Articolul 17 este o lex specialis în raport cu articolul 3 din Directiva 2001/29/CE și cu articolul 14 din Directiva 2000/31/CE. Acesta nu introduce un drept nou în dreptul Uniunii privind drepturile de autor. Dimpotrivă, acesta reglementează pe deplin și în mod specific actul de „comunicare publică” în circumstanțele limitate care intră sub incidența acestei dispoziții „în sensul prezentei directive”. Acest lucru este confirmat de considerentele 64 și 65. Considerentul 64 prevede că articolul 17 nu afectează conceptul de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în alte cazuri, în temeiul dreptului Uniunii, și nici nu afectează posibila aplicare a articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/29/CE în cazul altor prestatori de servicii care utilizează conținut protejat prin drept de autor. Considerentul 65 prevede că, deși articolul 14 din Directiva 2000/31/CE nu se aplică răspunderii prevăzute la articolul 17, nu ar trebui să afecteze aplicarea articolului 14 în cazul unor astfel de prestatori de servicii pentru scopuri care nu intră în domeniul de aplicare al directivei. Ca urmare a statutului de lex specialis a articolului 17, statele membre ar trebui să pună în aplicare în mod specific această dispoziție, evitând să se bazeze pur și simplu pe transpunerea în legislația națională a articolului 3 din Directiva 2001/29/CE.

Cu toate că prezentul document nu este obligatoriu din punct de vedere juridic, acesta a fost adoptat oficial sub forma unei comunicări a Comisiei și îndeplinește mandatul conferit Comisiei de către legiuitorul Uniunii în temeiul articolului 17 alineatul (10). Hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene în cauza C-401/19 va avea implicații pentru punerea în aplicare de către statele membre a articolului 17 și pentru orientări. Este posibil ca orientările să trebuiască să fie revizuite ca urmare a acestei hotărâri.

În final, pentru a se încadra în definiție, serviciul societății informaționale trebuie „să organizeze și să promoveze conținutul încărcat de către utilizatori în scop lucrativ”. Considerentul 63 prevede faptul că profitul obținut de pe urma conținutului încărcat poate fi obținut, fie direct, fie indirect, prin organizarea și promovarea conținutului respectiv, pentru a atrage un public mai larg, inclusiv prin clasificarea acestuia și prin utilizarea unei promovări direcționate în cadrul acestuia. Scopul lucrativ nu ar trebui considerat ca fiind de la sine înțeles prin simplul fapt că serviciul este un operator economic sau pe baza formei sale juridice. Scopul lucrativ trebuie să fie corelat cu profiturile obținute prin organizarea și promovarea conținutului încărcat de utilizatori într-un mod care să atragă un public mai larg, de exemplu, dar nu exclusiv, prin publicarea de anunțuri publicitare lângă conținutul încărcat de utilizatorii lor. Simplul fapt de a încasa o taxă de la utilizatori pentru a acoperi costurile de exploatare aferente găzduirii conținutului lor sau de a solicita donații din partea publicului nu ar trebui considerat ca fiind un indiciu al scopului lucrativ. Astfel cum se explică în considerentul 62, prestatorii de servicii care nu au ca scop principal să le permită utilizatorilor să încarce și să partajeze o cantitate mare de conținut protejat prin drept de autor, cu scopul de a obține profit de pe urma acestor activități, nu fac obiectul definiției. În cazul în care prestatorul unui serviciu al societății informaționale prestează mai multe servicii, ar trebui să se acorde atenție ca fiecare serviciu să fie luat în considerare separat pentru a stabili prestatorii de servicii care intră sau care nu intră sub incidența articolului 17.

În plus, pentru a simplifica interpretarea, statelor membre li se recomandă să transpună și să aplice diferitele elemente ale definiției în lumina considerentelor 61, 62 și 63, care oferă clarificări importante cu privire la tipurile de prestatori de servicii incluși sau excluși. Astfel cum se explică în considerentul 62, articolul 17 îi vizează pe prestatorii de servicii online care joacă un rol important pe piața conținutului online, concurând cu alți prestatori de servicii online de conținut, cum ar fi prestatorii de servicii de streaming online audio și video, destinate aceluiași public. Considerentul 62 prevede, de asemenea, că prestatorii de servicii al căror scop principal este să participe la piraterie sau să o faciliteze nu ar trebui să beneficieze de mecanismul de scutire de răspundere prevăzut la articolul 17.

III.PRESTATORII DE SERVICII CARE INTRĂ SUB INCIDENȚA ARTICOLULUI 17: ARTICOLUL 2 PUNCTUL 6

Atunci când un prestator de servicii contactează un titular de drepturi, dar acesta refuză să se angajeze în negocieri pentru a acorda o autorizație pentru conținutul său ori respinge ofertele rezonabile făcute cu bună-credință, ar trebui să se considere că prestatorul de servicii a respectat obligația de a depune cele mai bune eforturi în temeiul articolului 17 alineatul (4) litera (a). Cu toate acestea, pentru a nu fi răspunzător în cazul în care conținutul neautorizat este disponibil în cadrul serviciului său, prestatorul de servicii ar trebui să depună cele mai bune eforturi în sensul articolului 17 alineatul (4) literele (b) și (c).

Statele membre ar trebui să se asigure că principiul proporționalității, prevăzut la articolul 17 alineatul (5), este luat în considerare atunci când se evaluează dacă un prestator de servicii online de partajare de conținut a depus cele mai bune eforturi în temeiul articolului 17 alineatul (4) literele (a) și (b) și dacă a respectat dispozițiile de la articolul 17 alineatul (4) litera (c). Acest lucru este relevant în special pentru a proteja libertatea prestatorilor de servicii de a desfășura o activitate comercială.

Articolul 17 alineatul (4) prevede trei condiții cumulative pe care prestatorii de servicii le pot invoca drept mijloc de apărare împotriva răspunderii. Aceștia trebuie să demonstreze că (a) au depus cele mai bune eforturi pentru a obține o autorizație; (b) au depus, în conformitate cu cele mai ridicate standarde de diligență profesională din domeniu, cele mai bune eforturi pentru a asigura indisponibilitatea operelor și a obiectelor protejate specifice în privința cărora titularii de drepturi au oferit prestatorilor de servicii informații relevante și necesare; și (c) au acționat cu promptitudine, la primirea unei notificări suficient de justificate din partea titularilor de drepturi, pentru a opri accesul la conținut sau pentru a-l elimina de pe site-urile lor, și au depus cele mai bune eforturi pentru a preveni viitoare încărcări ale operelor notificate.

Evaluarea cu scopul de a stabili dacă un prestator de servicii online de partajare de conținut a depus „cele mai bune eforturi” în temeiul literei (b) în ceea ce privește conținutul protejat specific în privința căruia au fost oferite în prealabil informațiile relevante și necesare ar trebui efectuată de la caz la caz, în conformitate cu principiul proporționalității prevăzut la articolul 17 alineatul (5) și cu respectarea articolului 17 alineatele (7)-(9). În practică, acest lucru înseamnă că nu ar trebui să se aștepte ca prestatorii de servicii online de partajare de conținut să aplice soluțiile cele mai costisitoare sau cele mai sofisticate dacă acest lucru ar fi disproporționat în cazul lor specific. Același lucru este valabil și în cazul conținutului marcat de către titularii de drepturi relevanți drept conținut a cărui disponibilitate le-ar putea cauza prejudicii semnificative, astfel cum se explică în secțiunea VI de mai jos. În plus, astfel cum se explică în considerentul 66, nu poate fi exclus ca, în unele cazuri, disponibilitatea conținutului neautorizat să poată fi evitată numai în urma unei notificări din partea titularilor de drepturi. Acest lucru poate fi proporțional, de exemplu, pentru conținutul în cazul căruia tehnologia nu este ușor accesibilă pe piață sau nu este dezvoltată într-un anumit moment.

-Disponibilitatea unor mijloace adecvate și eficace și costurile aferente ar trebui, de asemenea, să fie luate în considerare, de exemplu atunci când prestatorii de servicii cumpără soluții de la terțe părți/furnizori de tehnologie și atunci când acestea sunt dezvoltate intern, precum și costurile corespunzătoare analizei umane în contextul unor litigii (a se vedea secțiunea IV). Ar trebui să se ia în considerare, de asemenea, costul cumulativ al diferitelor soluții pe care un prestator de servicii ar putea fi nevoit să le pună în aplicare, precum și limitările tehnologiilor în funcție de tipul de conținut. De exemplu, pot fi necesare soluții diferite pentru diferite tipuri de conținut (de exemplu, este posibil ca tehnologiile de recunoaștere a conținutului pentru muzică să nu fie aceleași ca cele pentru imagini statice și să fie dezvoltate de diferiți furnizori de tehnologie). Costul cumulativ ar trebui, de asemenea, luat în considerare atunci când titularii de drepturi au dezvoltat ei înșiși soluții de protecție diferite prin care le impun prestatorilor de servicii să utilizeze programe informatice diferite (de exemplu, pentru diferite soluții de filigranare).

-Tipul de conținut încărcat de utilizatori: atunci când un serviciu pune la dispoziție diferite tipuri de conținut, acțiunile care urmează să fie întreprinse pot varia în funcție de faptul dacă conținutul este predominant pe site-ul său sau este mai puțin obișnuit, cu condiția îndeplinirii obligației de a depune cele mai bune eforturi. Este de așteptat ca prestatorii de servicii să utilizeze soluții mai complexe în ceea ce privește prima situație, în comparație cu cea de-a doua situație.

În cele din urmă, prestatorii de servicii online de partajare de conținut ar putea alege, pe baza amplorii conținutului disponibil în cadrul serviciilor lor, să pună la dispoziția diferiților titulari de drepturi instrumente diferite, atât timp cât soluțiile respective îi ajută să își îndeplinească obligația de a depune cele mai bune eforturi în sensul articolului 17 alineatul (4) litera (b).

Informațiile respective trebuie să fie exacte pentru a-i permite prestatorului de servicii online de partajare de conținut să ia măsuri. Informațiile care ar putea constitui informații „relevante” vor varia în funcție de operele vizate și de circumstanțele legate de respectivele opere sau de alte obiecte protejate. Informațiile ar trebui să fie cel puțin exacte cu privire la dreptul de proprietate asupra operei sau obiectului respectiv. Informațiile care ar putea constitui informații „necesare” ar varia în funcție de soluțiile utilizate de către prestatorii de servicii. Acestea ar trebui să le permită prestatorilor de servicii să își aplice în mod eficace soluțiile tehnologice, atunci când recurg la astfel de soluții. De exemplu, atunci când se utilizează amprentarea digitală, titularilor de drepturi li se poate solicita să furnizeze o amprentă digitală a operei/obiectului specific sau un fișier care va fi amprentat chiar de către prestatorul de servicii, împreună cu informații privind dreptul de proprietate. Atunci când se utilizează soluții bazate pe metadate, informațiile furnizate pot consta, de exemplu, în titlul, autorul/producătorul, durata, data sau alte informații relevante și necesare care să le permită prestatorilor de servicii online de partajare de conținut să ia măsuri. În acest context, este important ca metadatele furnizate de titularii de drepturi să nu fie eliminate ulterior.

În același timp, dat fiind că este esențială cooperarea, conceptul de „informații necesare și relevante” presupune ca prestatorii de servicii să țină cont de natura și de calitatea informațiilor pe care titularii de drepturi le pot oferi în mod realist. În acest sens, titularii de drepturi și prestatorii de servicii online de partajare de conținut ar trebui încurajați să coopereze pentru a găsi cea mai bună modalitate de abordare a procesului de identificare a operelor.

Atunci când oferă informațiile relevante și necesare prestatorilor de servicii, titularii de drepturi pot alege să identifice conținutul specific care este protejat prin drept de autor și drepturi conexe, a cărui disponibilitate online neautorizată ar putea cauza prejudicii economice semnificative pentru aceștia. Marcarea prealabilă de către titularii de drepturi a unui astfel de conținut poate fi un factor care trebuie luat în considerare atunci când se evaluează dacă prestatorii de servicii online de partajare de conținut au depus cele mai bune eforturi pentru a asigura indisponibilitatea respectivului conținut, în conformitate cu garanțiile pentru utilizările legitime prevăzute la articolul 17 alineatul (7), astfel cum se explică în secțiunea VI de mai jos.

3. „NOTIFICARE ȘI OPRIREA ACCESULUI” ȘI „NOTIFICARE ȘI ELIMINARE” [ARTICOLUL 17 ALINEATUL (4) LITERA (c)]

Cea de a treia condiție prevăzută la articolul 17 alineatul (4) litera (c) este ca prestatorii de servicii online de partajare de conținut să răspundă pentru actele neautorizate de comunicare publică, inclusiv pentru punerea la dispoziția publicului, cu excepția cazului în care demonstrează că au acționat cu promptitudine, la primirea unei notificări suficient de justificate din partea titularilor de drepturi, pentru a opri accesul la operele sau alte obiecte protejate notificate sau pentru a le elimina de pe site-urile lor, și au depus cele mai bune eforturi pentru a preveni viitoare încărcări ale acestora, în conformitate cu articolul 17 alineatul (4) litera (b).

Acest sistem de „notificare și eliminare” și de „notificare și retragere definitivă” se aplică atunci când conținutul neautorizat a devenit disponibil pe site-urile prestatorilor de servicii online de partajare de conținut. În practică, principalele scenarii în care conținutul neautorizat poate deveni disponibil și necesită luarea unor măsuri în temeiul articolului 17 alineatul (4) litera (c) sunt următoarele:

(I)titularii de drepturi nu au oferit în prealabil prestatorilor de servicii online de partajare de conținut informațiile „relevante și necesare” în temeiul articolului 17 alineatul (4) litera (b) pentru a evita disponibilitatea conținutului neautorizat. Aceștia acționează ex post, odată ce un anumit conținut a devenit disponibil, pentru a solicita eliminarea și retragerea definitivă a acestuia pe baza informațiilor necesare și relevante din partea titularilor de drepturi; sau

(II)prestatorii de servicii online de partajare de conținut au depus „cele mai bune eforturi” pentru a evita disponibilitatea conținutului neautorizat în temeiul articolului 17 alineatul (4) litera (b), dar, în ciuda acestor eforturi, conținutul neautorizat devine disponibil din motive obiective, de exemplu, atunci când unele conținuturi nu pot fi recunoscute din cauza limitărilor tehnologice inerente; sau

(III)în anumite cazuri specifice, se poate aștepta ca prestatorii de servicii online de partajare de conținut să acționeze numai după ce titularii de drepturi au transmis o notificare, astfel cum se explică în considerentul 66.

„Cele mai bune eforturi” pe care prestatorii de servicii ar trebui să le depună pentru a preveni viitoarele încărcări ale operelor notificate ar trebui abordate în același mod ca și în cazul prevăzut la articolul 17 alineatul (4) litera (b), astfel cum se explică în subsecțiunea 2. Evaluarea cu scopul de a stabili dacă prestatorii de servicii au depus cele mai bune eforturi trebuie efectuată de la caz la caz și luând în considerare principiul proporționalității prevăzut la articolul 17 alineatul (5).

Statele membre ar trebui să aibă în vedere faptul că aplicarea articolului 17 nu ar trebui să conducă la nicio obligație generală de supraveghere, astfel cum se prevede la alineatul (8), și că utilizările legitime trebuie să fie protejate în conformitate cu alineatele (7) și (9), astfel cum se explică în secțiunea VI. Această dispoziție este deosebit de relevantă pentru aplicarea celei de a doua părți a literei (c), conform căreia prestatorii de servicii trebuie să depună cele mai bune eforturi pentru a preveni viitoare încărcări ale operelor notificate.

Ca și în cazul articolului 17 alineatul (4) litera (b), titularii de drepturi trebuie să ofere anumite informații înainte ca prestatorul de servicii online de partajare de conținut să poată lua măsuri.

Pentru punerea în aplicare a articolului 17 alineatul (4) litera (c), statele membre trebuie să diferențieze în mod clar tipul de informații pe care titularii de drepturi le oferă într-o „notificare suficient de justificată” pentru eliminarea conținutului [partea de „eliminare” prevăzută la litera (c)] de „informațiile relevante și necesare” pe care le oferă în scopul prevenirii încărcărilor viitoare ale operelor notificate [partea de „retragere definitivă” prevăzută la litera (c), care face referire la litera (b)].

În ceea ce privește informațiile care trebuie oferite pentru respectarea obligației de eliminare în temeiul alineatului (4) litera (c) și, în special, cu privire la elementele care trebuie incluse într-o „notificare suficient de justificată”, Comisia le recomandă statelor membre să urmeze, în scopul punerii în aplicare, Recomandarea Comisiei privind măsuri de combatere eficace a conținutului ilegal online. Punctele 6-8 din recomandare enumeră elementele care ar putea fi incluse în notificări. Notificările ar trebui să fie suficient de precise și argumentate în mod corespunzător astfel încât să se dea prestatorilor de servicii posibilitatea de a lua o decizie avizată și cu toată diligența necesară cu privire la conținutul la care se referă notificarea, în special dacă respectivul conținut trebuie sau nu considerat conținut ilegal. În special, în notificări ar trebui să se explice motivele pentru care autorul notificării consideră că respectivul conținut este ilegal și să se indice clar locul în care se găsește conținutul respectiv. Aceste informații specifice nu ar fi neapărat necesare în temeiul articolului 17 alineatul (4) litera (b), dar ar trebui să fie impuse ca regulă generală în contextul primului aspect de la articolul 17 alineatul (4) litera (c). Recomandarea prevede, de asemenea, posibilitatea ca autorii notificărilor să își includă, dacă doresc, datele de contact în notificări.

În ceea ce privește așa-numita obligație de „retragere definitivă”, articolul 17 alineatul (4) litera (c) a doua parte impune prestatorilor de servicii să depună cele mai bune eforturi pentru a evita viitoare încărcări ale operelor sau ale altor obiecte protejate notificate de către titularii de drepturi. Această dispoziție face trimitere la litera (b) de la același alineat, ceea ce înseamnă că, pentru ca prestatorii de servicii să poată depune cele mai bune eforturi pentru a evita viitoare încărcări în temeiul acestei dispoziții, titularii de drepturi trebuie să le ofere același tip de informații „relevante și necesare” ca în cazul prevăzut la litera (b). Aceasta înseamnă, de exemplu, că, în cazul în care un prestator de servicii utilizează tehnologii de amprentare digitală pentru a evita viitoare încărcări ale operelor notificate, nu ar fi suficientă doar primirea informațiilor incluse într-o notificare. În acest caz, pentru a permite prestatorilor de servicii să evite viitoare încărcări ale operelor notificate, titularii de drepturi ar trebui să furnizeze prestatorilor de servicii amprente digitale sau fișiere de conținut.