[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 18.9.2008

COM(2008) 568 final

2004/0209 (COD)

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN în temeiul articolului 251 alineatul (2) paragraful al doilea din Tratatul CE privind

poziția comună a Consiliului referitoare la adoptarea unei propuneri de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivei 2003/88/CE privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru

2004/0209 (COD)

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN în temeiul articolului 251 alineatul (2) paragraful al doilea din Tratatul CE privind

poziția comună a Consiliului referitoare la adoptarea unei propuneri de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivei 2003/88/CE privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru

1. CONTEXT

Data transmiterii propunerii către Parlamentul European și către Consiliu (document COM (2004) 607 final: 2004/0209 (COD)) | 22 septembrie 2004 |

Data avizului Comitetului Regiunilor | 14 aprilie 2005 |

Data avizului Parlamentului la prima lectură | 11 mai 2005 |

Data avizului Comitetului Economic și Social European | 11 mai 2005 |

Data la care propunerea modificată a fost trimisă Parlamentului și Consiliului (COM(2005) 246 final) | 31 mai 2005 |

Data acordului politic asupra poziției comune din partea Consiliului (majoritate calificată) | 9 iunie 2008 |

Data adoptării formale a poziției comune de către Consiliu | 15 septembrie 2008 |

2. SCOPUL PROPUNERII COMISIEI

Propunerea Comisiei urmărește să modifice Directiva privind timpul de lucru[1] prin adoptarea unui pachet echilibrat de modificări în funcție de patru criterii principale:

- oferirea unei soluții legislative la problemele exprimate în cursul consultărilor publicului efectuate de către Comisie în 2004 privind regimul aplicabil timpului de gardă și stabilirea timpului de odihnă compensator;

- îmbunătățirea protecției sănătății și securității lucrătorilor, în special în ceea ce privește riscurile asociate cu timpul de lucru excesiv;

- permiterea unei mai mari flexibilități privind perioada de referință a timpului de lucru săptămânal, ca răspuns, de asemenea, la consultările publicului din 2004; precum și

- oferirea unui sprijin mai larg pentru armonizarea vieții profesionale cu cea de familie.

Modificările principale avansate de propunerea modificată a Comisiei au fost următoarele:

Timpul de gardă

Prevederea unor definiții legislative referitoare la timpul „de gardă” și efectuarea unor distincții între diferitele tipuri de timp de gardă, ca răspuns la decizii recente ale Curții de Justiție ( SIMAP[2] , Jaeger[3] …) care au avut un efect profund asupra organizării timpului de lucru în serviciile publice.

Armonizarea vieții profesionale cu cea de familie

Prevederea ca statele membre să încurajeze partenerii sociali să încheie acorduri care să sprijine armonizarea, să ia măsurile necesare pentru a asigura că angajatorii îi informează la timp pe lucrători cu privire la orice modificări referitoare la organizarea timpului lor de lucru, precum și obligația lor de a examina solicitările lucrătorilor de modificare a timpului de lucru sau a structurii acestuia.

Calcularea limitelor aplicabile timpului de lucru săptămânal

Directiva prevede că timpul de lucru săptămânal mediu, inclusiv timpul de lucru suplimentar, nu trebuie să depășească 48 de ore. Propunerea nu modifică limita, dar oferă mai multă flexibilitate în calcularea mediei, permițând ca perioada de referință să fie extinsă prin lege până la un maxim de douăsprezece luni, din motive obiective sau tehnice sau din motive referitoare la organizarea lucrului. O astfel de extensie s-ar face ținând cont de protecția sănătății și securității lucrătorilor și ar face obiectul unor consultări cu partenerii sociali.

Viitorul „opțiunii de neparticipare” („opt-out”)

În temeiul articolului 22 alineatul (1) din directivă, opțiunea de neparticipare permite în prezent statelor membre să prevadă că un lucrător poate să cadă de acord cu angajatorul său să lucreze un număr de ore care depășește limita de 48 de ore, ținând cont de anumite condiții de protecție. Propunerea modificată ar prevede abrogarea acestei derogări la o dată specifică și, între timp, ar aplica condiții de protecție suplimentare.

Stabilirea perioadelor de odihnă

A prevedea că în cazul derogărilor de la perioadele de odihnă minime zilnice sau săptămânale cerute de directivă, odihna compensatorie echivalentă care trebuie să urmeze trebuie acordată în decursul unei „perioade de timp rezonabile”, care va fi decisă prin legislație națională sau prin convenții colective ale partenerilor sociali. Această modificare ar oferi atât lucrătorilor, cât și angajatorilor, mai multă flexibilitate în organizarea muncii lor.

3. OBSERVA ȚII CU PRIVIRE LA POZIȚIA COMUNĂ

1.1. Observații generale succinte cu privire la poziția comună

Poziția comună include câteva aspecte care diferă de propunerea modificată a Comisiei. În mod particular, ea nu include unele modificări propuse de Parlament, cu toate că propunerea modificată a Comisiei încorporase un număr semnificativ de propuneri ale Parlamentului.

Poziția comună a fost adoptată în urma unei prime lecturi deosebit de lungi și dificile, petrecută în Consiliu, în cursul căreia un număr însemnat de state membre au exprimat poziții puternic divergente, în pofida eforturilor depuse de președințiile succesive (cu sprijinul Comisiei) de a găsi un compromis acceptabil.

Unele modificări propuse de Consiliu – cum ar fi condițiile suplimentare de protecție împotriva abuzului privind opțiunea de neparticipare – pot fi sprijinite de Comisie, deoarece ele ar proteja mai bine un grup de lucrători care este îndeosebi vulnerabil la prestarea de ore suplimentare excesive.

Alte modificări privind viitorul opțiunii de neparticipare au fost în cele din urmă acceptate de Comisie, având în vedere modificările importante privitoare la utilizarea acestei opțiuni de către statele membre, care sunt detaliate în continuare.

Comisia a sprijinit acordul general, având în vedere necesitatea urgentă de a clarifica situația juridică, permițând în acest fel aplicarea mai coerentă a directivei în toate statele membre.

1.2. Rezultatul amendamentelor formulate de Parlamentul European la prima lectură

1.2.1. Amendamentele Parlamentului European care au fost incluse (total, parțial sau în spirit) atât în propunerea modificată a Comisiei, cât și în poziția comună

Considerente:

- amendamentul nr. 1 (citarea concluziilor Consiliului European de la Lisabona): a se vedea considerentul nr. 4 din poziția comună;

- amendamentul nr. 2 (menționare detaliată a concluziilor Consiliului European de la Lisabona): a se vedea considerentul nr. 4 din poziția comună;

- amendamentul nr. 3 (menționarea creșterii ratei de încadrare în muncă a femeilor): a se vedea considerentul nr. 5 din poziția comună;

- amendamentul nr. 4 (menționarea mai pregnantă a protejării sănătății și securității lucrătorilor și adăugarea unei mențiuni privind armonizarea vieții profesionale cu cea de familie): a se vedea considerentul nr. 7 din poziția comună;

- amendamentul nr. 8 (citarea articolului 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale): a se vedea considerentul nr. 19 din poziția comună;

Articole:

- amendamentul nr. 10 (timpul de gardă inactiv poate fi calculat proporțional): a se vedea articolul 1 punctul 2 din poziția comună (propunere de introducere a unui nou articol 2a);

- amendamentul nr. 12 (adăugarea unei dispoziții privind armonizarea vieții profesionale cu cea de familie): a se vedea articolul 1 punctul 2 din poziția comună (propunere de introducere a unui nou articol 2b);

- amendamentul nr. 13 (eliminarea textului nou propus la articolul 16 litera (b)): textul eliminat nu mai apare în poziția comună;

- amendamentele nr. 16 și 18 (timpul de odihnă compensator): a se vedea articolul 1 punctul 3 litera (b) din poziția comună (care modifică articolul 17 alineatul (2)) și articolul 1 punctul 4 din poziția comună (care modifică articolul 18);

- amendamentul nr. 17 (care corectează o eroare): a se vedea articolul 1 punctul 3 litera (d) punctul (i) din poziția comună, care modifică articolul 17 alineatul (5);

- amendamentul nr. 19 (perioada de referință): a se vedea articolul 1 punctul 5 din poziția comună, care modifică articolul 19.

1.2.2. Amendamentele Parlamentului European care au fost incluse în propunerea modificată, dar nu și în poziția comună

- Amendamentul nr. 11 (limitele timpului de lucru de aplicat per-lucrător, nu per-contract)

A se vedea considerentul nr. 2 din propunerea modificată, care ia parțial în considerare acest amendament.

- Amendamentul nr. 20 (de abrogare a opțiunii de neparticipare în temeiul articolului 22 alineatul (1), la trei ani de la data intrării în vigoare a directivei)

A se vedea articolul 22 alineatul (1) din propunerea modificată.

- Amendamentul nr. 24 (în urma abrogării propuse a opțiunii de neparticipare, acordurile individuale care erau încă valide ar expira în decurs de an)

A se vedea articolul 22 alineatul (1) litera (c) din propunerea modificată.

1.2.3. Principalele puncte divergente între propunerea modificată a Comisiei și poziția comună a Consiliului

Aplicarea per-lucrător a limitelor timpului de lucru și a perioadelor de odihnă cerute de directivă

Comisia consideră că, dată fiind necesitatea de a se asigura că obiectivele privind sănătatea și siguranța specificate în Directiva privind timpul de lucru sunt pe deplin realizate, ar trebui ca legislația statelor membre să prevadă deja măsuri adecvate care să asigure că limitele specificate de directivă privind timpul de lucru săptămânal mediu și perioadele de odihnă zilnice și săptămânale sunt, pe cât posibil, respectate per-lucrător, în cazul lucrătorilor care activează concomitent în cadrul a două sau mai multe relații de angajare care intră sub incidența domeniului de aplicare al directivei. Comisia a exprimat deja acest punct de vedere în raportul său pe anul 2000 referitor la Directiva privind timpul de lucru[4].

Acest subiect a dat naștere la discuții ample în cursul perioadei inițiale a primei lecturi din cadrul Consiliului. Interpretarea Comisiei este aceea că, în prezent, cel puțin 12 state membre aplică per-lucrător aceste dispoziții, în timp ce cel puțin alte 12 state le aplică per-contract. Această situație a animat dezbaterile din Consiliu. În pofida amendamentului propus de Parlament, nu a fost posibil să se ajungă la vreun acord privind includerea vreunei dispoziții specifice conform căreia aceste norme să fie aplicate per-lucrător. Comisia consideră că ar fi potrivit ca această chestiune să fie analizată separat de prezenta propunere legislativă.

Timpul de gardă

În propunerea modificată, se face distincție între perioadele „active” și„inactive”[5] ale timpului de gardă la locul de muncă. Comisia a propus ca perioadele active din cursul timpului de gardă (perioadele în care lucrătorii își îndeplinesc efectiv sarcinile lor ca urmare a unei solicitări) să fie întotdeauna considerate timp de lucru. Invers, perioadele inactive nu ar fi considerate timp de lucru decât dacă legislația națională sau convențiile colective prevăd aceasta. Totuși, perioadele inactive nu ar putea fi considerate niciodată ca timp de odihnă.

Poziția comună nu aduce nicio modificare privind timpul de gardă „activ”, dar ar permite ca perioadei „inactive” să fie tratate fie ca timp de lucru, fie ca timp de odihnă, în funcție de legislația națională sau de convențiile colective.

Armonizarea vieții profesionale cu cea de familie

În sensul propunerii modificate, statele membre ar lua măsurile necesare pentru a „ asigura ” că angajatorii sunt obligați să examineze solicitările lucrătorilor de modificare a timpului de lucru, ținând cont de nevoile de flexibilitate ale ambelor părți. În schimb, poziția comună prevede că statele membre trebuie să „ încurajeze ” angajatorii să examineze astfel de solicitări, ținând cont de criterii suplimentare.

Totuși, textul propus ar aduce oricum o îmbunătățire generală a condițiilor de lucru, deoarece directiva nu conține nicio dispoziție specifică privind armonizarea, iar textul propus ar introduce, de asemenea, o obligație nouă pentru statele membre de a asigura că angajatorii informează lucrătorii în timp util privind orice modificare substanțială a organizării timpului de lucru.

Viitorul opțiunii de neparticipare

Viitorul opțiunii de neparticipare a fost punctul cel mai controversat în cursul lungilor și dificilelor discuții din Consiliu desfășurate cu ocazia primei lecturi.

Propunerea modificată a prevăzut că opțiunea de neparticipare ar fi abrogată la trei ani de la intrarea în vigoare a directivei propuse, în timp ce pe parcursul perioadei respective, lucrătorilor care au ales opțiunea de neparticipare li s-ar aplica, de asemenea, condiții de protecție mai stricte.

Poziția comună nu prevede abrogarea opțiunii de neparticipare. În schimb, ea extinde protecția crescută propusă deja de Comisie, pentru a da naștere la un nou cadru în patru puncte pentru opțiunea de neparticipare: limite mai explicite, câteva condiții practice mai stricte de protecție a lucrătorilor, o viitoare revizuire a opțiunii de neparticipare pe baza unor rapoarte naționale detaliate și o dispoziție care obligă statele membre să aleagă între utilizarea opțiunii de neparticipare și posibilitatea de a aplica prin lege o medie a timpului de lucru pentru o perioadă lungă (de până la 12 luni). Acest cadru este descris mai în detaliu în continuare.

Punctul de vedere al Comisiei rămâne acela că opțiunea de neparticipare reprezintă o derogare de la principiul fundamental reprezentat de săptămâna de lucru de maximum 48 de ore, ceea ce prezintă riscuri pentru sănătatea și securitatea lucrătorilor, atât pe termen scurt, cât și pe termen lung. Din acest motiv, Comisia a propus cu consecvență întărirea substanțială a garanțiilor de protejare a lucrătorilor care sunt de acord să facă uz de opțiunea de neparticipare.

Interpretarea Comisiei este aceea că modelul de utilizare a opțiunii de neparticipare s-a modificat considerabil în anii recenți. În 2000, doar un stat membru a utilizat efectiv această derogare. În 2008, paisprezece state membre prevăd explicit utilizarea opțiunii de neparticipare, existând totuși diferențe substanțiale în modul de aplicare în legislația națională[6]. În plus față de statele membre care utilizează deja opțiunea de neparticipare, există altele care doresc să mențină posibilitatea utilizării ei în viitor, ca răspuns la eventuala penurie sectorială sau generală de forță de muncă.

Din punctul de vedere al Comisiei, această situație a animat puternic dezbaterile din Consiliu. În plus, cerința de a considera timpul de gardă ca timp de lucru a reprezentat un factor însemnat în proliferarea cu rapiditate, începând cu anul 2000, a opțiunilor de neparticipare concepute specific pentru sectoare unde se folosește timpul de gardă.

Se anticipează ca unele din modificările propuse privind regimul aplicabil timpului de gardă inactiv să ușureze dificultățile întâmpinate de unele state membre în asigurarea personalului instruit necesar, fie pe termen scurt, fie pe termen mediu (datorită unor factori structurali sau fluxurilor de forță de muncă dintre statele membre și către țări terțe). Analiza care este prevăzută în temeiul noului articol 24a va permite Comisiei să evalueze impactul acestor modificări asupra utilizării efective de către statele membre a opțiunii de neparticipare și va oferi, de asemenea, informații mult mai detaliate privind utilizarea efectivă a opțiunii de neparticipare decât cele disponibile în prezent. Pe baza acestei situații, Comisia poate să elaboreze mai bine concluzii generale (și, după caz, propuneri) privind viitorul opțiunii de neparticipare.

Comisia a cumpănit îndelung privind cel mai bun mod de progresa în această chestiune ținând cont de toți acești factori și a concluzionat că, pentru da ocazia propunerii să ajungă la o a doua lectură, ar fi necesar ca propunerile privind opțiunea de neparticipare prezente în poziția comună să fie sprijinite în cadrul unui acord general.

Timpul de lucru maxim pentru lucrătorii care optează pentru neparticiparea la aplicarea limitei de 48 de ore

Directiva privind timpul de lucru limitează deja timpul de lucru mediu la 48 de ore pe săptămână, inclusiv orice timp suplimentar. Totuși, conform opțiunii de neparticipare, un lucrător poate cădea de acord cu angajatorul să lucreze peste această limită. Dacă o face, directiva nu stabilește nicio limită explicită respectivului timp de lucru.

Directiva conține două limite implicite. În primul rând, orele lucrate nu pot afecta perioadele de odihnă zilnice și săptămânale minime cerute de directivă, iar aceste cerințe nu sunt afectate de opțiunea de neparticipare. În al doilea arând, articolul 22 alineatul (1) stipulează că opțiunea de neparticipare face obiectul respectării principiilor generale de protecție a sănătății și securității lucrătorilor, iar Curtea de Justiție a afirmat în repetate rânduri că derogările de la drepturile conferite de legislația comunitară trebuie interpretate în mod restrictiv. În temeiul articolului 22 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2003/88/CE, autoritățile naționale competente pot interveni „ din motive legate de securitatea și/sau sănătatea lucrătorilor ” pentru a „ interzice sau restrânge ” posibilitatea ca lucrătorii să depășească limita de 48 de ore, chiar și în cazul în care aceștia au fost de acord să o facă. Prin urmare, trebuie presupus că, chiar și în cazul în care un lucrător este de acord să opteze pentru neparticipare, orele suplimentare excesive pe care le-ar putea lucra sunt întotdeauna implicit limitate de către riscul efectiv asupra sănătății și securității pe care ele îl reprezintă.

Cu toate acestea, Comisia a considerat că lipsa unei limite superioare specifice pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare a determinat un anume risc de abuz. Propunerea modificată ar stabili o nouă limită explicită pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare, de 55 de ore pentru orice săptămână, cu excepția situațiilor în care convențiile colective sau acordurile între partenerii sociali specifică altfel.

Poziția comună adoptă o abordare diferită a articolului 22 alineatul (2) litera (d) propus. Limita pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare ar fi de 60 de ore (ca medie pe trei luni), cu excepția situațiilor în care convențiile colective sau acordurile între parteneri sociali specifică altfel; sau de 65 de ore (ca medie pe trei luni), dacă perioadele de timp de gardă inactive au fost considerate ca timp de lucru și dacă nu se aplică nicio convenție colectivă.

Comisia recunoaște că limitele propuse prin poziția comună reprezintă într-adevăr un progres față de lipsa în prezent a oricărei limite superioare specifice pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare. De asemenea, Comisia consideră justificată permiterea unei limite ușor mai mari în cazurile în care timpul de gardă inactiv este recunoscut ca timp de lucru, deoarece o astfel de abordare oferă, în general, un nivel superior de protecție a sănătății și securității lucrătorilor.

1.3. Noi dispoziții introduse de Consiliu și poziția Comisiei referitoare la acestea

Noul cadru de protecție pentru opțiunea de neparticipare

Poziția comună extinde protecția crescută propusă deja de Comisie, pentru a da naștere la următorul cadru în patru puncte pentru opțiunea de neparticipare:

- Limite mai explicite : Opțiunea de neparticipare este pusă în context ca o derogare care trebuie să facă obiectul unei protecții efective a sănătății și securității lucrătorilor și să reflecte consimțământul liber exprimat, după o prealabilă informare, a lucrătorului. Utilizarea ei trebuie să facă obiectul unor garanții adecvate pentru a proteja condițiile respective, precum și al unei monitorizări atente; o astfel de utilizare necesită, de asemenea, consultarea cu partenerii sociali (considerentul 12, articolul 22 alineatul (1) propus).

- Protecție practică mai bună pentru lucrători : Condiții practice mai numeroase și mai stricte de utilizare a opțiunii de neparticipare. Acestea au ca scop: protejarea mai bună a lucrătorilor împotriva presiunilor de a opta pentru neparticipare, asigurarea că ei pot reveni rapid la limita de 48 de ore, fără teama de repercusiuni, dacă doresc să o facă, obligarea angajatorilor să mențină înregistrări complete, pentru a fi puse la dispoziția autorităților naționale, privind modul în care opțiunea de neparticipare este utilizată în practică, precum și asigurarea că autoritățile naționale pot monitoriza și interveni într-un mod mai eficace în cazul în care există riscuri privind sănătatea și securitatea (articolul 22 alineatul (2) propus)

- Revizuire suplimentară : Comisia va raporta Consiliului[7] asupra utilizării opțiunii de neparticipare (precum și asupra altor factori care ar putea contribui la orele de lucru prea numeroase). Acest raport va fi bazat pe rapoarte detaliate primite de la statele membre, care vor include rezultatele consultărilor partenerilor sociali de la nivel național; el poate conține propuneri adecvate de reducere a timpului de lucru suplimentar excesiv, inclusiv privind opțiunea de neparticipare. Consiliul va evalua aceste chestiuni la momentul respectiv (articolul 24a propus).

- Obligația de a alege : Statele membre ar avea de ales între autorizarea utilizării opțiunii de neparticipare (pentru orice sector) și utilizarea noii opțiuni de extindere prin lege a perioadelor de referință pentru timpul de lucru săptămânal la 12 luni. Dacă un stat membru permite opțiunea de neparticipare, perioadele de referință nu pot depăși, în general, 6 luni, cu excepția situației în care o convenție colectivă sau un acord între partenerii sociali prevede astfel. Dacă un stat membru nu permite utilizarea opțiunii de neparticipare, perioadele de referință pot fi extinse la un maxim de 12 luni, fie printr-o convenție colectivă, fie prin lege. Ar trebui ca această dispoziție să introducă un stimulent structural, pentru statele membre pentru a opri utilizarea opțiunii de neparticipare (articolul 22a propus).

Comisia salută aceste progrese, care ar crește gradul de protecție juridică a sănătății și securității lucrătorilor.

Excluderea lucrătorilor cu contract pe termen scurt de la anumite condiții de protecție

Poziția comună prevede, la articolul 22 alineatul (3) propus, că lucrătorii care sunt angajați de același angajator pentru o perioadă care nu depășește 10 săptămâni într-un an sunt excluși de la două condiții de protecție valabile pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare.

În practică, acești lucrători pot astfel să își exprime în mod valabil acordul de a opta pentru neparticipare în cursul primelor patru săptămâni din perioada de angajare (totuși, nu în momentul semnării contractului de muncă), ei putând lucra un număr de ore care depășește limita maximă pentru lucrătorii care au optat pentru neparticipare (60 de ore pe săptămână în medie, cu excepția situațiilor în care o convenție colectivă sau un acord al partenerilor sociali prevede altfel; 65 de ore pe săptămână, dacă timpul de gardă inactiv este considerat timp de lucru), ținând cont de principiile generale de protecție a sănătății și securității lucrătorilor.

4. CONCLUZIE

Poziția Comisiei este de a sprijini poziția comună, care a fost convenită prin majoritate calificată.

Comisia este conștientă că de faptul că poziția comună diferă în unele aspecte de propunerea sa modificată. În unele cazuri, modificările întăresc nivelul de protecție oferit lucrătorilor.

Comisia consideră că situația actuală privind timpul de gardă și odihna compensatorie necesită în continuare o clarificare urgentă prin modificări legislative. Acest punct de vedere a fost format în cursul amplelor consultări desfășurate înainte de prezentarea de către Comisie a propunerii sale inițiale, în 2004, și a fost consolidat de evoluțiile ulterioare.

Există două motive principale care stau la baza acestei convingeri. Primul este reprezentat de impactul practic pe care îl au hotărârile CEJ privind organizarea serviciilor publice fundamentale (inclusiv serviciile de urgență, departamentele de terapie intensivă și serviciile de urgențe ale spitalelor, îngrijirea instituționalizată pentru diverse grupuri vulnerabile și serviciile de asistență destinate persoanelor cu handicap), care deja se confruntă cu o serie de provocări structurale, din motive demografice și din alte motive. Acesta este cazul în special pentru statele membre în care se înregistrează o emigrare însemnată a lucrătorilor calificați.

Al doilea este reprezentat de legătura dintre hotărârile din cauzele SIMAP și Jaeger , precum și de rapida proliferare, începând cu anul 2000, a utilizării opțiunii de neparticipare. Multe state membre care au introdus opțiunea de neparticipare în cursul perioadei respective au făcut-o doar pentru, sau în primul rând pentru, sectoarele în care timpul de gardă se folosește pe scară largă.

Comisia este, de asemenea, foarte conștientă de avantajele pentru protecția generală a lucrătorilor care derivă din decizia Consiliului de a crea o legătură între un acord politic privitor prezenta propunere de modificare și un acord politic privitor la noua directivă propusă privind munca temporară. Această abordare a permis ca două propuneri-cheie să avanseze spre a doua lectură, după o foarte lungă perioadă de blocaj politic.

În ansamblu, având în vedere pozițiile puternic divergente ale statelor membre exprimate în cadrul Consiliului în cursul îndelungii și dificilei prime lecturi cu privire la modificările Directivei privind timpul de lucru (aproape patru ani), Comisia consideră că sprijinirea poziției comune este cea mai bună modalitate de a permite ca procedura legislativă privind această importantă propunere de modificare să continue.

[1] Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, 18.11.2003, p. 9).

[2] Hotărârea Curții din 3 octombrie 2000 în cauza -303/98, SIMAP , [2000] ECR I-07963.

[3] Hotărârea Curții din 9 septembrie 2003 în cauza C-151/02 , Jaeger , [2003] ECR I-8389.

[4] COM (2000) 787, la punctul 14.2.

[5] „ Timpul de gardă ” înseamnă o perioadă în cursul căreia lucrătorul este obligat să fie disponibil la locul de muncă pentru a putea lucra dacă este solicitat să facă acest lucru. Perioadele „ active ” sunt perioadele din cursul timpului de gardă când lucrătorul își îndeplinește efectiv sarcinile sale ca răspuns la o solicitare. Perioadele „ inactive ” sunt perioadele în care lucrătorul rămâne de gardă la locul de muncă, dar în care nu este angajat efectiv în îndeplinirea sarcinilor sale.

[6] De exemplu, câteva state membre utilizează o opțiune de neparticipare generalizată disponibilă în orice sector, în timp ce altele permit opțiunea de neparticipare doar într-un anumit sector sau doar în sectoare unde timpul de gardă este larg folosit.

[7] Raportul trebuie transmis nu mai târziu de patru ani de la data la care propunerea trebuie transpusă în dreptul național.