţii (articolul 5 
alineatul (3)). Majoritatea statelor membre au transpus în mod corect aceast ă dispoziţie. Unele 
state membre au utilizat clauza de armonizare minim ă şi au introdus varia ţii în beneficiul 
consumatorilor. Portugalia a extins durata prezum ţiei juris tantum  de la 6 luni la 2 ani; în 
Luxemburg, Polonia şi Slovenia, prezum ţia se aplic ă în situaţii în care este incompatibil ă cu 
natura bunurilor sau natura lipsei de conf ormitate. Lituania nu a comunicat nicio m ăsură de 
transpunere în acest sens.  
9. G ARANŢIILE – ARTICOLUL 6 
Pe lângă garanţia legală standard, vânz ătorul sau produc ătorul pot oferi c onsumatorilor în 
mod voluntar o garan ţie comercial ă. O asemenea garan ţie trebuie s ă respecte standardele de 
bază stabilite de articolul 6. Aceast ă garanţie trebuie s ă dea naştere unei obliga ţii juridice 
(articolul 6 alineatul (1)) şi trebuie s ă furnizeze consumatorilor anumite informa ţii (articolul 6 
alineatul (2)). La solicitarea consumatorului, garan ţia trebuie s ă fie efectuat ă în scris sau prin 
alt mijloc durabil. Consumatorul poate s ă se bazeze oricând pe garan ţia comercial ă, chiar dac ă 
nu respect ă normele directivei. 
 
RO 10   RO Aceste dispozi ţii au fost transpuse exact sau într-un mod foarte asem ănător în toate statele 
membre. Unele state membre au ales s ă completeze normele directivei în beneficiul 
consumatorilor. De exemplu, Malta a introdus norme de fond mai deta liate privind garan ţiile 
comerciale, iar Estonia a prev ăzut norme generale privind defectele în con ţinutul garan ţiei. 
Ungaria şi Slovenia continu ă să utilizeze garan ţii obligatorii şi au transpus doar par ţial 
dispoziţiile privind garan ţiile comerciale. Nu este clar dac ă acestea respect ă termenii 
Directivei. În Republica Ceh ă, transpunerea pare s ă fie parţială şi insuficient ă. În ceea ce 
priveşte Lituania, nu au fost comunicate m ăsurile de transpunere a articolului 6.  
Articolul 6 alineatul (4) permite statelor membre s ă solicite ca garan ţiile să fie formulate într-
o anumit ă limbă. Această opţiune a fost aplicat ă de Cipru, Danemarca, Estonia, Grecia, 
Ungaria (în ceea ce prive şte garanţiile obligatorii), Italia, L uxemburg, Malta, Polonia, 
Portugalia, Slovenia, Spania şi Regatul Unit. Belgia se bazeaz ă pe o legisla ţie conform c ăreia 
trebuie să se utilizeze limba regiunii unde bunurile sunt comercializate.  
10. CARACTERUL OBLIGATORIU AL DISPOZI ŢIILOR – ARTICOLUL 7 ALINEATELE (1) ŞI 
(2) 
În conformitate cu articolul 7 alineatul (1) oric e termen contractual care  exclude sau restrânge 
drepturile consumatorului în ainte ca neconformitatea s ă fie adusă la cunoştinţa vânzătorului 
nu se aplic ă consumatorului. Aceast ă prevedere a fost transpus ă corect în majoritatea statelor 
membre. Letonia nu a comunicat nicio m ăsură de transpunere.  
În plus, în conformitate cu articolul  7 alineatul (2), alegerea legisla ţiei unui stat care nu este 
membru al UE nu trebuie s ă priveze consumatorii de protec ţia acordat ă prin directiv ă. Această 
prevedere a fost transpus ă corect în majoritatea statelor  membre. Unele state membre au 
introdus varia ţii pentru defini ţia noţiunii „leg ătură strânsă” a contractului cu teritoriul UE. De 
exemplu, Fran ţa şi Germania au împrumutat factori din articolul 5 al Conven ţiei de la Roma 
privind legea aplicabil ă obligaţiilor contract uale. Legisla ţia olandez ă face trimitere la locul de 
reşedinţă obişnuit al consumatorului ca fiind factorul de leg ătură. Republica Ceh ă, Letonia şi 
Slovenia nu au comunicat m ăsuri de transpunere.  
11. B UNURI DE OCAZIE – ARTICOLUL 7 ALINEATUL (1) 
A doua tez ă din articolul 7 alineatul (1) permite statelor membre s ă prevadă ca, pentru bunuri 
de ocazie, vânz ătorul şi consumatorul s ă poată cade de acord asupra unei perioade de timp 
mai scurte (dar nu mai pu ţin de un an) în ceea ce prive şte răspunderea juridic ă a vânzătorului. 
Această opţiune legislativ ă a fost utilizat ă de Austria, Belgia, Cipru, Republica Ceh ă, 
Germania, Ungaria, Italia, Luxemburg, Po lonia, Portugalia, Slovacia, Slovenia şi Spania.  
12. C ONCLUZII  
Transpunerea Directivei în  statele membre prezint ă o serie de probleme. Multe dintre acestea 
se pot datora lacunelor legislative din directiv ă, dar altele pot fi de ja considerate în acest 
stadiu ca reprezentând o transpunere incorect ă a Directivei. Verific ările transpunerii au ar ătat 
că există divergen ţe semnificative între diferitele legisla ţii naţionale ca urmare a utiliz ării 
clauzei minime şi a diferitelor op ţiuni de legiferare oferite de directiv ă. Nu este clar în prezent 
în ce măsură aceste lacune afecteaz ă funcţionarea corect ă a pieţei interne şi încrederea 
 
RO 11   RO consumatorilor. Rezultatele consult ării din Cartea verde vor furniza informa ţii care vor fi utile 
pentru a determina dac ă este necesar ă o revizuire a directivei. 
PARTEA II – RĂSPUNDEREA JURIDIC Ă DIRECT Ă A PRODUC ĂTORILOR  
13. L EGISLA ŢIA NAŢIONALĂ ACTUAL Ă 
Directiva permite consumatorului s ă pretindă despăgubiri vânz ătorului ca urmare a 
neconformit ăţii bunurilor, dar nu prevede r ăspunderea juridic ă directă a produc ătorilor. Cu 
toate acestea, solicit ă Comisiei s ă examineze argumentele privind introducerea r ăspunderii 
juridice directe a produc ătorilor („RDP”) şi, dacă este necesar, s ă prezinte o propunere. În 
vederea determin ării situaţiei legale în UE, Comisia a trimis un chestionar statelor membre 
căutând să obţină date legate de legisla ţiile acestora în acest sens. Tot prin intermediul acestui 
chestionar, Comisia c ăuta opiniile statelor membre privind impactul pe care l-ar putea avea 
RDP asupra nivelului de protec ţie a consumatorilor şi asupra pie ţei interne. Un chestionar 
asemănător a fost trimis p ărţilor interesate. 
Din şaptesprezece state membre, care au r ăspuns la chestionar, Belg ia, Finlanda, Letonia, 
Portugalia, Spania şi Suedia au introdus diferite forme de RDP7. Condiţiile privind 
introducerea ac ţiunilor directe împotriva produc ătorilor variaz ă în mod semnificativ. În 
Finlanda şi Suedia, consumatorul  poate introduce o ac ţiune împotriva oric ărei părţi din lanţul 
de distribu ţie, iar în Letonia şi Spania consumatorul poate introduce o ac ţiune numai 
împotriva produc ătorului, dar nu şi împotriva importatorului; în Portugalia, se pot introduce 
acţiuni împotriva produc ătorului şi a reprezentan ţilor acestuia. În Finlanda, Letonia şi Suedia, 
consumatorul poate pretinde oricare dintre re mediile disponibile în cadrul directivei. În 
Portugalia şi Spania, singurele remed ii disponibile sunt repara ţia şi înlocuirea bunului. În plus, 
Finlanda şi Franţa, acţiunile consumatorului trebuie s ă se bazeze pe contractul încheiat între 
producător şi contractantul s ău în cadrul lan ţului de distribu ţie. În Spania, consumatorul poate 
pretinde desp ăgubiri de la produc ător sau de la importator at unci când este imposibil sau 
dispropor ţionat să solicite desp ăgubiri de la vânz ător, de ex. în cazul în care vânz ătorul a făcut 
faliment sau refuz ă în mod persistent s ă abordeze problema în cauz ă. În mod similar, în 
Suedia consumatorul poate invoca r ăspunderea juridic ă directă a produc ătorului numai în 
cazul în care vânz ătorul a dat faliment, şi-a încetat activit ăţile comerciale sau nu poate fi 
localizat.  
Unele state membre, care nu au prev ăzut introducerea RDP, iau în considerare introducerea 
acesteia (de ex. Ungaria) sau au prev ăzut norme cu efect asem ănător (de ex. Slovenia).  
14. I MPACT EVENTUAL  
Părţile interesate şi statele membre au opinii divergente în ceea ce prive şte impactul RDP 
asupra nivelului de protec ţie a consumatorilor şi asupra pie ţei interne. Majo ritatea statelor 
membre şi un num ăr de părţi interesate consider ă că RDP măreşte, efectiv sau poten ţial, 
nivelul de protec ţie a consumatorilor. Dup ă părerea acestora, RDP ofer ă mijloace de regres 
consumatorului în cazul în care vânz ătorul nu este capabil (sau nu vrea) s ă soluţioneze 
plângerile consumatorului. Aceasta constituie un „fileu de siguran ţă” important pentru 
                                                 
7 Se pare c ă Franţa prevede introducerea RDP, chiar dac ă nu a răspuns la chestionar.  
 
RO 12   RO consumatori. Unele state membre consider ă că producătorul este adeseori mai bine plasat fa ţă 
de vânzător pentru a aduce bunurile în conformitate cu dispozi ţiile contractului. În schimb, o 
minoritate a statelor membre şi a părţilor interesate consider ă că răspunderea juridic ă directă 
nu ar mări nivelul de protec ţie a consumatorilor, ci dimpotriv ă ar ocaziona un sentiment de 
nesiguran ţă privind legisla ţia aplicabil ă şi ar întârzia solu ţionarea plângerilor consumatorilor.  
Statele membre şi părţile interesate au p ăreri divergente privind impactul eventual al RDP 
asupra atitudinii consumatorilor fa ţă de achizi ţiile transfrontaliere. Un num ăr de responden ţi 
consideră că RDP ar încuraja consumatorii s ă efectueze cump ărături transfrontaliere, dat fiind 
că ar fi mai u şor pentru ace ştia să se adreseze reprezentant ului intern al produc ătorului, decât 
unui vânz ător în altă ţară. Ar fi mai u şor pentru consumatori s ă determine produc ătorul unui 
bun, mai degrab ă decât vânz ătorul acestuia, dat fiind c ă, în general, numele produc ătorului 
este cel indicat pe etichet ă. În schimb, al ţi responden ţi subliniaz ă că RDP nu va influen ţa 
atitudinile consumatorilor fa ţă de piaţa internă dat fiind c ă aceştia sunt influen ţaţi mai degrab ă 
de factori economici. În plus, al ţi responden ţi consider ă că introducerea RDP poate afecta 
echilibrul dintre diferi ţii membrii ai lan ţului de distribu ţie şi ar incita vânz ătorii să transfere 
răspunderea pentru bunuri defectuoase la produc ător (sau altcineva din lan ţul de distribu ţie). 
Mai mult, acest lucru ar fi contrar princi piului efectului rela tiv al contractului. 
Un număr semnificativ de p ărţi interesate şi un număr de state membre consider ă că RDP ar 
cauza obstacole semnificative pentru societ ăţile comerciale, dat fiind c ă producătorii ar trebui 
să dezvolte sisteme pentru solu ţionarea plângerilor şi să prevadă resurse financiare pentru 
expunerea la acest tip de r ăspundere. Cu toate acestea, statel e membre care au introdus deja 
RDP şi o minoritate a p ărţilor interesate nu împ ărtăşesc aceste opinii şi subliniaz ă că directiva 
prevede deja r ăspunderea juridic ă a produc ătorului, în conformitate cu articolul 4. În plus, 
după părerea acestora, cazurile în care RDP este aplicat în practic ă sunt atât de rare încât nu 
constituie un adev ărat obstacol pentru societ ăţile comerciale.  
15. C ONCLUZII  
Existenţa divergen ţelor în cadrul regimurilor aplicate r ăspunderii juridi ce directe a 
producătorilor reprezint ă o problem ă potenţială pentru pia ţa internă. Cu toate acestea, Comisia 
nu poate, la ora actual ă, să tragă concluzii finale. Nu exist ă probe suficiente pentru a 
determina dac ă lipsa de norme comunitare privind r ăspunderea juridic ă a produc ătorilor are 
un efect negativ asupra încrederii consumatorilor pe pia ţa internă. Din aceste motive, Comisia 
a decis să nu prezinte nicio propunere şi să exploreze acest aspect în  mod mai aprofundat în 
contextul c ărţii verzi.  
 
RO 13   RO ANEXA I  
TABEL CU M ĂSURILE NA ŢIONALE DE PUNERE ÎN APLICARE LUATE DE C ĂTRE STATELE 
MEMBRE  
Stat membru M ăsuri de punere în aplicare aduse la cuno ştinţa Comisiei 
până la data de 1 aprilie 2006 Data intr ării în 
vigoare a legii 
Österreich Allgemeines Bürgerliches  Gesetzbuch (ABGB), konsolidiert 
durch das “Gewährleistungsrech t-Änderungsgesetz” BGBl. Nr. 
48/2001, Teil I, 08/05/2001, p. 1019 
Konsumentenschutzgesetz (KSchG), BGBl 1979/140 1.01.2002 
Belgique Loi relative à la protection des consommateurs en  cas de vente de 
biens de consommation, référe nce de publication du 21/09/2004, 
page: 68384-68388, num.: Moniteur Belge Entrée en vigueur : 01/01/2005  1.05.2005 
България   Закон  за защита  на потребителите , публикуван  в Държавен  
вестник  бр. 99 от 9.12.2005 г.  10.06.2006 
 
Κypros Ο περί Ορισ µένων  Πτυχών  της Πώλησης  Καταναλωτικών  
Αγαθών  και των Συναφών  Εγγυήσεων  Νόµος του 2000. ( Ν. 
7(Ι)/2000) 28.01.2000 
 
Česká 
republika  Zákon č. 40/1964 Sb., ob čanský zákoník ve zn ění zákona č. 
367/2000 Sb., Coll.Laws (CZ) 200 No 99 
Zákon č. 22/1997 Sb. o technických po žadavcích na výrobky ve 
znění zákona č. 226/2003 Sb. 
Zákon o obecné bezpe čnosti výrobk ů č. 102/2001 Sb. 1.01.2001 
Danmark Lovbekendtgørelse nr. 237/2003 om køb 28.03.2003 
 
Eesti  Tarbijakaitseseadus, Riigi Teataja 1994, No.12, p. 13 
Võlaõigusseadus, Riigi Teataja 2002, No. 53, p. 336 15.04.2004 
Suomi Kuluttajansuojalaki 20.1.1978/38  Nu exist ă 
informaţii 
disponibile 
France Code de Consommation, Loi n° 89-421 du 23 juin 1989 relative à 
l’information et à la protection des consommateurs ainsi qu’à diverses pratiques commerciales  18.02.2005 
 
RO 14   RO Ordonnance n. 2005-136 du 17 février 2005 relative à la garantie 
de la conformité du bien au contrat due par le vendeur au 
consommateur. 
Deutschland Bürgerliches Ge setzbuch (BGB), BGBl. I 2002, 42 
Einführungsgesetz zum Bürgerli chen Gesetzbuch, BGBl. I 1994, 
2494 
Produkthaftungsgesetz (ProdHaftG), BGBl. I 1989, 2198 Zivilprozessordnung (ZPO) BGBl. I 1950, 533 1.01.2002 
Ellás  Nomos 2251/94 Prostasi a ton katanaloton, FEK A’ 
191/16.11.1994 
ΑΣΤΙΚΟΣ  ΚΩ∆ΙΚΑΣ , A –151/1946 21.08.2001 
Magyarország 1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvr ől 
151/2003. (IX. 22.) Korm. Rendelet az egyes tartós fogyasztási 
cikkekre vonatkozó kötelez ő jótállásról, Magyar Közlöny 
2003/109 (X.22.) 
1997. évi CLV tv. A fogyasztóvédelemr ől, Magyar Közlöny 
1997/119. (XII.23.) 1.07.2003 
Ireland European Communities (Certain Aspects of the Sale of Consumer 
Goods and Associated Guarante es) Regulation 2003, S.I. no. 11 
of 2003 22.01.2003 
Italia Decreto Legislativo 6 settembre 2005, n. 206 "Codice del 
consumo, a norma dell'articolo 7 della legge 29 luglio 2003, n. 
229 ex Decreto Legislativo 2 febbraio 2002, n. 24 "Attuazione 
della direttiva 1999/44/CE su taluni aspetti della vendita e delle garanzie di consumo" 23.10.2005 
 
Latvija  Pat ērētāju tiesību aizsardz ības likums, Latvijas V ēstnesis 1999 
No. 104/105 Nu există 
informaţii 
disponibile 
Lietuva Lietuvos Respublikos Civilinis Kodeksas, Valstyb ės Zinios 2000, 
6d, Nr. 74 
Lietuvos Respublikos Vartotoj ų Teisių Gynimo Įstatymas, 
Valstybės Zinios 2004 72-2496 30.04.2004 
Luxembourg Loi du 21 avril 2004 relative à la  garantie de co nformité due par 
le vendeur de biens meubles corporels, Mémorial 2004 No. 60 
Loi du 25 août 1983 relative à la protection juridique du 1.01.2005 
 
 
RO 15   RO consommateur, Mémorial 1983, p. 1494 
Malta  Att dwar l-Affarijiet tal-K onsumatur Kapitlu 378 tal-Ligijiet ta’ 
Malta, L.M. 2002, 378 15.10.2002 
Nederland Burgerlijk Wetboek, Bo ek 7, Titel, Stb (NL) 2004, no. 553 1.05.2003 
Polska Ustawa z 27 lipca 2002 r. o szczegó łowych warunkach sprzeda ży 
konsumenckiej oraz o zmianie Kodeksu cywilnego 1.01.2003 
Portugal Decreto-Lei n.º 67/2003, de 8 de Abril, Diário da República, I 
Série-A, n.º 83, 2003.04.08, pp. 2280 et ss. 
Código Civil (aprovado pelo Decreto-Lei n.º 47 344, de 25 de 
Novembro de 1966) 9.04.2003 
Romania Lege privind vânzarea produselor şi garanţiile asociate acestora 
no. 449/2003 (O.J. 812/18.11.2003) 1.01.2007 
Slovenska 
republika  Zákon č. 40/1964 Zb. Ob čiansky zákonník v znení neskorších 
predpisov 
Zákon č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebite ľa v znení neskorších 
predpisov 
Zákon č. 97/1963 Zb. o medzinárodnom práve súkromnom a 
procesnom v znení neskorších predpisov Nu există 
informaţii 
disponibile 
Slovenija Zakon o varstvu potrošnikov (Z VPot ), UL RS (Uradni list RS) 
20/1998 (25/1998 – popr.), UL RS  (Uradni list RS) 23/1999, 
110/2002, 51/2004 Nu există 
informaţii 
disponibile 
España  Ley 23/2003, de garantías en la venta de bienes de consumo, 
BOE, No. 165, 11.07.2003, p. 27160 et seqq 11.09.2003  
Sverige Konsumentköplag (1990:932) ändrad genom SFS 2002:587, SFS 
Lag 1990 No. 932 1.07.2002 
United 
Kingdom Sale of Goods Act 1979 
Supply of Goods (Implied Terms) Act 1973 Supply of Goods and Services Act 1982 The Sale and Supply of Goods to Consumers Regulations 2002 31.03.2003 
 
RO 16   RO ANEXA II  
DIRECTIVE ÎN CURS DE REVIZUITE ÎN DOMENIUL PROTEC ŢIEI CONSUMATORULUI  
Directiva 85/577/CEE a Consiliului din 20 dece mbrie 1985 privind protecia consumatorilor 
în cazul contractelor negociate în afar a spaiilor comerciale, JO L 372, 31.12.1985, p. 31. 
Directiva 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru 
călătorii, vacan ţe i circuite, JO L 158, 23.6.1990, p. 59. 
Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprili e 1993 privind clauzele abuzive în contractele 
încheiate cu consumatorii, JO L 95, 21.4.1993, p. 29. 
Directiva 94/47/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 26 octombrie privind 
protecia dobânditorilor în ceea ce privete anumite aspecte ale contractelor privind 
dobândirea dreptului de folosin ă pe durat ă limitată a bunurilor imobile, JO L 280, 
29.10.1994, p. 83. 
Directiva 97/7/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 20 mai 1997 privind 
protecia consumatorilor cu priv ire la contractele la distan ă, JO L 144, 4.6.1997, p. 19. 
Directiva 98/6/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 16 februarie 1998 privind 
protecţia consumatorului prin indicarea pre ţurilor produselor oferite consumatorilor, JO L 80, 
18.3.1998, p. 27.  
Directiva 98/27/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 19 mai 1998 privind 
aciunile în încetare în ceea ce privete prot ecia intereselor consumatorilor, JO L 166, 
11.6.1998, p. 51. 
Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 25 mai 1999 privind 
anumite aspecte ale vânz ării de bunuri de consum i garaniile conexe, JO L 171, 7.7.1999, 
p. 12.