[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 20.10.2010

COM(2010) 579 final

COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN, COMITETUL REGIUNILOR ȘI BANCA CENTRALĂ EUROPEANĂ

Un cadru al Uniunii Europene pentru gestionarea crizelor din sectorul financiar

COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN, COMITETUL REGIUNILOR ȘI BANCA CENTRALĂ EUROPEANĂ

Un cadru al Uniunii Europene pentru gestionarea crizelor din sectorul financiar(Text cu relevanță pentru SEE)

1. INTRODUCERE

În timpul crizei financiare, guvernele au înțeles că nu puteau permite ca băncile şi alte instituţii financiare sistemice să dea faliment. Mai exact, este foarte dificil pentru o bancă insolvabilă să continue să-și îndeplinească funcțiile esenţiale, iar în cazul falimentului unei bănci mari, aceste funcţii nu ar putea fi oprite fără ca acest fapt să provoace importante deteriorări sistemice. Măsurile pe care guvernele au fost nevoite să le ia în privința instituţiilor bancare aflate în mare dificultate - infuzii de capital, măsuri de salvare a activelor, garanţii privind activele şi pasivele şi sprijin sub formă de lichidități – au permis stabilizarea sistemului financiar. Aceste măsuri au sprijinit însă și instituțiile falimentare și creditorii, ceea ce a reprezentat un cost imens pentru finanţele publice: angajamentele de sprijin ale guvernelor din Uniune s-au ridicat la aproximativ 30 %, iar ajutorul utilizat la 13 % din PIB-ul UE[1]. Aceste intervenţii publice au avut un impact semnificativ asupra egalității condițiilor concurențiale în cadrul pieţei interne[2].

Există un consens cu privire la faptul că acest lucru nu trebuie să se mai întâmple niciodată. Băncile trebuie să poată da faliment, la fel ca orice altă întreprindere. Autoritățile trebuie să dispună de instrumente care să le permită să evite deteriorările sistemice cauzate de falimentul necontrolat al acestor instituții, fără a expune în mod inutil contribuabilul riscului de a suferi o pierdere și fără a afecta restul economiei. Alături de reglementări mai dure care să reducă riscul de faliment al băncilor, este nevoie de un regim credibil care să reinstaureze pe piaţă disciplina asociată cu ameninţarea falimentului şi care să reducă riscul moral – protecţia implicită împotriva falimentului de care se bucură în prezent sectorul bancar.

Comisia a definit o strategie politică la nivelul UE și a adoptat până în prezent două comunicări în legătură cu gestionarea și soluționarea crizelor. Prima dintre acestea, publicată în octombrie 2009[3], examinează schimbările necesare pentru a permite gestionarea și soluționarea cu succes a crizelor, sau lichidarea organizată a băncilor internaționale aflate în faliment. Ea a făcut obiectul unei consultări publice, ale cărei rezultate au fost prezentate în cadrul unei conferințe privind gestionarea crizelor organizate de Comisiei în martie 2010[4]. În primăvara anului 2010, Comisia a instituit un grup de experți în legislația privind insolvența care să o ajute în lucrările pregătitoare. Cea de-a doua comunicare, publicată în mai 2010[5], examinează modalitățile de finanțare a soluționării crizelor bancare care permit reducerea la minim a riscului moral și protejarea finanțelor publice[6]. De asemenea, un raport emis de Parlamentul European (Raportul Ferreira)[7] formulează recomandări importante referitoare la gestionarea transfrontalieră a crizelor din sectorul bancar.

Comisia contribuie la conturarea activităţilor Consiliului pentru stabilitate financiară (CSF) şi ale G20 şi monitorizează de asemenea îndeaproape evoluţiile internaţionale. Summit-ul G20 care a avut loc la Toronto în iunie 2010 s-a angajat în favoarea proiectării şi a implementării unor sistemelor, prin care autorităţile să aibă competenţele şi instrumentele necesare restructurării sau soluționării tuturor tipurilor de instituţii financiare în situaţii de criză, fără ca povara să cadă în cele din urmă pe umerii contribuabililor. G20 a cerut de asemenea CSF-ului să ia în considerare şi să elaboreze recomandări concrete de politică care să permită abordarea problemelor asociate instituţiilor financiare de importanţă sistemică şi soluționarea acestora, până la summit-ul de la Seul din noiembrie 2010[8]. În Statele Unite, reforma Dodd-Frank[9] a instituit un cadru de soluționare a instituțiilor sistemice la nivel de grup.

Prezenta comunicare stabileşte orientările politice pe care Comisia intenţionează să le urmeze pe baza lucrărilor efectuate până în prezent cu privire la gestionarea şi soluţionarea crizelor. Comisia va continua lucrările pregătitoare conform acestor principii, cu scopul de a prezenta propuneri legislative în primăvara anului 2011. Aceste propuneri vor fi însoţite de o evaluare a impactului, si vor finaliza implementarea de către Comisie a principalelor reforme ale G20 în domeniul reglementării financiare. O consultare publică privind detaliile tehnice ale cadrului legislativ în cauză va fi lansată în decembrie 2010. Secţiunea 6 din prezenta comunicare descrie, de asemenea, lucrările viitoare cu privire la reforma legii insolvenţei şi soluţionarea crizelor financiare ale grupurilor transnaționale.

2. DOMENIU DE APLICARE ȘI OBIECTIVE

Cadrul descris în prezenta comunicare se va aplica tuturor instituţiilor de credit şi anumitor societăți de investiţii[10], indiferent dacă acestea desfăşoară activităţi transfrontaliere sau pe plan intern. Cu toate acestea, Comisia își va continua lucrările cu privire la soluţionarea crizelor financiare ale altor instituţii financiare și va emite un raport până la sfârşitul lui 2011. Ea va evalua, în special, mecanismele de gestionare și de soluţionare a crizei necesare şi adecvate pentru alte instituţii financiare, inclusiv pentru societăţile de asigurări, fondurile de investiţii şi contrapărţile centrale.

Obiectivul prioritar al unui cadru european de soluționare trebuie să fie permiterea falimentului instituţiilor aflate în dificultate, indiferent de tipul și dimensiunea acestora, în special permiterea falimentului instituţiilor de importanţă sistemică, fără riscuri pentru stabilitatea financiară și evitând în acelaşi timp costurile pentru contribuabili. Pentru obținerea acestui rezultat în sectorul bancar, Comisia elaborează un cadru pentru prevenirea, gestionarea şi soluţionarea crizelor financiare ale cărui obiective de bază sunt:

- Să aducă în prim plan prevenirea și pregătirea: adoptarea de măsuri de planificare şi de prevenire cuprinzătoare va ajuta autorităţile şi întreprinderile să se pregătească pentru procedura de faliment şi va completa alte reforme pentru a reduce riscurile din sistemul financiar;

- Să furnizeze instrumente de soluționare credibile , punând la dispoziția autorităţilor opţiuni adecvate de soluționare a instituţiilor, într-un mod care să reducă la minimum riscurile de contagiune şi să asigure continuitatea serviciilor financiare esenţiale, inclusiv accesul continuu la conturi al deponenţilor asigurați;

- Să permită acţiuni rapide şi decisive , prin instituirea de competenţe și proceduri bine definite şi prin eliminarea incertitudinii juridice cu privire la momentul când autorităţile pot interveni şi la acţiunile pe care acestea le pot întreprinde;

- Să reducă hazardul moral , prin asigurarea unei repartizări corespunzătoare a pierderilor între acționari și creditori și prin protejarea fondurilor publice. Acest lucru presupune ca cel puţin costurile legate de soluționare să fie suportate de acţionari şi, pe cât posibil, de creditorii instituţiei în cauză, în ordinea normală a importanței lor şi, dacă este necesar, de către sectorul bancar în ansamblul său;

- Să contribuie la soluționarea organizată a grupurilor transnaționale , pentru a garanta un minim de perturbări pe piaţă internă, o repartizarea echitabilă a costurilor şi menţinerea serviciilor bancare esenţiale;

- Să asigure certitudinea juridică , să ofere garanții corespunzătoare părților terțe și să limiteze interferențele cu drepturile de proprietate la ceea ce este strict necesar și justificat de interesul public. Cadrul trebuie să garanteze creditorilor un tratament similar celui de care ar fi beneficiat în cazul în care banca ar fi fost lichidată[11];

- Să limiteze denaturarea concurenţei , care derivă din intervenţiile care denaturează condiţiile concurențiale echitabile din sectorul financiar la nivel european. Acest lucru implică faptul că ajutorul de stat acordat în contextul cadrului de soluționare trebuie să fie compatibil cu dispozițiile tratatului şi cu piaţa internă.

Un cadru de gestionare a crizelor bazat pe aceste obiective trebuie să garanteze că băncile aflate în dificultate ies de pe piaţă, fără a pune în pericol stabilitatea financiară. În absența unui astfel de cadru, este posibil ca, în cazul unei crize viitoare, să nu existe nicio alternativă realistă la salvarea din nou a instituţiilor financiare.

3. PRINCIPALELE ELEMENTE ALE CADRULUI PROPUS

Cadrul de gestionare a crizelor elaborat de Comisie cuprinde trei categorii de măsuri: măsuri de pregătire și de prevenire; o intervenţie timpurie a autorităților de supraveghere, precum şi instrumente şi competențe de soluţionare. Unele dintre aceste instrumente există deja în cadrul regimurilor naţionale, în timp ce altele ar reprezenta inovații în anumite state membre. Va fi, prin urmare, necesar să se asigure o tranziţie armonioasă între mecanismele naţionale actuale şi viitorul cadru. Măsurile de intervenţie timpurie şi de soluţionare trebuie să ofere autorităţilor o gamă largă de opţiuni şi, sub rezerva activării factorilor declanşatori, cadrul nu trebuie să prescrie măsurile care trebuie aplicate în fiecare caz în parte.

3.1. Autoritățile responsabile cu gestionarea crizelor

Puterile de intervenţie timpurie vor fi exercitate în continuare de către autorităţile de supraveghere prudenţială în conformitate cu directiva privind cerințele de capital („DCC”)[12].

Noul cadru de gestionare a crizelor va invita fiecare stat membru să identifice o autoritate de soluționare care să exercite competenţele de soluționare. Aceste autorităţi trebuie să fie administrative, mai degrabă decât judiciare, dar în acest stadiu nu pare a fi necesar să se prescrie care organism naţional ar trebui să acţioneze în calitate de autoritate de soluționare. Acest lucru va permite statelor membre să menţină mecanismele naţionale existente conform cărora Ministerul de finanţe, Banca Centrală sau sistemul de garantare a depozitelor pot fi, după caz, responsabile cu soluționarea. Comisia observă, totuşi, că în multe state membre autorităţile de soluționare sunt separate în mod corespunzător de autorităţile de supraveghere şi consideră că această separare este importantă pentru a reduce riscurile de toleranţă.

3.2. Măsuri de pregătire și de prevenire

Comisia are în vedere o serie de măsuri menite să sporească şansele de a identifica și aborda problemele într-un stadiu incipient al evoluției lor, şi să mărească nivelul de pregătire al firmelor şi al autorităţilor în ceea ce privește rezolvarea eficientă a situațiilor grave.

Consolidarea supravegherii

Deficiențele în materie de supraveghere eficientă au precedat criza recentă şi au contribuit la aceasta. Prin urmare, Comisia intenţionează să consolideze regimul de supraveghere instaurat prin DCC, astfel încât să impună: întocmirea anuală a unui program de supraveghere pentru fiecare instituţie supravegheată, pe baza unei evaluări a riscului; utilizarea mai amplă şi mai sistematică a verificărilor la fața locului; standarde mai stricte şi o evaluare mai amănunțită și mai prospectivă a supravegherii.

Transferabilitatea activelor

Comisia are în vedere măsuri care să precizeze circumstanţele şi condiţiile în care instituţiile reglementate prin DCC pot transfera active în cadrul unui grup, inclusiv în situaţiile în care entităţile din grup se confruntă cu o criză de lichidităţi[13]. Obiectivul ar fi stabilirea unui cadru care să permită gestionarea lichidităţii intragrup; acest cadru trebuie să includă garanţiile necesare pentru a menţine stabilitatea financiară în statele membre în care sunt stabilite entităţile care transferă active şi pentru a proteja drepturile creditorilor si acționarilor.

Planuri de redresare și de soluționare

La nivel internaţional se lucrează la elaborarea unor planuri de redresare şi de soluționare, ca element esenţial de planificare în cazul falimentului instituţiilor majore; aceste planuri sunt considerate, în general, ca o componentă necesară a unui sistem eficace de gestionare a crizelor. Comisia participă la elaborarea acestor planuri şi va depune eforturi pentru a asigura coerenţa cu rezultatul evoluţiilor la nivel internaţional.

Toate instituţiile de credit şi firmele de investiţii care intră sub incidenţa acestui regim trebuie să pregătească planuri de redresare şi să le menţină actualizate, stabilind măsurile pe care instituţia sau grupul le-ar întreprinde în diferite scenarii pentru a aborda problemele legate de lichiditate, pentru a mobiliza capitaluri sau a reduce riscul. Planurile trebuie să fie detaliate şi realiste şi nu trebuie să se bazeze pe sprijinul obținut din fonduri publice. Cu toate acestea, cerinţa de a întocmi un plan de redresare trebuie să fie aplicată proporţional, reflectând mărimea firmei, natura surselor sale de finanţare, precum şi măsura în care instituția ar putea beneficia în mod credibil de sprijinul grupului sau de orice fel de ajutoare sectoriale. Instituţiile vor fi obligate să prezinte planurile autorităților de supraveghere, care vor stabili dacă acestea sunt cuprinzătoare şi de natură să restabilească viabilitatea instituţiei.

Toate instituţiile de credit şi societățile de investiţii care intră sub incidenţa regimului vor fi obligate să dispună de planuri de soluționare actualizate, cu scopul de a asigura planificarea necesară pentru a permite transferarea sau lichidare activității comerciale a băncii sau a societății în mod organizat, în caz de faliment. Aceste planuri sunt elaborate de către autorităţile de supraveghere şi de soluționare, în strânsă cooperare cu societățile care vor avea obligația de a furniza informaţiile necesare[14]. De exemplu, planurile de soluționare vor necesita detalii cu privire la: structura grupului, garanţiile intragrup şi acordurile privind nivelul serviciilor, contracte şi contrapartide, datorii, măsuri de păstrare în custodie, precum şi informaţiile operaţionale referitoare la sistemele IT și la resursele umane.

Planurile de redresare şi de soluționare vor fi necesare, atât la nivel de entitate cât şi la nivel de grup şi vor fi adoptate în comun în cadrul colegiilor autorităților de soluționare[15].

Competențe în materie de prevenire

Ca o completare a măsurilor privind planificarea soluționării, Comisia consideră că autorităţile trebuie să aibă competenţe clare în materie de prevenire, care să poată fi aplicate în cazurile în care autorităţile de soluționare consideră că există obstacole la soluţionarea crizei financiare a unei instituţii sau a unui grup în cadrul regimurilor aplicabile. Obiectivul este de a permite autorităţilor de supraveghere[16], după consultarea cu autorităţile de soluționare, să solicite instituţiilor adoptarea măsurilor necesare, inclusiv modificarea activităților comerciale şi a structurii sociale a instituțiilor, pentru a se asigura că soluționarea este viabilă în cadrul juridic aplicabil. Competențele în materie de prevenire avute în vedere includ cerinţe de limitare sau modificare a expunerilor; întărirea obligațiilor de raportare, restricţionarea sau interzicerea anumitor activităţi, sau modificarea structurii grupului (inclusiv determinarea activităţilor specifice realizate de entitățile juridice ale grupului). Având în vedere că aceste competențe de a solicita modificarea structurii juridice şi a modului de desfășurare a activităților comerciale au fără îndoială un caracter invaziv, vor fi necesare verificări adecvate și măsuri de contrabalansare. Acestea includ dreptul întreprinderii de a contesta orice cerinţă de restructurare impusă de autoritatea de supraveghere sau de autoritatea de soluționare.

3.3. Factori declanșatori

Factorii declanșatori ai intervenţiei timpurii şi ai procedurii de soluționare trebuie să garanteze că autorităţile competente sunt în măsură să ia măsuri în timp util şi trebuie să fie suficient de clari şi de transparenți pentru a reduce la minimum incertitudinea din partea autorităţilor de supraveghere, a firmelor şi a contrapartidelor de pe piaţă în ceea ce privește întrunirea condiţiilor de intervenţie.

Factori declanșatori ai intervenției timpurii

DCC conferă în prezent autorităţilor de supraveghere competenţe în materie de intervenţie timpurie pentru a impune măsuri împotriva băncilor care nu îndeplinesc vreuna dintre cerinţele acestei directive[17]. Pentru a se asigura că autorităţile de supraveghere pot interveni într-un stadiu suficient de timpuriu pentru a aborda în mod eficace o problemă în curs de evoluție, circumstanţele în care autorităţile de supraveghere pot impune astfel de măsuri pot fi extinse pentru a include cazurile în care există probabilitatea ca o bancă sau o societate de investiţii să nu reuşească să îndeplinească o cerinţă prevăzută de DCC. Deoarece cerinţele prevăzute de DCC sunt foarte diverse, încălcarea sau posibila încălcare a uneia dintre ele nu va însemna neapărat că instituţia în cauză se confruntă cu probleme grave de tipul celor care, în cazul în care nu sunt gestionate, conduc la declin şi, potenţial, la faliment. Deoarece măsurile de intervenţie timpurie care pot fi puse la dispoziţie în temeiul DCC au un caracter mai mult sau mai puțin invaziv, autoritățile de supraveghere trebuie să aleagă acele măsuri care sunt adecvate și proporţionale cu natura şi gravitatea încălcării.

Factori declanșatori ai procedurii de soluționare

Din motive de stabilitate financiară, pragul de activare a instrumentelor şi a competenţelor în materie de soluţionare trebuie să garanteze că autorităţile de soluționare sunt în măsură să acţioneze înainte ca o bancă să înregistreze un activ net negativ[18]. Amânarea intervenţiei până când banca ajunge în acest stadiu este de natură să limiteze numărul de opţiuni de soluţionare eficace sau să mărească volumul de fonduri necesare în sprijinul unei astfel de opţiuni. Cu toate acestea, deoarece instrumentele de soluționare pot implica o interferență semnificativă cu drepturile de proprietate ale acţionarilor şi ale creditorilor, factorii declanșatori ai procedurii de soluționare trebuie să garanteze, de asemenea, că acţiunea de soluționare nu este întreprinsă înainte ca toate celelalte opţiuni realiste de redresare să fie epuizate şi că intervenţia servește interesului public.

Comisia are în vedere o serie de opţiuni care vizează îndeplinirea cerinţei conform căreia o instituţie trebuie să se afle într-o situație gravă, fără perspective realiste de redresare într-un interval de timp adecvat, ținând cont de riscurile la adresa stabilităţii sistemului financiar prezentate de către dificultățile și probabilul faliment al instituției în cauză. Printre eventualele condiţii de declanșare bazate pe solvabilitatea sau pe lichiditatea unei instituţii, se numără stabilirea de către autorităţile de supraveghere a următoarelor aspecte: instituţia a înregistrat sau este susceptibilă să înregistreze pierderi care vor epuiza capitalul său de reglementare; activele sale riscă să fie mai mici decât pasivele; instituția riscă să fie în imposibilitatea de a își achita obligaţiile în exercițiul normal al activităţii; sau, mai pe larg, instituția nu dispune de resurse adecvate pentru a îşi desfăşura activitatea. Printre opţiunile de ordin calitativ se numără stabilirea de către autoritățile de supraveghere a următoarelor aspecte: instituţia nu mai îndeplineşte, sau probabil nu va mai reuși să îndeplinească condiţiile autorizației de desfăşurare a activităților bancare sau de investiţii. Există, evident, un grad de suprapunere între aceste opţiuni, iar Comisia își va continua analiza pentru a determina soluția care asigură cel mai bun echilibru între flexibilitate şi obiectivitate.

În plus faţă de factorii declanșatori de natură calitativă sau cantitativă de tipul celor prezentați mai sus, Comisia propune impunerea unei condiții suplimentare, și anume ca soluţionarea să fie necesară în interesul public. Acest criteriu al interesului public va fi îndeplinit, de exemplu, în cazul în care lichidarea instituţiei în conformitate cu procedura ordinară de insolvenţă nu a asigurat stabilitatea sistemului financiar sau continuitatea serviciilor esenţiale de infrastructură financiară. În cazul în care nu este îndeplinit criteriul interesului public, instituţia trebuie să fie lichidată odată ce este atins pragul de lichidare pentru insolvență.

Chiar dacă factorii declanşatori ai intervenţiei şi ai soluționării timpurii sunt armonizați, rămâne riscul ca autorităţile să întârzie intervenţia sau chiar să nu își dea seama la timp că sunt îndeplinite condițiile de declanșare a intervenției. Acest risc poate fi redus la minimum prin elaborarea unor indicatori şi a unei metodologii comune care ar oferi precizări în legătură cu momentul la care trebuie să aibă loc intervenţia. Evaluarea partenerilor din cadrul colegiilor va contribui de asemenea la reducerea riscului de a nu identifica sau a nu aborda noile probleme.

3.4. Intervenție timpurie

Această secţiune descrie măsurile avute în vedere în scopul de a aborda noile problemele într-un stadiu incipient, la nivel de entitate şi la nivel de grup, pentru a împiedica agravarea acestora și pentru o redresare în condiții de siguranță.

Competențe în materie de supraveghere

Competenţelor autorităților de supraveghere în materie de intervenţie timpurie vor fi extinse şi clarificate. Noile măsuri puse la dispoziția autorităţilor de supraveghere pot include competenţe explicite, cum ar fi: să interzică plata dividendelor şi, acolo unde este posibil, a cupoanelor instrumentelor hibride asimilabile capitalului obligatoriu; să solicite înlocuirea administratorilor sau a directorilor; să ceară unei bănci să cedeze o serie de activităţi sau de ramuri de activitate care prezintă un risc excesiv pentru viabilitatea sa financiară. După cum s-a menţionat mai sus, aceste competențe ar fi exercitate în caz de încălcare sau de posibilă încălcare a cerinţelor DCC şi, prin urmare, diferă de competențele în materie de prevenire evocate în secţiunea precedentă.

Implementarea planurilor de redresare

Cu scopul de a garanta faptul că instituţiile iau măsuri în timp util pentru a aborda problemele într-un stadiu incipient, băncile şi societăţile de investiţii care intră sub incidenţa cadrului propus trebuie să fie supuse unei noi obligaţii, la cererea autorităţilor de supraveghere, de a prezenta un plan care să conţină măsurile pe care intenţionează să le întreprindă pentru redresarea instituţiei în caz de dificultăți financiare. Această obligaţie se va aplica în cazul în care o instituţie nu îndeplinește cerinţele de solvabilitate ale DCC sau orice alte cerinţe viitoare legate de lichiditate. Este de aşteptat ca, în majoritatea cazurilor, planul să aibă la bază și să aplice măsurile de urgenţă prevăzute deja în planul de redresare al societății.

Administrator special

Pe lângă extinderea competențelor în materie de supraveghere în cadrul DCC, autorităţilor de supraveghere li s-ar putea acorda competența de a numi un administrator special pentru o perioadă limitată de până la un an, pentru a prelua conducerea, sau pentru a oferi asistență conducerii existente a unei instituţii care nu îndeplinește cerinţele DCC şi fie nu a prezentat un plan credibil astfel cum se menţionează în paragraful anterior, fie nu reuşeşte să implementeze acest plan cu eficacitate. Administratorului special va exercita toate competenţele care revin conducerii, dar datoria lui principală este de a restabili soliditatea instituţiei. Drepturile acţionarilor nu vor fi afectate în niciun alt mod, iar aprobarea acţionarilor va fi necesară pentru orice acţiune a administratorului special care ar necesita această aprobare, în cazul în care ar fi întreprinsă de conducere. Decizia de a numi un administrator special nu trebuie să implice o garanţie de stat sau să facă autoritățile de supraveghere responsabile pentru acţiunile administratorului special. Nivelul răspunderii administratorului special merită să facă obiectul unei analize mai amănunțite.

3.5. Soluționare

Regula generală trebuie să fie faptul că instituţiile de credit falimentare trebuie lichidate în cadrul procedurii ordinare de insolvenţă. Cu toate acestea, spre deosebire de alte sectoare ale economiei, în sectorul financiar instituţiile financiare falimentare şi în special cele de importanţă sistemică, nu au fost în general tratate în conformitate cu procedura ordinară de insolvenţă. Comisia va examina reformele legislaţiei în domeniul insolvenţei bancare care sunt necesare pentru a garanta că băncile falimentare pot fi lichidate, într-o fază succesivă, după cum se menţionează la punctul 5, cu scopul final de a se asigura că lichidarea este o opţiune realistă.

Cu toate acestea, nu va fi întotdeauna posibil să se lichideze o bancă sau o societate de investiţii în conformitate cu procedurile ordinare de insolvenţă. În unele cazuri, interesul public va dicta o lichidare organizată, prin soluționare, din rațiuni de stabilitate financiară: reducerea la minim a riscului de contagiune, asigurarea continuității funcţiilor economice vitale, maximizarea valorii activelor rămase şi facilitarea reutilizării lor productive în sectorul privat[19].

Măsurile care vizează menţinerea entității în activitate - cum ar fi reducerea datoriilor sau convertirea lor în acțiuni[20] – nu trebuie utilizate decât în ultimă instanţă şi numai în cazuri justificate în mod corespunzător. Aceasta va contribui la susţinerea disciplinei de piaţă.

Comisia consideră că acest cadru de soluționare, împreună cu competențele în materie de prevenire menite să simplifice structurile juridice şi comerciale în cazul în care o societate ar fi altfel nesoluționabilă, va permite autorităţilor de soluționare să gestioneze falimentul tuturor instituţiilor care intră sub incidenţa cadrului, indiferent de mărimea şi de gradul lor de interconectare, fără a periclita stabilitatea financiară.

Soluționare și insolvență

[pic]

Cadrul de soluționare va trebui să fie alcătuit din instrumente de soluţionare care cuprind o combinaţie a competenţelor în materie de soluționare. Cadrul va specifica atât instrumentele cât şi competențele, alături de condiţiile minime care trebuie îndeplinite pentru ca acestea să poată fi aplicate şi exercitate.

Instrumentele de soluționare includ: un instrument de vânzare a activității comerciale, care va permite autorităţilor să efectueze o vânzare a instituţiei de credit sau a unei părţi a activității sale comerciale unuia sau mai multor cumpărători, fără acordul acţionarilor[21]; un instrument bancă-punte care va permite autorităţilor să transfere în totalitate sau parțial activitatea unei instituţii de credit falimentare (inclusiv depozitele sale sau portofoliul său de credite ipotecare) către o structură bancă-punte temporară[22]; un instrument de separare a activelor, pentru a permite autorităţilor să transfere activele neperformante sau „toxice” ale unei bănci aflate în dificultate către un vehicul de gestionare distinct (o „bancă rea”) pentru a „curăţa” astfel bilanţul respectivei bănci, precum şi un instrument de reducere a datoriilor, care este descris în continuare în secţiunea 3.6. Competențele de soluționare reprezintă diferitele competențe juridice pe care autorităţile le exercită, în diferite combinaţii, atunci când aplică instrumente de soluţionare. Acestea includ competenţele de bază privind transferul de acţiuni, active, drepturi sau datorii ale unei bănci către o altă entitate, cum ar fi o altă instituţie financiară sau o bancă-punte; competența de a radia sau anula acţiuni, sau competența de a reduce sau a converti datoriile unei bănci aflate în faliment; competența de a înlocui cadrele de conducere superioare şi de a impune un moratoriu temporar privind plata datoriilor. Este posibil să fie necesare competenţe suplimentare, cum ar fi aceea de a solicita celorlalte părţi ale grupului asigurarea continuității serviciilor esenţiale.

Aplicarea acestor instrumente şi competenţe poate afecta atât drepturile acţionarilor, cât şi, în cele mai multe cazuri, pe cele ale creditorilor. În consecinţă, cadrul va include garanţii şi mecanisme de compensare, dacă este necesar. Principiul călăuzitor în ceea ce privește compensarea avut în vedere de Comisie este acela conform căruia părţile interesate afectate nu trebuie să sufere o pierdere mai mare decât aceea pe care ar fi suferit-o în cazul în care instituţia ar fi fost lichidată în cadrul regimului de insolvență aplicabil[23].

În plus, cadrul va include totodată garanţii pentru partenerii contractuali şi pentru acordurile de piaţă care pot fi afectate de un transfer de proprietate, de active sau de pasive, împreună cu dispoziţiile privind controlul judiciar pentru a se asigura că părţile afectate beneficiază de drepturi corespunzătoare pentru a contesta acţiunile autorităţilor şi a pretinde compensații financiare. În cele din urmă, Comisia consideră că acest cadru trebuie să includă dispoziții referitoare la suspendarea temporară a drepturilor de compensare cu exigibilitate imediată ( close out netting ) în cazul contractelor relevante transferate de autorităţi ca parte a unei măsuri de soluționare; Comisia se va consulta cu experţi cu privire la detaliile unei astfel de dispoziţii. Este posibil să fie necesară examinarea mai în amănunt a exercitării drepturilor de compensare în raport cu măsurile de intervenţie timpurie.

Comisia propune ca acest cadru să nu impună în mod rigid mijloacele legale de exercitare a competențelor. Statele membre dispun la ora actuală de o serie de sisteme, inclusiv în ceea ce privește administraţia, punerea sub sechestru şi simpla exercitare a puterii executive. În acest stadiu, nu pare a fi necesară impunerea unui sistem unic pentru asigurarea unei cooperări eficiente.

Aceste instrumente şi competenţe trebuie să fie aplicate şi exercitate în așa fel încât să se respecte dispoziţiile tratatului UE şi în special dispozițiile aplicabile ale cadrului pentru ajutoarele de stat.

3.6. Reducerea datoriilor

Provocarea pe care o reprezintă soluționarea instituţiilor financiare mari și complexe (Large, Complex Financial Institutions – LCFI) se află la ora actuală în centrul discuţiilor internaţionale. Factorii de decizie politică recunosc faptul că pot exista situaţii în care celelalte instrumente de soluţionare descrise mai sus pot fi insuficiente pentru soluționarea unei LCFI într-un mod care să protejeze stabilitatea financiară. De exemplu, în cazul unei crize sistemice, este posibil ca procedurile de soluționare tradiţionale să nu permită autorităţilor menţinerea acelor activităţi ale unei bănci comerciale mari care sunt fundamentale pentru funcționarea sistemului, cum ar fi sistemele de plată şi funcţiile de creditare ale acesteia. Această activitate comercială ar putea fi prea mare pentru a fi vândută altor bănci în condiţiile existente, fără sprijin guvernamental sau fără un efect anticoncurenţial semnificativ, în timp ce, în cazul în care ar fi lichidată, este posibil ca funcţiile sale de piaţă să nu fie imediat înlocuite de concurenții existenți sau de noii intraţi. Comisia prevede, prin urmare, mecanisme suplimentare, concepute pentru a permite instituţiei să își continue activitatea în vederea reorganizării, sau, după caz, a încetării anumitor activităţi în mod organizat, astfel încât să se limiteze contagiunea.

Un astfel de mecanism avut în vedere este reducerea valorii întregului capital al unei instituţii şi convertirea datoriilor acesteia în capital, pentru a restabili poziţia sa financiară, permițându-i astfel să își continue activitatea (temporar sau permanent). Aceasta ridică însă probleme juridice şi politice semnificative, cum ar fi:

- trebuie stabilit dacă mecanismul trebuie să se bazeze pe competența normativă a autorităţilor de a reduce sau a converti datoriile în condiţii specificate, sau pe condiţiile contractuale obligatorii de reducere sau de conversie, care ar trebui incluse într-un procent al creanţelor emise de instituţiile financiare care intră sub incidența cadrului de gestionare a crizelor;

- în cazul în care este vorba despre competențe normative, trebuie identificate categoriile de datorii vizate (de exemplu, apar întrebări juridice şi politice dificile în ceea ce priveşte creditorii comerciali, instrumentele derivate, depozitele interbancare, datoriile garantate, datoriile intragrup[24]) şi trebuie examinat impactul pe care l-ar putea avea domeniul de aplicare al acestor competențe asupra rangului datoriilor[25]

- trebuie examinate impactul asupra costurilor de finanţare, riscul de a stimula finanţarea pe termen scurt sau datoriile garantate, necesitatea de a reglementa pasivul bilanţului, precum şi posibila necesitate de a schimba rangul anumitor creditori;

- trebuie avute în vedere complexitatea aplicării acestui instrument în cazul unui grup transnațional, precum şi necesitatea de a asigura recunoaşterea reducerilor sau conversiilor de către instanţe străine, în cazul în care datoria este reglementată de legislaţia unei țări din afara UE sau contractată într-o astfel de țară.

Comisia subliniază faptul că se află în curs de examinare o serie de iniţiative cu obiective similare de consolidare a absorbţiei pierderilor prin convertirea datoriilor în acțiuni sau prin reducerea datoriei înainte ca banca să își înceteze activitatea. Acestea includ propunerea discutată în documentul de consultare al Comitetului de la Basel din 19 august, de a solicita ca toate datoriile subordonate să fie convertibile în acțiuni în caz de neviabilitate sau de intervenţie publică. Comisia va continua consultările cu privire la implementarea oricărei noi norme care ar putea fi adoptată referitor la datoriile contingente convertibile şi va garanta coordonarea acesteia cu elaborarea oricărei propuneri cu privire la reducerea datoriilor ca instrument de soluționare.

În ciuda provocărilor de natură tehnică prezentate de proiectarea unui mecanism de reducere a datoriilor, Comisia consideră că acesta oferă un instrument de soluționare suplimentar care sporește în mod semnificativ capacitatea autorităţilor de a soluționa LCFI. Iar dacă nu există mecanisme eficiente de gestionare a falimentului unor astfel de instituţii fără întrerupere sistemică, sunt cel puțin consolidate cerinţele prudenţiale suplimentare, alături de măsurile structurale menite să asigure soluționabilitatea ca o alternativă la consolidarea capacității de absorbţie a datoriilor.

4. COORDONAREA GESTIONĂRII CRIZELOR TRANSFRONTALIERE

4.1. Soluționarea coordonată a grupurilor bancare din UE

Măsurile prezentate în secţiunea 2 vor permite garantarea faptului că autorităţile de soluționare au la dispoziție aceleaşi instrumente şi competenţe. Aceasta va facilita o acţiune coordonată în cazul falimentului unui grup transnațional, însă sunt necesare acţiuni suplimentare pentru a promova cooperarea şi a preveni reacţiile naţionale fragmentate.

În principiu, un cadru integrat de soluționare a entităţilor transnaționale de către un organism european unic ar conduce la o soluționare rapidă, eficientă şi echitabilă pentru grupurile financiare europene şi ar reflecta mai bine natura paneuropeană a pieţelor bancare. Cu toate acestea, Comisia recunoaşte că este dificil să se stabilească un model integrat la nivelul UE pentru soluționarea grupurilor bancare transnaționale, în absenţa unui regim de insolvenţă armonizat şi a unei Autorităţi unice europene de supraveghere a acestor entităţi. Comisia consideră că abordarea europeană în materie de soluționare trebuie să reflecte abordarea mai largă în materie de dispoziţii referitoare la supraveghere.

Din acest motiv, Comisia este favorabilă, într-o primă fază, unui cadru de coordonare bazat pe instrumente de soluţionare armonizate şi unei obligații pentru autorităţi de a se consulta şi a coopera la soluționarea entităţilor afiliate. În acest scop, Comisia are în vedere două reforme principale.

În primul rând, în jurul nucleului colegiilor de supraveghere existente vor fi instituite colegii de soluționare, prin includerea autorităţilor de soluționare a entităţilor de grup. Colegiile de soluționare vor fi prezidate de către autoritatea competentă pentru soluţionarea instituţiei de credit-mamă la nivelul UE (denumită în continuare „autoritatea de soluționare la nivel de grup”) şi vor fi responsabile cu planificarea în situaţii de criză şi cu elaborarea planurilor de soluţionare, inclusiv a principiilor de partajare a sarcinilor, atunci când este cazul. În caz de criză, colegiul de soluționare va reprezenta un forum pentru schimbul de informaţii şi coordonarea măsurilor de soluţionare.

În al doilea rând, autoritățile de soluționare la nivel de grup trebuie să aibă competența de a decide în privința necesității instituirii unei scheme de soluționare a grupului, în caz de faliment al acestuia. În aşteptarea acestei decizii, care ar trebui să fie luată rapid, autorităţile naţionale trebuie să se abţină de la adoptarea unor măsuri naţionale care ar putea aduce atingere eficacității schemei de soluţionare a grupului. Autoritatea de soluționare la nivel de grup, în cooperare cu celelalte autorităţi membre ale colegiului de soluționare, poate însă decide că soluționarea separată a fiecărei entități se potrivește cel mai bine cu structura şi organizarea grupului şi, în acest caz, fiecare autoritate naţională ar urma să ia decizii independente. Schema de soluționare a grupului se va baza pe planul de soluționare a grupului elaborat deja de autorităţile competente şi va fi pusă în aplicare de către autorităţile naţionale, prin utilizarea instrumentelor de soluţionare şi a competenţelor în conformitate cu noul cadru.

Crearea, în cazurile adecvate, a unei scheme de soluționare a grupurilor va facilita o soluţionare coordonată, care este susceptibilă să conducă la obținerea celui mai bun rezultat pentru grup. Cu toate acestea, deoarece competenţele în materie de soluționare s-ar aplica unei persoane juridice anume, în mod individual, iar competenţa în materie de soluţionare ar continua să se aplice la nivel naţional, schema de soluționare a grupului nu va avea caracter obligatoriu. Autorităţile naţionale care nu sunt de acord cu schema nu vor fi împiedicate să ia măsuri independente, atunci când consideră că acest lucru este necesar din motive de stabilitate financiară naţională, dar ele vor trebui să țină cont de impactul acestor măsuri asupra stabilităţii financiare a celorlalte state membre, să-și motiveze decizia pe lângă colegiul de soluționare şi, sub rezerva timpului avut la dispoziție, să dezbată aceste motive cu ceilalţi membri ai colegiului înainte de a lua măsuri individuale.

Acest cadru va menţine un echilibru corespunzător între coordonarea măsurilor naţionale, necesară pentru soluționarea coerentă a unui grup falimentar şi necesitatea dovedită a unei acțiuni rapide și decisive din partea autorităţilor, atunci când situaţia o cere.

4.2. Cadrul de coordonare cu țările terțe

Soluționarea eficace a grupurilor active la nivel internaţional impune cel puțin recunoaşterea reciprocă şi punerea în aplicare a măsurilor luate de autorităţile de soluționare din țările în cauză. Încheierea acordurilor internaţionale necesare pentru a realiza acest lucru ar fi mai uşoară dacă schemele de soluționare ar fi bazate pe principii şi abordări comune, iar Comisia sprijină cu tărie activitățile Consiliului pentru stabilitate financiară şi ale G20 în această privinţă. Comisia sprijină, de asemenea, încheierea unor acorduri de cooperare ferme specifice între autorităţile naţionale responsabile cu gestionarea falimentului grupurilor de anvergură mondială, cu scopul de a asigura eficacitatea planificării, a luării deciziilor şi a coordonării în ceea ce priveşte grupurile internaţionale.

4.3. Rolul autorităților europene de supraveghere în gestionarea crizei

Cadrul expus în prezenta comunicare este în deplină concordanţă cu regulamentele de instituire a autorităţilor europene de supraveghere (AES), care au făcut recent obiectul unui acord. Ca urmare a negocierilor în cadrul Parlamentului European şi al Consiliului, regulamentele AES extind rolul AES la mai multe domenii, inclusiv cel al gestionării situaţiilor de criză, al acţiunilor de pregătire şi de prevenire. În special, Autoritatea bancară europeană (ABE), în colaborare cu Autoritate europeană pentru valori mobiliare și piețe (AEVMP) acolo unde este cazul, ar putea, în limitele stabilite de legislaţia UE, să fie însărcinată cu supravegherea și îndeplinirea de sarcini în contextul acelor aspecte ale cadrului legate de pregătire, prevenire, intervenţie timpurie şi coordonare, inclusiv competenţa de a investiga încălcări ale legislaţiei UE, competențe de mediere şi de luare a deciziilor în situaţii de urgenţă[26]. În plus, ABE va juca un rol-cheie în coordonarea transfrontalieră în contextul cadrului, în calitatea sa de observator în colegiile de soluționare şi prin contribuțiile şi participarea semnificative la dezvoltarea şi coordonarea planurilor de redresare şi de soluţionare[27]. În domeniile de competență ale AES legate de mediere şi luarea de decizii în situații de urgenţă, se va aplica și garanția bugetară[28] , fapt ce va garanta că nicio decizie a AES nu va impieta în vreun fel asupra responsabilităţilor bugetare ale statelor membre.

În ceea ce priveşte soluționarea, în cazul în care pe lângă autorităţile de supraveghere pot fi implicate și alte autorităţi, Comisia va examina cu atenţie modul în care ABE ar putea sprijini cel mai bine procesul. De exemplu, ABE ar putea acţiona util ca organism de coordonare la nivelul UE, în acelaşi fel în care autorităţile de supraveghere sprijină acţiunile autorităţilor de soluționare la nivel naţional. Cu toate acestea, nu trebuie uitat nici riscul de conflicte de interese: unul dintre motivele pentru care, în numeroase țări, autoritățile de supraveghere şi autorităţile de soluționare sunt separate este acela de a reduce stimulentele în ceea ce privește toleranţa în materie de reglementare.

5. FINANȚAREA SOLUȚIONĂRII

Costul soluționării trebuie să fie plătit în primul rând de către acţionari şi creditori, dar în cele mai multe cazuri acest lucru nu este suficient. Dacă se dorește ca soluționarea să devină o opţiune credibilă, trebuie instituite mecanisme adecvate de finanţare. După cum a anunţat în comunicarea sa din 26 mai, Comisia intenţionează să propună înfiinţarea de fonduri naţionale pentru sprijinirea soluţionării bancare.

Comisia consideră că, pentru a asigura o legătură clară între mecanismele de finanţare şi noul cadru de soluționare, este necesară o abordare coordonată la nivelul UE. Mecanismele credibile de finanţare a soluționării trebuie să contribuie la consolidarea stabilităţii financiare şi să aibă ca rezultat un sistem mai rezilient. Prin eliminarea oricăror potențiale divergențe şi distorsiuni, abordarea comună va îmbunătăţi, de asemenea, perspectivele de cooperare transfrontalieră eficientă. Comisia este de părere că un sistem de fonduri destinate soluționării, finanțate ex-ante , ar reduce costurile pe termen lung pentru societate în ansamblu.

În plus, Comisia consideră că o abordare comună în ceea ce privește finanţarea sectorului privat ar putea facilita un acord privind modalităţile adecvate de repartizare a poverii costurilor legate de soluționare, fapt ce va fi important pentru soluţionarea eficientă a entităţilor transnaționale.

5.1. Utilizarea fondurilor de soluționare

Existenţa fondurilor de soluționare va garanta faptul că soluționarea este o opţiune credibilă. Preocupările legate de creşterea potenţială a hazardului moral, asociate cu existenţa fondurilor de soluționare, va fi atenuată dacă utilizarea fondurilor este limitată la acordarea de sprijin financiar pentru instrumente de soluţionare, de exemplu prin finanţarea unei bănci-punte temporare sau prin garantarea pasivelor sale pentru a preveni retragerea creditului.

În cazul în care obiectivul măsurilor de soluționare (cum ar fi reducerea datoriei) este restabilirea activității unei entități aflate în dificultate, orice dispoziție auxiliară de finanţare temporară trebuie să fie însoţită de măsuri adecvate de restructurare a entităţii, înlocuirea organelor de conducere culpabile, devalorizarea datoriilor creditorilor chirografari şi diluarea sau anularea datoriilor acţionarilor existenţi.

Orice dispoziţie de finanţare în sprijinul soluționării (capital, lichiditate, garanţii sau alte măsuri) trebuie să fie conformă cu tratatul UE şi în special cu cadrul pentru ajutoarele de stat, în cazul în care implică utilizarea resurselor de stat[29] şi în cazul în care unei entităţi economice care continuă să opereze pe piaţă, chiar şi într-un mod limitat, i se oferă un avantaj care ar putea denatura concurenţa şi ar putea afecta comerţul intra-UE.

5.2. Fonduri de soluționare și sisteme de garantare a depozitelor

Fondurile de soluționare şi sistemele de garantare a depozitelor (SGD) nu au acelaşi scop. Cu toate acestea, în unele state membre, SGD-urile sunt deja în măsură să furnizeze anumite forme de finanţare a soluționării. Comisia a propus în luna iulie[30] ca fondurile ex-ante ale SGD-urile să poată fi utilizate pentru măsurile de soluționare a băncilor care implică transferul depozitelor la o altă entitate (de exemplu, vânzarea către o altă entitate din sectorul privat, sau o bancă-punte – sau fuziunea cu acestea), cu condiţia ca valoarea fondurilor SGD utilizate să nu depășească suma care ar fi fost necesară pentru rambursarea deponenţilor.

Instituirea unui nou cadru de gestionare a crizelor poate extinde nevoia de finanţare dincolo de măsurile vizând menţinerea depozitelor garantate. Costurile unor astfel de măsuri suplimentare ar putea cădea în sarcina fondului de soluționare. În plus, un sistem de finanţare a soluționării care este finanţat exclusiv pe baza depozitelor garantate ar penaliza în mod nedrept instituţiile orientate spre depozite mai mici şi mai specializate, în avantajul marilor bănci universale, care au o structură a bilanţului mai diversificată şi sunt potenţial mai importante, din punct de vedere sistemic. Cu toate acestea, potenţialele sinergii între SGD-uri şi fondurile de soluționare vor fi studiate mai în detaliu.

5.3. Concepția fondurilor de soluționare

Deşi Comisia nu consideră că este necesar să reglementeze fiecare aspect al funcţionării fondurilor, următoarele elemente ar trebui să facă, în opinia sa, obiectul unei abordări coordonate:

- Băncile care fac obiectul cadrului de gestionare a crizelor contribuie la fondurile de soluționare ex-ante , susţinute de acorduri de finanţare ex-post pentru a se asigura că finanţarea este disponibilă, indiferent de mărimea băncii aflate în faliment, iar costurile care depăşesc capacitatea fondului sunt ulterior recuperate din sectorul bancar.

- Cerințele privind contribuțiile la fonduri trebuie să reflecte repartizarea responsabilităţii în materie de supraveghere şi de gestionare a crizelor. La fel ca și în cazul SGD-urilor, fiecare fond de soluționare va primi contribuţii de la instituţiile autorizate în acelaşi stat membru, iar contribuţiile vor acoperi sucursalele lor stabilite în alte state membre.

- Baza de calcul a contribuţiilor va trebui să fie examinată cu atenţie. În timp ce Comisia consideră, în principiu, că o armonizare deplină bazată în principal pe datorii este modalitatea preferabilă de acoperire a costurilor soluționării, în acest stadiu ar putea fi luate în calcul și alte opţiuni, în vederea armonizării ulterioare a bazei de calcul a contribuţiilor. Dacă structura sistemului lor financiar, contextul financiar mai larg sau costul potenţial al soluționării justifică acest lucru, statelor membre ar putea să li se ofere posibilitatea de a alege o bază de calcul a contribuţiilor diferită, cu condiţia ca acest lucru să nu conducă la denaturări ale pieţei interne. Comisia va lua în considerare costurile şi beneficiile fiecărei abordări în parte şi va asculta cu atenţie punctele de vedere ale diverselor părţi interesate.

Deşi într-o primă etapă pare oportun să se urmărească instituirea unei reţele a fondurilor naţionale de soluţionare, Comisia consideră că un fond unic al UE ar servi mai bine obiectivul unei scheme de soluţionare eficiente la nivelul UE. Acest fond va necesita o bază de calcul a contribuţiilor armonizată.

5.4. Dimensiunea fondurilor

Comisia recunoaşte necesitatea de a calibra dimensiunea fondurilor naţionale armonizate, ținând cont de sarcinile impuse de alte reforme din sectorul financiar. Fondurile trebuie să fie instituite treptat, iar contribuţiile imputate iniţial trebuie să aibă un nivel mai scăzut, ele urmând să crească odată cu redresarea economiei.

Pentru a stabili dimensiunea ţintă a fondurilor, Comisia va acorda o atenţie deosebită evaluării impactului acesteia asupra costului recentelor măsurilor de soluționare, ţinând seama de faptul că dimensiunea fondului trebuie să depindă și de impactul altor reforme, cum ar fi creșterea cerinţelor de capital şi îmbunătățirea capacității de absorbție a diferitelor tipuri de capital. Comisia va lua totodată în considerare eficacitatea altor mecanisme de amortizare a șocurilor (de exemplu SGD-urile), care pot reduce atât probabilitatea, cât şi impactul unui faliment bancar. Mai mult, dimensiunea ţintă ar putea fi redusă și datorită faptului că o parte din cheltuielile unui fond de soluționare poate fi recuperată (de exemplu, la vânzarea unei bănci-punte). În sfârșit, va fi posibil să se ajusteze sumele deţinute de fonduri în lumina experienţei dobândite, astfel încât acestea să reflecte cu mai multă exactitate nevoile de finanţare anticipate.

6. ETAPELE URMĂTOARE ȘI ACTIVITĂȚILE VIITOARE

6.1. Etapele următoare: un cadru de coordonare (2011)

Comisia lucrează în prezent la un cadru de gestionare a crizelor şi la evaluarea impactului care va clarifica elaborarea acestuia şi va însoți propunerea oficială în primăvara anului 2011. În decembrie 2010, înainte de adoptarea acestei propuneri, Comisia va lansa consultări cu privire la aspectele tehnice ale dispoziţiilor sale posibile. Acest cadru va acoperi domeniile de politică expuse în prezenta comunicare: armonizarea instrumentelor, coordonarea măsurilor naţionale şi mecanisme de finanţare.

În sensul acestui cadru, legislaţia naţională în materie de insolvenţă va fi modificată doar în măsura necesară sprijinirii măsurilor prezentate mai sus. Ar putea fi vorba despre modificările necesare pentru a oferi protecţia necesară creditorilor şi acţionarilor cesionarului, în caz de transfer al activelor între entităţile aceluiași grup (secţiunea 3.3), şi pentru a acorda preferinţă deponenților, atunci acest lucru este de dorit în lumina unei competențe normative în materie de reducere a datoriilor.

6.2. Activități viitoare

Un cadru pentru insolvență (termen mediu)

Comisia va examina necesitatea armonizării mai profunde a regimurilor de insolvență bancară, cu scopul posibil de a soluţiona şi lichida băncile conform acelorași norme procedurale şi materiale în materie de insolvenţă. Este vorba în special de:

aprecierea oportunității procedurii administrative de lichidare pentru bănci, pentru a facilita o lichidare mai rapidă şi mai ordonată decât în cazul procedurii judiciare standard; armonizarea principiilor de bază ale legislației în domeniul insolvenţei bancare, inclusiv clasamentul de prioritate şi normele privind acţiunile în recuperare ( clawback ).

Comisia va publica un raport privind armonizarea mai profundă a legislaţiei în domeniul insolvenţei, până la sfârşitul anului 2012.

Un cadru integrat (termen lung)

Pe lângă revizuirea regulamentului ABE, prevăzută în 2014, Comisia va evalua modalitatea optimă de realizare a unui cadru mai integrat de soluţionare a grupurilor transnaționale. Acest cadru ar putea implica intervenția unei autorități a UE, dar capacitatea operaţională a unei astfel de autorități ar depinde de crearea, la nivelul UE, a unui regim de soluționare și de insolvenţă şi a unui fond de soluționare, finanţat pe o bază armonizată.

7. Concluzie

Viitoarele măsurile de politică expuse în prezenta comunicare vor consolida în mod semnificativ reziliența sistemului financiar prin garantarea faptului că întreprinderile şi autorităţile sunt mai bine pregătite să facă față problemelor şi mai capabile să le soluționeze într-un stadiu incipient. Comisia va continua desfășurarea acestor activități, în conformitate cu programul de lucru anexat, pentru a pune la dispoziția autorităţilor din Europa instrumentele şi resursele financiare necesare pentru a interveni eficient şi pentru a gestiona falimentul unei bănci sau al unei societăți de investiţii într-un mod ordonat, reducând la minimum impactul sistemic al falimentului şi costurile finale suportate de finanţele publice şi de contribuabili.

Viitoare măsuri de politică

Obiective | Măsură propusă | Termen |

Cadru de coordonare |

Garantarea faptului că toate statele membre dispun de un regim eficient de gestionare a crizelor care afectează băncile şi anumite societăți de investiţii, dotat cu competenţe suficiente şi armonizate de intervenţie timpurie şi de soluționare | Propunere de directivă privind gestionare a situațiilor de criză, care să prevadă în special: - competențe extinse în materie de supraveghere - cerinţe privind planificarea corespunzătoare, inclusiv planuri de redresare şi de soluționare - instrumente de soluționare armonizate | Primăvara 2011 |

Asigurarea cooperării şi coordonării eficiente între autorităţi în caz de faliment al unei întreprinderi transfrontaliere | Propunere de directivă privind gestionarea situaţiilor de criză, care să includă un cadru de coordonare transfrontalieră | Primăvara 2011 |

Garantarea disponibilității finanţării din sectorul privat pentru sprijinirea măsurilor de gestionare a crizei | Propunere de directivă privind gestionarea crizelor care să prevadă crearea de fonduri naţionale de soluţionare | Primăvara 2011 |

Evaluarea măsurilor de gestionare a crizelor necesare pentru alte instituţii financiare | Raport transmis Consiliului și Parlamentului European | Sfârșitul anului 2011 |

Insolvența |

Evaluarea reformelor regimurilor de insolvenţă bancară la nivelul UE necesare pentru a se asigura că lichidarea este o opţiune realistă pentru băncile aflate în faliment şi pentru soluţionarea deficienţelor actuale ale procedurilor de insolvenţă în cazul grupurilor bancare transnaționale. | Raport către Consiliu și Parlamentul European, însoțit, dacă este cazul, de o propunere legislativă | Sfârșitul anului 2012 |

Soluționarea integrată a grupurilor bancare transnaționale |

Evaluarea modalității optime de instituire a unui cadru pentru soluţionarea integrată a grupurilor bancare transnaționale, inclusiv prin intervenția unei autorităţi a UE în soluționare | De avut în vedere alături de revizuirea regulamentului de instituire a Autorității bancare europene | 2014 |

Evaluarea necesităţii creării unui fond de soluționare al UE, care să completeze o abordare integrată a soluționării grupurilor bancare transnaționale | De avut în vedere alături de revizuirea regulamentului de instituire a Autorității bancare europene | 2014 |

[1] Conform serviciilor Comisiei și informațiilor furnizate de statele membre prin intermediul Comitetului economic și financiar, până în decembrie 2009.

[2] Prin urmare, Comisia Europeană a solicitat o partajare a sarcinilor și a măsurilor, atunci când era oportun, pentru a limita aceste denaturări ale concurenței în conformitate cu dispoziţiile tratatului UE.

[3] COM(2009) 561.

[4] Informațiile referitoare la această conferință, inclusiv prezentările și documentele aferente, sunt publicate pe site-ul Comisiei, la adresa: http://ec.europa.eu/internal_market/bank/crisis_management/index_en.htm#conference

[5] COM(2010) 254.

[6] Textele celor două comunicări precedente ale Comisiei este disponibil la adresa: http://ec.europa.eu/internal_market/bank/crisis_management/index_en.htm

[7] Parlamentul European, A7-0000/2010, Comisia pentru afaceri economice și monetare, raportor: Elisa Ferreira.

[8] Ideile expuse în prezentul document corespund recomandărilor aflate în curs de elaborare de către CSF.

[9] Wall Street Reform and Consumer Protection Act (Pub.L. 111-203, H.R. 4173).

[10] Obiectivul de politică al Comisiei este includerea în acest cadru a acelor societăți de investiții al căror faliment riscă să provoace instabilitate sistemică. Comisia cercetează la ora actuală modalități de definire a acestei categorii de societăți.

[11] În sensul în care situația creditorilor nu trebuie să fie nici mai bună nici mai rea decât în cazul în care banca ar fi fost lichidată.

[12] Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE.

[13] Tratamentul unui astfel de transfer în cadrul regimului fiscal aplicabil va necesita atenţie. Tratamentul contabil poate de asemenea necesita de o examinare separată.

[14] Se vor aplica restricţiile obișnuite privind divulgarea informaţiilor confidenţiale de către autorităţile de supraveghere şi de către alte autorităţi.

[15] A se vedea secțiunea 4.1.

[16] Deciziile privind orice modificare necesară la nivelul grupului vor fi luate cu ajutorul supravegherii consolidate, în sensul Directivei 2006/48/CE.

[17] Articolul 136 din Directiva 2006/48/CE. Aceste competențe se aplică societăților de investiții în virtutea articolului 37 din Directiva 2006/49/CE.

[18] Activul net negativ reprezintă, în general, pragul luat în considerare în cadrul procedurilor ordinare de insolvenţă.

[19] Atât în cazul lichidării ordinare cât și în cazul lichidării organizate, în fapt, societatea dispare în totalitate sau parțial. Prin urmare, ea este tratată ca o societate care și-a încheiat activitatea.

[20] A se vedea secțiunea 3.6.

[21] Vânzarea unei instituţii sau a unei părţi a acesteia trebuie să se efectueze, în măsura în care este posibil în circumstanţele date, în mod deschis, transparent şi nediscriminatoriu. Aceasta este cea mai bună modalitate de a garanta că se plătește un preţ de piaţă echitabil şi, implicit, că nici un ajutor de stat nu este acordat cumpărătorului. Cu toate acestea, Comisia recunoaşte că vor exista circumstanţe în care vânzarea va trebui să fie finalizată într-o perioadă foarte scurtă pentru a menţine stabilitatea financiară. În astfel de cazuri, un proces normal de licitaţie publică nu va fi posibil, dar cerinţele privind transparenţa, deschiderea şi nediscriminarea vor trebui să fie respectate pe cât posibil.

[22] Scopul unei structuri bancă-punte este de a facilita accesul continuu la depozitele asigurate sau menținerea funcţiilor bancare esenţiale pentru o perioadă limitată, în perspectiva vânzării către sectorul privat atunci când condiţiile de piaţă se stabilizează.

[23] Aceste principiu este aplicat la ora actuală în mai multe jurisdicții.

[24] Trebuie acordată atenţie, la proiectarea instrumentului, astfel încât să nu se dezavantajeze anumite categorii de investitori, cum ar fi investitorii persoane fizice şi IMM-urile.

[25] Comisia consideră că, în principiu, orice reducere a datoriei trebuie să fie astfel aplicată încât să se respecte rangul creditorilor în caz de insolvenţă.

[26] Articolele 9, 10 şi 11 din textele de compromis ale Regulamentelor AES, adoptate de către Consiliul şi Parlamentul European.

[27] Articolul 12c și următoarele din textul de compromis ale Regulamentului ABE adoptat de Consiliul şi Parlamentul European.

[28] Articolul 23 din textele de compromis ale Regulamentelor AES adoptate de Consiliul şi Parlamentul European.

[29] Se consideră în general că resursele de stat sunt implicate în cazul în care fondurile provin din contribuţii obligatorii conform legislaţiei acelui stat şi sunt gestionate şi repartizate în conformitate cu legislaţia respectivă, chiar dacă ele sunt administrate de instituţii care nu aparțin autorității publice (a se vedea, de exemplu, cauza 173/ 73, Italia/Comisia Europeană, Rec.1974, p. 709, punctul 16).

[30] COM(2010) 368.