[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 11.4.2008

COM(2008) 181 final

RAPORTUL COMISIEI CĂTRE CONSILIU ȘI PARLAMENTUL EUROPEAN

Raportul anual al Comisiei Europene privind Instrumentul de stabilitate în 2007 – Rezumat {SEC(2008) 446}

RAPORTUL COMISIEI CĂTRE CONSILIU ȘI PARLAMENTUL EUROPEAN

Raportul anual al Comisiei Europeneprivind Instrumentul de stabilitate în 2007 – Rezumat

INTRODUCERE

Prezentul raport este înaintat Parlamentului European şi Consiliului, în conformitate cu obligaţia de raportare prevăzută la articolul 23 al Regulamentului (CE) nr. 1717/2006 al Parlamentului European şi al Consiliului din 15 noiembrie 2006 de instituire a unui Instrument de stabilitate (Regulamentul privind Instrumentul de stabilitate). Acest articol prevede următoarele:

„Comisia analizează progresele înregistrate în punerea în aplicare a măsurilor luate în temeiul prezentului regulament şi prezintă Parlamentului European şi Consiliului un raport anual privind punerea în aplicare a asistenţei. Raportul este transmis, de asemenea, Comitetului Economic şi Social European şi Comitetului Regiunilor. Raportul prezintă, pentru anul precedent, informaţii privind măsurile finanţate, rezultatele activităţilor de monitorizare şi de evaluare, precum şi informaţii privind execuţia bugetară, în termeni de angajamente şi plăţi, informaţii defalcate pe ţări, regiuni şi sectoare de cooperare”.

Prezentul raport este, de asemenea, înaintat ca un supliment la informaţiile deja furnizate în conformitate cu obligaţia de raportare prevăzută la articolul 6 alineatul (6) al Regulamentului de instituire a unui instrument de stabilitate, care prevede următoarele:

„Cât mai devreme posibil şi, în orice caz, în termen de şapte luni de la adoptarea unor măsuri excepţionale de asistenţă, Comisia raportează Parlamentului European şi Consiliului, furnizând o prezentare generală a reacţiei comunitare aflate în curs şi prevăzute, inclusiv contribuţia solicitată altor instrumente de finanţare comunitare, situaţia documentelor de strategie pentru fiecare ţară şi pentru mai multe ţări, aflate în vigoare, şi rolul Comunităţii în cadrul reacţiei internaţionale şi multilaterale. De asemenea, acest raport precizează dacă şi pentru ce durată Comisia are intenţia de a continua măsurile excepţionale de asistenţă”.

Practica actuală, stabilită de Comisie pe parcursul anului 2007, este de a informa sistematic Parlamentul European şi Consiliul cu privire la măsurile excepţionale de asistenţă care vor fi susţinute în cadrul Instrumentului de stabilitate ca parte a răspunsului Uniunii Europene la situaţiile de criză. Având în vedere necesitatea gestionării cerinţelor de raportare ale fiecărui program individual, se propune folosirea prezentului raport şi a rapoartelor anuale viitoare pentru o actualizare globală a punerii în aplicare a tuturor măsurilor în curs, prezentate anterior, inclusiv a aspectelor în privinţa cărora nu au putut fi furnizate informaţii anterioare punerii în aplicare.

I. contextul Instrumentului de stabilitate

De mai mulţi ani, Comisia contribuie, în cadrul instrumentelor sale externe, la răspunsurile globale ale Uniunii faţă de situaţiile criză , ca urmare a dezastrelor naturale sau a crizelor politice din ţările terţe, în ultimul caz de multe ori alături de acţiuni comune ale UE în cadrul politicii externe şi de securitate comună (PESC) sau al politicii europene de securitate şi apărare (PESA). Între 2000 şi 2006, acest rol a fost jucat în special de mecanismul de reacţie rapidă (RRM) al CE în privinţa răspunsurilor la crizele cu caracter neumanitar. În ciuda pachetelor financiare modeste (de aproximativ 30 de milioane de euro pe an) şi a unei durate strict limitate a programelor (de cel mult şase luni), proiectele finanţate prin RRM au jucat un rol important într-o serie de strategii comunitare de răspuns la situaţiile de criză, stimulând, în multe cazuri, programe lansate în cadrul unor instrumente geografice sau având un caracter complementar în raport cu acţiunile PESC/PESA. De exemplu, RRM a fost folosit cu succes în urma crizei din Afganistan, ca răspuns la situaţia de criză generată de tsunami şi în cadrul procesului de pace din Aceh, în cadrul misiunii UE de asistenţă la punctele de frontieră din Republica Moldova şi Ucraina şi ca urmare a unei serii de alte crize din Africa, America Latină, Balcanii de Vest şi Orientul Mijlociu.

Lansarea Instrumentului de stabilitate în 2007 a mărit considerabil capacitatea de răspuns a Comisiei la situaţiile de criză, întrucât componenta răspunsului la situaţiile de criză constituie cea mai mare parte a acestui nou instrument (peste un miliard şi jumătate de euro din totalul care depăşeşte cu puţin două miliarde de euro pentru o perioadă de şapte ani)[1]. În raport cu RRM, componenta răspunsului la situaţiile de criză a Instrumentului de stabilitate beneficiază de o creştere considerabilă a alocărilor financiare (93 de milioane de euro în 2007 şi o medie de 230 de milioane de euro pe an pentru răspunsurile la situaţiile de criză pentru perioada 2007-2013) şi a duratei programelor (18 luni, cu posibilitatea prelungirii în anumite condiţii). Secţiunea II a prezentului raport şi documentul de lucru al serviciilor Comisiei, anexat, prezintă măsurile adoptate în temeiul articolului 3 al regulamentului privind Instrumentul de stabilitate, şi anume „asistenţă în situaţii de criză sau de criză iminentă”. Componenta de „răspuns la situaţiile de criză” a Instrumentului de stabilitate se află sub responsabilitatea directă a Direcţiei A a Direcţiei Generale Relaţii Externe (DG RELEX) a Comisiei Europene, cu implicarea sporită a delegaţiilor Comisiei în ţările terţe în etapa de punere în aplicare.

Instrumentul de stabilitate cuprinde şi o componentă pe termen lung, oferind „ asistenţă în contextul unor condiţii stabile de cooperare ”. Măsurile programabile din cadrul Instrumentului de stabilitate cuprind:

1. Măsuri transregionale pe termen lung în domeniul luptei împotriva ameninţărilor la adresa securităţii în temeiul articolului 4 alineatele (1)-(2) ale regulamentului privind Instrumentul de stabilitate . În documentul de strategie al Instrumentului de stabilitate pentru perioada 2007-2013, Comisia a identificat priorităţile acţiunilor pe termen lung în temeiul articolului 4 aliniatele (1) şi (2). În primul rând, susţinerea eforturilor internaţionale de luptă împotriva proliferării armelor de distrugere în masă, prin intermediul acţiunilor destinate îmbunătăţirii controlului eficient al substanţelor şi agenţilor chimici, biologici, radiologici şi nucleari, controlul bunurilor cu dublă utilizare şi redirecţionarea activităţilor oamenilor de ştiinţă în domeniul programelor de armament către activităţi paşnice (53 de milioane de euro pentru 2007-2008). În al doilea rând, susţinerea eforturilor globale şi transregionale pentru a face faţă ameninţărilor pe care le reprezintă traficul, terorismul şi crima organizată (19 milioane de euro pentru 2007-2008). Componenta pe termen lung a Instrumentului de stabilitate anulează unele linii bugetare anterioare (de exemplu în privinţa drogurilor).

Două alte priorităţi care se înscriu în temeiul articolului 4 alineatul (1) sunt ameninţările la adresa infrastructurii critice şi pericolele grave pentru sănătatea publică, cu un impact transnaţional potenţial. Aceste ultime domenii sunt noi şi vor necesita pregătiri ample pentru elaborarea de programe specifice. Comisia intenţionează să revină asupra acestor două domenii în cadrul unor programe indicative ulterioare.

Strategia pentru perioada 2007-2011 şi programul indicativ pentru 2007-2008 în temeiul articolului 4 din regulamentul de instituire a Instrumentului de stabilitate s-au bucurat în unanimitate de o opinie favorabilă din partea Comitetului pentru Instrumentul de stabilitate, cât şi din partea Parlamentului European, fiind adoptate în august 2007. Această componentă este programată de DG RELEX, dar este gestionată sub responsabilitatea directă a Oficiului de cooperare EuropeAid (DG AIDCO). Componenta este descrisă în Secţiunea IV a prezentului raport.

2. „Măsuri privind construirea capacităţii pre- şi postcriză” în temeiul articolului 4 alineatul (3) al regulamentului privind Instrumentul de stabilitate , denumit în continuare „pregătirea pentru situaţiile de criză”. Pentru perioada 2007-2008, acestei componente i s-au alocat 15 milioane de euro, din care 7 milioane de euro pentru 2007. Această componentă, de asemenea gestionată la nivel central de DG RELEX/A, este descrisă în Secţiunea III a prezentului raport.

II. răspunsuri la situaţiile de criză în cadrul Instrumentului de stabilitate (Articolul 3, LINIA BUGETARă 19.06.01)

II. 1. Instrumentul de stabilitate ca parte a setului de instrumente ale UE de răspuns la situaţiile de criză

Pentru ca UE să joace un rol mai important în politica externă şi de securitate, trebuie să prezinte capacitatea efectivă de a răspunde la situaţiile de criză din ţările terţe , pentru a sprijini readucerea acestor ţări pe drumul către o dezvoltare durabilă. Consolidarea capacităţilor Uniunii de a răspunde la crizele mondiale implică atât întărirea diferitelor instrumente de care dispune Uniunea (instrumente civile şi militare de gestionare a situaţiilor de criză, diplomaţie, cât şi ajutorul pentru dezvoltare sau politica comercială), cât şi asigurarea că aceste instrumente pot funcţiona împreună ca un tot unitar . Instrumentul de stabilitate completează în mare măsură celelalte instrumente ale Comunităţii de răspuns la situaţiile de criză, respectiv ajutorul umanitar[2], protecţia civilă (prin intermediul CMI)[3], sau alte instrumente financiare externe, atunci când sunt redistribuite de urgenţă ca răspuns la o situaţie de criză[4]. Aceste instrumente comunitare, împreună cu acţiunile comune ale UE din cadrul PESC/PESA, constituie elementul esenţial al capacităţii UE de răspuns la situaţiile de criză.

Încă înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, utilizarea complementară şi strâns coordonată a instrumentelor comunitare şi a PESC ca răspuns la crizele politice din ţările terţe a devenit regula de urmat. Dincolo de obligaţia înscrisă în Tratat de a asigura coerenţa acţiunilor externe, cetăţenii Europei şi restul ţărilor din lume se aşteaptă ca, într-o manieră generală, Uniunea să îşi asume acest rol. Niciun alt instrument nu ilustrează mai bine acest aspect decât componenta de răspuns la situaţiile de criză a Instrumentului de stabilitate: deşi rămâne un instrument al primului pilon, stabilit de Comisie, practica unei coordonări politice strânse cu statele membre ale UE (în special în cadrul Comitetului politic şi de securitate, dar şi în cadrul grupurilor de lucru geografice) l-a transformat într-un instrument comunitar receptiv din punct de vedere politic.

II. 2. Geneza programelor de răspuns la situaţiile de criză ale Instrumentului de stabilitate

Prin însăşi natura lor, programele de răspuns la situaţiile de criză ale Instrumentului de stabilitate nu pot fi planificate dinainte. Ele sunt dezvoltate ca răspuns la situaţii de criză sau de criză iminentă , atunci când nu se poate asigura un ajutor suficient de rapid de către alte instrumente financiare ale CE. În general, Instrumentul de stabilitate poate fi mobilizat în cazul unei noi crize politice importante sau în cazul unui dezastru natural, dacă există posibilitatea prevenirii unei crize sau oferirii de ajutor pentru soluţionarea unui conflict sau în cazul nevoii de a asigura condiţiile necesare pentru acordarea de asistenţă comunitară. Atunci când au fost utilizate ca răspuns la situaţiile de criză politică, măsurile adoptate în cadrul Instrumentului de stabilitate au fost uneori concepute şi puse în aplicare în paralel cu acţiunile PESC / PESA.

Nu poate exista un sistem automat de mobilizare a Instrumentului de stabilitate ca răspuns la orice situaţie de criză dată. În funcţie de caz, se apreciază dacă o „criză sau o criză iminentă” dintr-o ţară terţă justifică folosirea acestui instrument. Există exemple de crize îndelungate al căror caracter prelungit, prin însăşi natura lor, nu ar justifica finanţarea unor noi iniţiative în cadrul Instrumentului de stabilitate şi în cazul cărora sunt adecvate instrumentele geografice ale CE. În aceeaşi măsură, există situaţii în care potenţialul unei crize iminente este suficient pentru a justifica utilizarea instrumentului.

În timp ce Direcţiei Generale Relaţii Externe a Comisiei îi revine atribuţia de a propune noi măsuri de răspuns la situaţiile de criză în cadrul Instrumentului de stabilitate, iar Comisia are competenţa exclusivă de a stabili şi pune în aplicare programele din cadrul Instrumentului de stabilitate, ideile pentru noile programe ale acestuia sunt de multe ori dezvoltate într-o manieră flexibilă, prin discuţii cu o serie de actori ai UE (alte Direcţii Generale şi servicii ale Comisiei, delegaţii, dar şi în cadrul Consiliului, în cadrul fiecărui stat membru al UE, în cadrul Parlamentului European…), sau ai comunităţii internaţionale mai extinse (autorităţile din ţările beneficiare, agenţiile Naţiunilor Unite, acorduri bilaterale), sau cu actorii societăţii civile. Componentele programelor sunt identificate pe baza evaluării nevoilor şi a aspectelor cheie care vor fi abordate într-o anumită situaţie de criză. Uneori proiectele sunt concepute de la început de serviciile Comisiei, în timp ce, în alte cazuri, propunerile de proiecte, deja avansate, sunt primite din partea ONG-urilor sau a organizaţiilor internaţionale. În afara examinării iniţiale a propunerilor în vederea verificării eligibilităţii din punct de vedere legal şi a viabilităţii practice, în general sunt necesare şi acţiuni suplimentare de identificare şi negociere cu partenerii de punere în aplicare.

Procedurile de aprobare în cadrul Instrumentului de stabilitate sunt concepute pentru a asigura adoptarea rapidă a programelor , permiţând în acelaşi timp consultarea şi coordonarea necesare în prealabil. Spre deosebire de intervenţiile umanitare ale CE, care pot fi puse în aplicare în câteva zile sau în câteva săptămâni, intervalul de timp necesar pentru punerea în aplicare a programelor Instrumentului de stabilitate – de la evaluarea nevoilor iniţiale până la finanţarea primelor acţiuni pe teren – este în general de două sau trei luni. Acest lucru este de înţeles: în timp ce acţiunile umanitare sunt apolitice şi permit o punere în aplicare de urgenţă, acţiunile Instrumentului de stabilitate au un pronunţat caracter politic, neputând fi dezvoltate cu uşurinţă, fără o consultare politică adecvată în cadrul UE, cu autorităţile naţionale şi cu alţi actori internaţionali.

II. 3. Programele Instrumentului de stabilitate de răspuns la situaţiile de criză adoptate pe parcursul anului 2007

Componenta de răspuns la situaţiile de criză a Instrumentului de stabilitate reprezintă partea cea mai importantă a bugetului din capitolul 19.06 (91 milioane de euro în 2007)[5]. Această alocare a fost folosită aproape în întregime în 2007 : utilizarea creditelor de angajament a atins 99% din totalul disponibil, în timp ce utilizarea creditelor de plată a atins 68% din totalul disponibil[6] (a se vedea anexa pentru detalii). În timp ce utilizarea totală a creditelor bugetare disponibile nu este a priori obiectivul esenţial pentru un astfel de instrument, rata ridicată de consum a creditelor de angajament arată că se putea cheltui o sumă mai mare. Astfel, adoptarea unui număr de programe deja dezvoltate a trebuit să fie amânată pentru începutul lui 2008. Acest lucru denotă faptul că majorările de credite prevăzute pentru acest articol bugetar în cadrul perspectivelor financiare sunt justificate.

Măsurile adoptate în cursul anului 2007 variază deopotrivă din punct de vedere geografic şi tematic : se face trimitere la descrierile succinte ale proiectelor din anexe şi la tabelul recapitulativ. Unele programe adoptate în 2007 au început deja să genereze rezultate concrete.

Din punct de vedere tematic , măsurile susţinute acoperă o gamă variată de aspecte, care vizează nevoile specifice ale fiecărei situaţii conflictuale/post-conflictuale: asistenţă pe termen scurt pentru dezvoltarea şi promovarea unei reforme a sistemului de securitate în situaţiile post-conflictuale (Republica Democratică Congo, Guinea-Bissau, Liban), măsuri complementare în zone de desfăşurare a misiunilor PESA (de exemplu în Republica Democratică Congo, Afganistan, Ciad), susţinerea capacităţii regionale în domeniul consolidării păcii (UA – AMISOM Somalia, medierea UA-ONU în Darfur), statul de drept şi sistemul judiciar de tranziţie (Afganistan, Columbia, Haiti), susţinerea administraţiilor interimare (BCI Kosovo), soluţionarea conflictelor şi reconcilierea (Uganda, Zimbabwe, Birmania/Myanmar, Thailanda de Sud), evaluarea nevoilor post-conflictuale şi reabilitarea (tabăra de refugiaţi din Liban), sprijinirea populaţiilor strămutate (Liban, Siria) şi resursele conflictuale (procesul Kimberley prin facilităţi specifice).

În anul 2007 nu au fost finanţate programe importante de intervenţie în caz de dezastre , însă Instrumentul de stabilitate a sprijinit câteva evaluări ale necesităţilor în urma catastrofelor la sfârşitul lui 2007 şi la începutul lui 2008, care, probabil, se vor materializa în programe de intervenţie în caz de catastrofe în acest an.

Din punct de vedere geografic , cea mai mare parte a fondurilor (38,9 milioane de euro, respectiv aproximativ 43% din total) a fost alocată măsurilor din Africa subsahariană, şi anume în Ciad, Darfur, Somalia, Republica Democratică Congo, Uganda, Guinea-Bissau şi Zimbabwe (a se vedea anexa pentru detalii).

În Orientul Mijlociu , aproximativ 19,7 milioane de euro sau 22% din fonduri au fost alocate programelor din Liban , din Teritoriile palestiniene ocupate şi pentru sprijinirea refugiaţilor irakieni din Siria (a se vedea anexa pentru detalii).

Pentru Balcanii de Vest , a fost aprobată suma de 10 milioane de euro pentru finanţarea costurilor de funcţionare a biroului civil internaţional (BCI) în Kosovo (a se vedea anexa pentru detalii).

În America Latină şi Caraibe, s-au folosit 9 milioane de euro (aproximativ 10% din fonduri) pentru programele din Columbia, Haiti şi Bolivia (a se vedea anexa pentru detalii).

În cele din urmă, în regiunea Asia-Pacific , au fost puse la dispoziţie 5,9 milioane de euro, aproximativ 6% din totalul fondurilor, pentru programele Instrumentului de stabilitate din Afganistan, Thailanda de Sud şi Birmania/Myanmar (a se vedea anexa pentru detalii).

În afara programelor adoptate, enumerate mai sus, şi a măsurilor susţinute, o serie de măsuri pregătitoare (de exemplu, misiuni de evaluare de către experţi) au fost finanţate în cursul anului 2007 pentru programe conexe, care ar putea fi propuse în cadrul Instrumentului de stabilitate în 2008 (a se vedea anexa pentru detalii).

Delegaţiile Comisiei Europene din ţările beneficiare efectuează o monitorizare atentă şi periodică a tuturor programelor din cadrul Instrumentului de stabilitate. De multe ori, delegaţiile sunt şi direct responsabile pentru punerea în aplicare a programelor de asistenţă. Având în vedere faptul că primele programe din cadrul Instrumentului de stabilitate au început abia acum câteva luni, nu s-au realizat evaluări până în prezent.

II. 4. Primele lecţii învăţate din 2007

Primul an de funcţionare a componentei de răspuns la situaţiile de criză a Instrumentului de stabilitate a fost un succes. Deşi resursele şi structurile au fost departe de a fi optime, bugetul alocat măsurilor de răspuns la situaţiile de criză pentru 2007 a fost angajat în totalitate (a se vedea anexa). Programele adoptate au contribuit la eforturile făcute pentru a răspunde la situaţiile de criză din întreaga lume, completând în mod util (şi uneori în mod decisiv) alte măsuri de răspuns la situaţiile de criză adoptate de Uniunea Europeană.

Din punct de vedere tematic, mai multe programe susţinute au beneficiat de evoluţii politice şi conceptuale paralele la nivelul CE/UE şi, în special, de comunicările / orientările recente din domeniul reformei sistemului de securitate (RSS), Dezarmare, demobilizare şi reintegrare (DDR), orientările de gestionare integrată a frontierelor (GIF), statele fragile etc.

Din punct de vedere geografic , se consideră importantă abordarea situaţiilor de criză atunci când acestea se produc, fără a încerca să se stabilească în mod deliberat un echilibru între regiuni. De exemplu, în 2007 nu au fost finanţate programe în regiunea Noilor State Independente, deşi în această zonă s-au finanţat proiecte de mare amploare în trecut (EUBAM Moldova) şi este posibil să mai fie finanţate şi altele în 2008 (reforma constituţională şi a sistemului judiciar din Republica Kârgâzstan). De asemenea, în 2007 s-au alocat sume mai mici ţărilor din Asia, însă pentru 2008 se pregătesc programe importante pentru Bangladesh, Nepal etc.

III. componenta pregătirii pentru situaţiile de criză a Instrumentului de stabilitate (Articolul 4.3, LINIA BUGETARă 19.06.01)

În afară de componenta amplă şi în creştere de răspuns la situaţiile de criză, prezentată mai sus, Instrumentul de stabilitate aduce o inovaţie prin componenta de „pregătire pentru situaţiile de criză” (7 milioane de euro în 2007 şi alte 8 milioane de euro în 2008). Concepută ca un nou parteneriat de consolidare a păcii, această componentă urmăreşte mobilizarea şi consolidarea competenţelor societăţii civile în operaţiunile de consolidare a păcii. Componenta se va concentra în primul rând asupra consolidării directe a capacităţii „în amonte” a partenerilor implicaţi de a răspunde rapid unui scenariu de criză şi se va adresa, în primul rând, organizaţiilor societăţii civile, dar şi organizaţiilor internaţionale şi agenţiilor competente din statele membre ale UE. Activităţile din cadrul parteneriatului de consolidare a păcii sunt în prezent subiectul unui dialog constructiv cu subgrupul competent din cadrul Comisiei pentru Afaceri Externe a Parlamentului European.

Primul program anual de acţiune (2007) din cadrul parteneriatului de consolidare a păcii va finanţa (cu o sumă de 7 milioane de euro ), inter alia : activităţi de consolidare a capacităţii şi de avertizare timpurie şi schimburi de experienţă privind cele mai bune practici pentru organizaţiile societăţii civile; acţiuni de avertizare şi redresare rapide prin Programul Naţiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD) şi Uniunea Africană; formare pentru misiunile de stabilizare civilă. Un al doilea program anual de acţiune (2008) în valoare de 8 milioane de euro a fost aprobat recent de statele membre şi de Parlament, urmând să fie adoptat până la 31 martie.

IV. acţiuni pe termen lung ale Instrumentului de stabilitate (articolele 4.1 şI 4.2, LINIILE BUGETARE 19.06.02 şI 19.06.03)

Programul anual de acţiune pe anul 2007 a fost adoptat în decembrie 2007, pe baza strategiei şi programului indicativ pentru perioada 2007-2008. Programul anual de acţiune se concentrează asupra următoarelor acţiuni:

19.06.02.01 – ACţIUNI ÎN DOMENIUL REDUCERII RISCURILOR şI PREGăTIRII LEGATE DE MATERIALE SAU AGENţI CHIMICI, NUCLEARI şI BIOLOGICI

(1) Sprijinul acordat Centrului Internaţional pentru Știinţă şi Tehnologie din Moscova (ISTC) şi Centrului pentru Știinţă şi Tehnologie din Kiev, Ucraina (STCU) - Sumă: 15 milioane de euro

(2) Sistemul de gestiune a cunoştinţelor cu privire la traficul de arme chimice, biologice, radiologice şi nucleare (CBRN) - Sumă: 1 milion de euro

(3) Combaterea traficului ilegal cu materiale nucleare şi radioactive în ţările fostei Uniuni Sovietice - Sumă 5 milioane de euro

(4) Asistenţă la controlul exporturilor de bunuri cu dublă utilizare - Sumă: 5 milioane de euro

19.06.03.01 – ACţIUNI TRANSREGIONALE ÎN DOMENIILE CRIMEI ORGANIZATE, LUPTEI ÎMPOTRIVA TRAFICULUI, PROTECţIEI INFRASTRUCTURII CRITICE, AMENINţăRILOR LA ADRESA SăNăTăţII PUBLICE şI LUPTEI ÎMPOTRIVA TERORISMULUI

(1) Facilitatea de susţinere a experţilor - Sumă: 3,8 milioane de euro.

(2) Combaterea traficului din /spre Afganistan - Sumă: 5,2 milioane de euro în 2007.

În documentul de lucru al serviciilor Comisiei, anexat prezentului raport, se oferă detalii suplimentare cu privire la aceste programe şi la obiectivele lor. Punerea în aplicare a acestor programe va începe în 2008. De aceea, este prea devreme să se efectueze o evaluare a eficienţei acestora.

În prezent, Biroul de cooperare EuropeAid (AIDCO) lucrează la pregătirea programului anual de acţiune pentru 2008.

IV. 1. Lupta împotriva minelor şi Instrumentul de stabilitate

În ceea ce priveşte minele terestre antipersonal, trebuie amintit că Instrumentul de stabilitate nu este un instrument care să înlocuiască – din punct de vedere legal sau financiar – linia bugetară tematică abrogată a minelor terestre antipersonal. Principalele fonduri de susţinere a luptei împotriva minelor ar trebui să provină din instrumentele geografice şi de dezvoltare (Instrumentul de cooperare pentru dezvoltare, Instrumentul de asistenţă pentru pre-aderare, Instrumentul European de Vecinătate şi Parteneriat, pe lângă Fondul European de Dezvoltare) sau din instrumentul de ajutor umanitar în cazul situaţiilor de criză.

În privinţa Instrumentului de stabilitate, sprijinul luptei împotriva minelor este prevăzut, dar numai pe termen scurt (Articolul 3.2 h) şi cu unele limitări. Nu există prevederi pentru o posibilă susţinere în domeniul minelor terestre antipersonal în cadrul secţiunii pe termen lung a Instrumentului de stabilitate (articolul 4 - aplicabil „condiţiilor stabile”). Totuşi, acesta din urmă include armele de foc şi muniţia. În urma unui exerciţiu de inventariere, efectuat în cadrul serviciilor competente ale Comisiei, cu privire la planificarea fondurilor angajate pentru lupta împotriva minelor după abrogarea liniei bugetare cu privire la minele terestre antipersonal, a reieşit în mod clar că fondurile au scăzut cu o treime, care corespunde proporţiei acoperite de linia bugetară orizontală referitoare la minele terestre antipersonal în raport cu instrumentele geografice şi de dezvoltare (cele două treimi rămase). Relex A consolidează coordonarea internă din cadrul Comisiei, pentru a se asigura că se acordă atenţia necesară minelor terestre antipersonal şi că acestea sunt integrate în mod eficient în programele naţionale.

[1] Pachetul financiar global al Instrumentului de stabilitate pentru perioada 2007-2013 este de 2 062 000 000 de euro. Din această sumă, regulamentul precizează că pentru măsurile care intră sub incidenţa articolului 4 alineatele (1)-(3) nu se vor aloca mai mult de 7%, 15% şi respectiv 5%. Astfel, o sumă de cel puţin 73% sau 1 505 260 000 de euro din suma totală revine măsurilor care intră sub incidenţa articolului 3 sau fac parte din „răspunsul la situaţiile de criză”.

[2] La 18 decembrie 2007, preşedinţii Comisiei Europene, Parlamentului European şi Consiliului Uniunii Europene, în numele celor 27 de state membre ale UE, au semnat un „Consens european privind ajutorul umanitar”, definind o viziune comună a UE şi o abordare practică de stabilire a unor contacte eficiente pentru a oferi ajutor de bază pentru salvarea vieţii a milioane de oameni din întreaga lume. În prezent, Comisia elaborează un plan de acţiune pe 5 ani pentru a pune în aplicare angajamentele asumate la nivel comunitar prin acest consens. Adoptarea planului de acţiune şi punerea în aplicare ulterioară a acestuia vor consolida şi vor dezvolta în continuare capacitatea de răspuns a UE la crizele umanitare.

[3] Mecanismul comunitar de protecţie civilă, care se desfăşoară în interiorul şi în afara UE prin intermediul Centrului de monitorizare şi informare (CMI) al mecanismului, a fost consolidat în continuare pe parcursul anului 2007, inter alia pentru a permite Comisiei facilitarea şi, în unele cazuri, cofinanţarea (până la 50%) transportului ajutorului în domeniul protecţiei civile într-o ţară afectată de dezastre.

[4] În prezent, se realizează, de asemenea, acţiuni pentru îmbunătăţirea capacităţii de răspuns a Comisiei la situaţiile de criză. Conform recomandărilor anterioare ale raportului Barnier, reţeaua de peste 130 de delegaţii ale Comisiei în ţări terţe este în curs de consolidare, mai ales în privinţa coordonării/facilitării răspunsurilor la situaţiile de criză, având obiectivul construirii treptate a unui număr de poli regionali de expertiză multisectorială pentru răspunsul la situaţiile de criză. De asemenea, se fac în continuare eforturi pentru consolidarea coordonării ajutorului de urgenţă între reacţiile umanitare, protecţia civilă şi alte răspunsuri la situaţiile de criză, atât la nivelul sediilor centrale cât şi pe teren.

[5] Alocarea bugetară iniţială a articolului 19.06.01 era de 100 de milioane de euro, din care 7 milioane au fost rezervate pentru „pregătirea pentru situaţiile de criză” (a se vedea mai jos), rămânând 93 de milioane de euro pentru adoptarea de măsuri de răspuns la situaţiile de criză. Diferenţa dintre această alocare disponibilă iniţial de 93 de milioane de euro şi alocarea finală de 91 de milioane de euro se explică prin transferul excepţional de 2 milioane de euro către linia bugetară 19.06.03 pentru măsurile pe termen lung din cadrul Instrumentului de stabilitate. Acest transfer a fost necesar pentru a-i permite Comisiei să adopte o decizie de finanţare neprevăzută în cadrul componentei pe termen lung a Instrumentului de stabilitate vizând susţinerea în continuare a proiectului în curs de desfăşurare de gestionare a frontierelor în Filipine, pe o bază legală mai potrivită decât regulamentul ALA, în urma unei decizii a Curţii Europene de Justiţie.

[6] Nivelul uşor mai scăzut al ratei de plată decât cel planificat se explică prin faptul că plăţile în avans pentru mai multe programe din 2007 au fost efectuate la începutul lui 2008, după semnarea contractului.