•Explicații detaliate cu privire la dispozițiile specifice ale propunerii

Articolul 1 stabilește obiectivele propunerii și clarifică faptul că intenția este de a stabili un paralelism cu DCSB în ceea ce privește mișcările de numerar care traversează frontierele externe.

Articolul 2 prevede o serie de definiții, în special ceea ce se înțelege prin „numerar”. Pentru a se ține seama de schimbările de comportament ale infractorilor care încearcă să evite obligația de declarare, sunt stabilite patru mari categorii: valută, instrumente negociabile la purtător, mărfuri utilizate ca rezerve de valoare cu un grad ridicat de lichiditate și carduri preplătite. Componentele celei de a doua, a treia și a patra categorii sunt descrise într-o anexă care poate fi modificată printr-un act delegat, sub supravegherea Consiliului și a Parlamentului European. Motivul care stă la baza acestei abordări este că infractorii care încearcă să evite declararea valutei o convertesc, în unele cazuri, în mărfuri prețioase precum monedele de aur. În cazul în care, astfel cum se propune, monedele de aur și lingourile de înaltă puritate sunt controlate, infractorii pot căuta alte mijloace de eludare, sub forma altor mărfuri. Este absolut necesar ca, pentru a răspunde acestor comportamente, să se poată adopta rapid măsuri, în cazul în care apare o necesitate evidentă. Atunci când are în vedere modificarea anexei, Comisia va evalua această necesitate în raport cu ușurința punerii în aplicare în teren, unde autoritățile competente trebuie să dispună de mijloacele tehnice pentru a determina rapid natura unei mărfuri și valoarea sa, precum și proporționalitatea măsurii din perspectiva drepturilor fundamentale.

Articolul 2 litera (i) definește termenul „activitate infracțională” prin trimitere la activitățile enumerate la articolul 3 alineatul (4) din Directiva (UE) 2015/849. În plus, a fost propusă o definiție a „activității infracționale” în sensul incriminării spălării banilor [nota de subsol Propunere de directivă privind combaterea spălării banilor prin dreptul penal COM (2016)826 final din 21 decembrie 2016]. După adoptarea de către colegiuitori a propunerii de directivă privind combaterea spălării banilor prin dreptul penal, Comisia va evalua dacă va fi necesar să se revizuiască Directiva (UE) 2015/849 în vederea alinierii definiției „activității infracționale”, după cum se reflectă în Directiva privind combaterea spălării banilor prin dreptul penal.

Articolul 3 prevede că persoanele fizice trebuie să declare sumele de 10 000 EUR sau mai mult și specifică modul în care se face declarația [în scris sau în format electronic, folosind formularul elaborat în temeiul articolului 15 litera (a)] și datele care vor trebui să fie furnizate.

Articolul 4 impune o obligație de informare în ceea ce privește numerarul neînsoțit (cum ar fi numerarul trimis prin transporturi de marfă sau colete), ceea ce va permite autorităților competente, atunci când apare un transport de numerar de 10 000 EUR sau mai mult, să își exercite puterea discreționară și să solicite expeditorului, destinatarului preconizat sau reprezentantului acestora să facă o declarație. Această abordare garantează că autoritățile pot obține informații complete, fără a fi necesar să se impună o sarcină declarativă sistematică, de exemplu privind expedierile între instituții financiare recunoscute. La fel ca în cazul declarațiilor prevăzute la articolul 3, se propune ca declarațiile de informare să fie depuse în scris sau în format electronic, folosind formularul elaborat în temeiul articolului 15 litera (a).

Articolul 5 conferă autorităților competente competențe de control și precizează că, în cazurile de infracțiuni, atunci când nu a fost făcută nicio declarație, acestea vor fi împuternicite să întocmească o declarație din oficiu.

Articolul 6 permite autorităților să înregistreze detaliile privind mișcările sumelor în numerar cu valori sub pragul de declarare sau de informare. Având în vedere impactul pe care îl are acest lucru asupra drepturilor fundamentale, în special în legătură cu reținerea temporară a numerarului în conformitate cu articolul 7, orice acțiune este supusă unui prag suficient de ridicat și necesită indicii privind activitatea infracțională. Se va aplica definiția din DCSB a „activității infracționale” (spălare de bani, finanțarea terorismului sau infracțiuni principale precum delictele fiscale).

Articolul 7 permite autorităților să rețină temporar numerarul în cazul în care o declarație sau declarație de informare ar fi trebuit să fie, dar nu a fost, făcută sau — indiferent de sumă — dacă există indicii cu privire la o activitate infracțională. Modalitățile detaliate pentru această reținere urmează să fie stabilite în legislația națională, dar este important să se sublinieze că aceasta constituie strict o măsură administrativă conservatoare, al cărei unic obiectiv este de a permite autorităților competente să rețină numerarul între momentul în care depistează o anomalie și momentul în care alte autorități, cum ar fi unitatea de informații financiare sau autoritățile judiciare, decid dacă există motive suficiente pentru a continua cu o anchetă și dacă să confiște pe cale judiciară sau să elibereze numerarul. Orice astfel de reținere temporară trebuie să fie justificată în funcție de circumstanțele specifice și este supusă unei căi de atac efective în conformitate cu legislația națională. În cazurile în care autoritățile competente nu iau o decizie în termenul stabilit pentru perioada de reținere temporară sau în cazul în care acestea decid că nu există motive pentru a reține în continuare numerarul, acesta ar trebui să fie pus imediat la dispoziția declarantului.

Articolul 8 impune autorităților competente să transmită în mod activ unității de informații financiare informațiile obținute în conformitate cu articolul 3, articolul 4, articolul 5 alineatul (3) sau articolul 6; simpla punere la dispoziția unității de informații financiare a acestor informații nu este suficientă. Informațiile ar trebui să fie transmise în conformitate cu normele tehnice prevăzute la articolul 15 litera (c).

Articolul 9 prevede schimbul de informații între autoritățile competente, și anume autoritățile vamale și alte autorități desemnate de către statele membre, în scopul aplicării regulamentului (de exemplu, polițiștii de frontieră, autoritățile fiscale etc.). Având în vedere caracterul transnațional al spălării banilor și al finanțării terorismului, precum și faptul că este posibilă intrarea sau ieșirea din Uniune printr-un singur stat membru și circulația în continuare fără a fi supus la controale suplimentare, este imperios necesar, în scopul analizei de risc și al prevenirii acestora, ca informațiile privind infracțiunile (nedeclararea, declarațiile din oficiu sau indicii cu privire la o activitate infracțională) să fie puse la dispoziția autorităților competente din alte state membre. Autoritățile competente ar trebui să fie în măsură și să pună aceste informații la dispoziția altor autorități care sunt însărcinate cu investigarea activității infracționale, astfel cum este definită în propunere, dar nu sunt desemnate în mod direct ca „autorități competente”, de exemplu poliția sau (în scopul depistării și al luării de măsuri împotriva infracțiunilor fiscale) autoritățile fiscale. Comisia ar trebui să fie notificată cu privire la orice indicii referitoare la o activitate infracțională care ar putea afecta interesele financiare ale Uniunii. De asemenea, ar trebui să se facă schimb de informații anonimizate din analiza de risc, precum și de rezultate ale analizei de risc între autoritățile competente din același stat și din celelalte state membre, în cazul în care acestea stabilesc faptul că amenințarea prezintă un risc ridicat în altă parte în Uniune. Schimbul de informații ar trebui să aibă loc în conformitate cu normele tehnice stabilite în temeiul articolului 15 litera (c) și utilizând formularul elaborat în temeiul articolului 15 litera (d).

Articolul 10 permite schimbul de informații cu țările din afara UE, sub rezerva acordului autorităților care au colectat informațiile inițial și a respectării tuturor dispozițiilor naționale și ale Uniunii în ceea ce privește transferul de date cu caracter personal către țările din afara UE.

Articolul 11 precizează că autoritățile competente care obțin date în temeiul prezentului regulament acționează în calitate de operatori ai datelor cu caracter personal obținute și că toate informațiile obținute în temeiul regulamentului intră sub incidența secretului profesional și trebuie să fie protejate în mod adecvat. Informațiile pot fi divulgate numai în cazul în care dispozițiile legale naționale permit acest lucru, în special în legătură cu procedurile judiciare în curs de desfășurare.

Articolul 12 restricționează prelucrarea datelor cu caracter personal în scopul prevenirii și combaterii activității infracționale. De asemenea, articolul stabilește perioada de păstrare a datelor din declarație și o fixează la cinci ani.

Articolul 13 prevede sancțiuni pentru nerespectarea obligației de declarare. Un element nou este obligația statelor membre de a informa Comisia cu privire la orice modificări ale dispozițiilor lor în materie de sancționare după intrarea în vigoare a regulamentului. Statele membre sunt libere să stabilească sancțiunile, dar orice sancțiune se aplică numai pentru nedeclarare în temeiul regulamentului și ar trebui să fie eficace, proporțională și disuasivă în această privință. În cazul impunerii unei sancțiuni pentru nedeclarare, autoritățile nu ar trebui să presupună sau să ia în considerare absența sau prezența unor infracțiuni principale subiacente cu privire la numerarul nedeclarat. Sancțiunea nu exclude necesitatea efectuării unei investigații separate privind posibilitatea unor fapte penale, care se află în afara domeniului de aplicare a regulamentului. Atunci când stabilesc sancțiunile pentru nedeclarare, statele membre ar trebui să țină seama de jurisprudența relevantă a Curții de Justiție a Uniunii Europene și a Curții Europene a Drepturilor Omului.

Articolul 14 conferă Comisiei competența de a adopta acte delegate, astfel încât să îi permită acesteia să modifice anexa, care enumeră componentele definiției „numerarului”. O astfel de flexibilitate este necesară pentru ca regulamentul să reziste probei timpului și să permită factorilor de decizie să reacționeze rapid la noile tendințe infracționale și să țină cont de evoluția standardelor internaționale și a celor mai bune practici. Orice modificare va fi supusă demonstrării necesității acesteia, în conformitate cu o abordare proporțională care garantează că autoritățile competente vor fi în măsură, în practică, să aplice orice completări și va face obiectul supravegherii de către Parlamentul European și Consiliu, care au autoritatea de a se opune după ce li s-a notificat adoptarea unui astfel de act și pot revoca autoritatea delegată, în orice moment. Înainte de a adopta un act delegat, Comisia consultă experți naționali ai statelor membre în domeniul controlului numerarului pentru a obține opiniile acestora.

Articolul 15 conferă Comisiei competențe de executare pentru a stabili măsuri care să asigure aplicarea uniformă a controalelor prin stabilirea, printre altele, a modelelor de formulare de declarații și de informare; normele tehnice pentru schimbul de informații (inclusiv sistemul electronic care urmează să fie utilizat), precum și normele și formatul pentru furnizarea către Comisie a informațiilor statistice anonime de către statele membre privind declarațiile și infracțiunile.

Articolul 16 instituie un Comitet pentru controlul numerarului, pentru care statele membre vor desemna experți naționali și care va asista Comisia în elaborarea actelor de punere în aplicare.

Articolul 17 se referă la furnizarea de informații către Comisie și precizează că statele membre furnizează informații referitoare la autoritățile competente pentru aplicarea Regulamentului privind controlul numerarului și la sancțiunile prevăzute pentru nedeclarare. De asemenea, statele membre ar trebui să furnizeze Comisiei informații actualizate cu privire la orice modificare ulterioară. Totodată, ar trebui să se furnizeze Comisiei date statistice anonime cu o frecvență stabilită de dispozițiile de punere în aplicare, dar cel puțin o dată pe an.

Articolul 18 se referă la măsurile de evaluare și specifică faptul că un raport este transmis de către Comisie Parlamentului European și Consiliului la cinci ani după intrarea în vigoare a regulamentului și, ulterior, din cinci în cinci ani.