Sinteză

I. În general, producătorii din Uniunea Europeană fabrică zahăr prin prelucrarea de sfeclă de zahăr, provenită de la cultivatori. Anterior reformei pieţei, Uniunea Europeană se afla printre cei mai mari producători de zahăr din lume. UE se situează, de asemenea, pe locul al doilea în clasamentul celor mai importanţi consumatori de zahăr. În 2006 s-a aprobat demararea unei reforme a pieţei zahărului, pentru a alinia acest sector la principiile fundamentale ale noii politici agricole comune, care vizează o orientare mai accentuată spre piaţă, şi pentru a asigura respectarea angajamentelor internaţionale ale Uniunii.

II. Obiectivele principale ale reformei au fost următoarele:

- asigurarea competitivităţii sectorului european al zahărului;

- stabilizarea pieţelor şi garantarea unei aprovizionări corespunzătoare cu zahăr;

- sprijinul în vederea asigurării unui nivel de trai echitabil pentru membrii comunităţii agricole, prin intermediul unor instrumente care să atenueze impactul semnificativ resimţit pe plan economic şi social, în mod direct sau indirect, la nivelul comunităţilor agricole din regiunile afectate.

III. Principalele caracteristici ale reformei au fost următoarele:

- reducerea cotelor de producţie cu 6 milioane de tone (aproximativ 30 % din volumul total al cotelor de producţie) până în septembrie 2010, până la un nivel considerat de Comisie drept adecvat pentru conservarea echilibrului pieţei;

- reduceri graduale ale preţului pentru tona de zahăr şi de sfeclă de zahăr, reducerile privind sfecla de zahăr fiind parţial compensate prin intermediul unor plăţi directe către cultivatori;

- crearea unui fond temporar de restructurare, finanţat printr-o taxă plătită de producători pentru cotele care le reveneau, suma aferentă ridicându-se la 6,2 miliarde de euro; acest fond era destinat în principal finanţării ajutorului pentru restructurare (4,7 miliarde de euro), finanţării ajutorului pentru diversificare (0,7 miliarde de euro) şi finanţării ajutorului tranzitoriu pentru rafinăriile cu activitate permanentă (0,2 miliarde de euro).

IV. Prin intermediul auditului Curţii s-a evaluat măsura în care obiectivele reformei au fost îndeplinite până în prezent.

V. În ceea ce priveşte competitivitatea sectorului european al zahărului, concluzia Curţii este că, per ansamblu, procesul de reformă nu a asigurat toate condiţiile necesare pentru competitivitatea viitoare a acestui sector al economiei UE printr-o reducere selectivă a capacităţilor neprofitabile de producţie. În primii doi ani ai reformei, nivelul scontat de renunţări voluntare la cote nu a fost atins. Începând din cel de al treilea an al reformei, s-au introdus modificări-cheie, iar nivelul-ţintă global de şase milioane de tone a fost în linii mari atins, deşi multe din renunţările la cote au venit şi din partea unor producători care nu se aflau în regiunile cele mai puţin competitive. Curtea remarcă, de asemenea, că reforma a inclus, pe de o parte, stimulente în vederea reducerii nivelului cotelor şi, pe de altă parte, alocări de cote suplimentare, teoretic pentru producătorii cei mai eficienţi, o parte din aceste cote suplimentare făcând însă ulterior obiectul renunţărilor. În plus, măsurile introduse au avut un impact limitat în ceea ce priveşte creşterea competitivităţii cultivatorilor la nivel individual, iar sistemul actual de cote moşteneşte din rigidităţile şi constrângerile celui vechi. De asemenea, se poate estima că presiunile externe predominante vor continua să reprezinte un motiv de îngrijorare pentru sectorul european al zahărului.

VI. Referitor la obiectivul de stabilizare a pieţei şi de garantare a unei aprovizionări corespunzătoare cu zahăr, concluzia Curţii este că, deşi până în prezent s-a asigurat o stabilitate relativă a pieţei, iar preţurile de pe piaţa UE a zahărului au dat dovadă de stabilitate, la niveluri apropiate de preţurile de referinţă, această stabilitate a fost obţinută prin intermediul unor cote de producţie care, la momentul actual, limitează producţia internă la un nivel clar inferior cererii de pe piaţa internă, şi anume la 85 % din consumul UE. Astfel, aprovizionarea Uniunii depinde din ce în ce mai mult de importuri, în condiţiile în care noile întrebuinţări ale zahărului generează o suplimentare a cererii pentru acest produs. Curtea atrage atenţia, de asemenea, asupra riscului crescând de delocalizare a unităţilor de producţie, în urma acordării accesului liber pentru importurile din statele beneficiare ale EBA. În acelaşi timp, Curtea doreşte să atragă atenţia asupra riscului de netransmitere către consumatori a scăderilor preţului zahărului. În cazul produselor prelucrate, se estimează că cea mai mare parte a sumelor cheltuite în minus de producători vor fi incluse în marja de profit a acestora, iar în cazul zahărului propriu-zis vândut cu amănuntul, această transmitere a reducerilor de preţ este influenţată de concentrarea reţelelor de distribuţie.

VII. În ceea ce priveşte succesul diferitelor instrumente/mecanisme în abordarea şi atenuarea corespunzătoare a problemelor legate de adaptarea la reformă, Curtea constată că, per ansamblu, încă nu se poate formula o concluzie cu privire la măsura în care instrumentele implementate au reuşit să atenueze impactul social şi economic semnificativ căruia a trebuit să-i facă faţă, direct sau indirect, comunitatea agricolă din regiunile afectate. În urma măsurilor de reformă, au fost închise aproximativ 80 de fabrici. Nici Comisia şi nici statele membre nu au acordat atenţia cuvenită monitorizării impactului social direct al închiderii unităţilor de producţie. În anumite state membre, Curtea a constatat întârzieri în implementarea măsurilor de diversificare având drept scop crearea de alternative la producţia de zahăr, precum şi întârzieri în îndeplinirea obligaţiilor de mediu. În plus, auditul nu a pus în lumină niciun element care să demonstreze că ajutorul tranzitoriu plătit întreprinderilor de rafinare a zahărului de trestie, ajutor în valoare de 150 de milioane de euro, s-ar fi bazat pe parametri obiectivi referitori la efectele reformei, în afară de pierderea "anumitor avantaje" deţinute anterior de întreprinderile în cauză.

VIII. Curtea doreşte să remarce că, deşi aproximativ 640 de milioane de euro vor rămâne probabil disponibile în cadrul fondului de restructurare în vederea alocării către FEGA, există şi o serie de costuri suplimentare semnificative legate de aceste măsuri, costuri care nu sunt imputate în mod direct secţiunii pentru agricultură a bugetului şi care vizează compensarea exportatorilor tradiţionali din statele ACP pentru reducerea de venituri suferită. Aceste costuri suplimentare fac ca, per total, costul reformei să fie cu 1,2 miliarde de euro mai mare faţă de sprijinul mediu acordat de la buget anterior reformei.

IX. Având în vedere aceşti factori, Curtea recomandă următoarele:

- ca instrumentele şi măsurile puse în practică în cazul în care se impun noi ajustări ale producţiei interne să fie concepute în aşa fel încât să se asigure o coerenţă de ansamblu şi, de asemenea, ca aceste instrumente şi măsuri să se bazeze pe o evaluare tehnică riguroasă a necesităţilor, precum şi pe criterii obiective;

- ca la nivelul Comisiei să se propună măsuri care să vizeze eliminarea rigidităţilor şi a constrângerilor din sistemul actual de cote, care au un impact negativ asupra competitivităţii cultivatorilor şi a producătorilor;

- ca eventualele decizii viitoare cu impact asupra producţiei de zahăr a Uniunii Europene să ia în considerare nivelul de producţie internă considerat necesar pentru acest produs având în vedere obiectivul de garantare a unei aprovizionări corespunzătoare, specificat în tratat;

- ca procesul de formare a preţurilor să facă obiectul unei monitorizări regulate din partea Comisiei şi, de asemenea, ca statele membre şi Comisia să vegheze la aplicarea corespunzătoare a dreptului concurenţei în acest sector, asigurându-se astfel îndeplinirea obiectivului specificat în tratat cu privire la garantarea unor preţuri rezonabile în aprovizionarea consumatorilor;

- ca la nivelul Comisiei şi al statelor membre să se ia urgent măsuri astfel încât măsurile de diversificare să devină rapid operaţionale şi să producă impactul vizat;

- ca serviciile Comisiei, precum şi statele membre să aibă o implicare mai activă în ceea ce priveşte asigurarea respectării pe deplin, de către fabricile care fac obiectul închiderii, a obligaţiilor de mediu asumate.

Introducere

Informaţii de fond şi situaţia anterioară reformei

1. Producătorii din Uniunea Europeană fabrică zahăr fie prin prelucrarea sfeclei de zahăr [1] provenite de la cultivatori, fie prin rafinarea de zahăr brut importat, obţinut din trestie de zahăr. La modul optim, cultivarea sfeclei de zahăr ar trebui să se realizeze în apropierea fabricilor unde se asigură prelucrarea, pentru a putea menţine costurile de transport la un nivel rezonabil şi, de asemenea, deoarece cantitatea de zahăr din sfeclă începe să scadă la scurt timp după recoltare. Majoritatea cultivatorilor de sfeclă de zahăr apelează la serviciile unor exploatatori de utilaje agricole, cărora le încredinţează activităţi precum semănatul şi recoltarea sfeclei. Sfecla de zahăr este ulterior transportată către fabrici, în vederea prelucrării. În fine, producătorii de zahăr vând zahărul fie în vrac, altor producători din domeniul alimentar sau nealimentar, fie sub formă ambalată, comercianţilor cu amănuntul.

2. Organizarea comună a pieţei în sectorul zahărului (OCP) a fost instituită în 1967 [2], pentru a le asigura un venit echitabil producătorilor din Comunitate şi pentru a stabiliza piaţa de profil. Producătorii din UE puteau vinde zahăr la preţuri garantate – altfel spus, preţuri de intervenţie, care au fost, în perioada 1996-2006, cu mult mai mari decât preţurile de pe piaţa mondială (a se vedea graficul 1).

Graficul 1

Preţul zahărului alb în perioada 1996-2006

+++++ TIFF +++++

1 Media aritmetică a preţurilor spot pentru zahărul alb, încărcat FOB – porturi europene desemnate, ambalat în pungi noi.

Sursa: Comisia (DG AGRI) – Agriculture in the European Union – STATISTICAL AND ECONOMIC INFORMATION (2000-2008) [Agricultura în Uniunea Europeană – INFORMAŢII STATISTICE ŞI ECONOMICE (2000-2008)].

3. Cotele de producţie repartizate statelor membre asigurau menţinerea producţiei totale în anumite limite. Pentru producţia externă se aplicau taxe la import, excedentul propriu de zahăr fiind exportat. Zahărul care era produs în cadrul cotelor alocate, însă care era excedentar în raport cu cererea pieţei făcea obiectul exportului cu restituiri la export [3]. Pentru zahărul produs în plus faţă de cotele alocate nu se acordau restituiri la export.

4. Anterior reformei, Uniunea Europeană se situa pe locul al treilea în clasamentul celor mai mari producători de zahăr din lume, cu o producţie anuală de peste 20 de milioane de tone; în ceea ce priveşte consumul, UE se situa pe locul al doilea [4]. În Uniunea Europeană exista, de asemenea, o producţie restrânsă de izoglucoză, aceasta fiind obţinută prin prelucrarea de amidon provenit, în general, din porumb sau din grâu/cartofi. Izoglucoza se utilizează frecvent în industria alimentară, în multe cazuri – de exemplu în producţia băuturilor răcoritoare – reprezentând un potenţial înlocuitor pentru zahăr. Producţia de izoglucoză din Uniunea Europeană a fost limitată prin stabilirea unor cote de nivel foarte scăzut [5]. Cote restrânse există şi pentru producţia de sirop de inulină, un îndulcitor obţinut dintr-o fibră extrasă din rădăcina de cicoare. În tabelul 1 sunt prezentate o serie de cifre-cheie referitoare la piaţa zahărului, atât pentru perioada anterioară reformei, cât şi pentru cea ulterioară acesteia.

5. În anii anteriori reformei, Uniunea Europeană a fost supusă unei presiuni din ce în ce mai mari în direcţia evitării exportului la preţuri subvenţionate a zahărului său excedentar, pe piaţa mondială. Aceste presiuni au condus, în cele din urmă, la adoptarea unei hotărâri a Organizaţiei Mondiale a Comerţului (OMC), hotărâre prin care UE a fost obligată să includă în plafonul său pentru exportul de zahăr atât exporturile de zahăr produs în afara cotelor, cât şi reexporturile de zahăr importat din regiunea ACP (Africa, zona Caraibilor şi Pacific). Astfel, începând din 2006, Uniunea Europeană nu mai poate exporta decât maximum 1,37 milioane de tone de zahăr alb subvenţionat, în timp ce media exporturilor anuale anterioare era de 6,5 milioane de tone [6]. Caseta 1 conţine o serie de informaţii suplimentare cu privire la hotărârea OMC.

Tabelul 1

Sectorul zahărului, înainte şi după reformă

Date pentru UE-25, perioada anterioară reformei | Date pentru UE-27, perioada ulterioară reformei [1001] |

producţie anuală de zahăr de peste 20 de milioane de tone (cifra nu include producţia pentru bioetanol) | producţie anuală de zahăr de 14-15,5 milioane de tone (cifra nu include producţia pentru bioetanol) |

285000 de cultivatori de sfeclă de zahăr, care cultivă 2,1 milioane de hectare cu sfeclă pentru producţia de zahăr şi care utilizează serviciile exploatatorilor de utilaje agricole; peste 8000 de cultivatori de trestie de zahăr şi o suprafaţă cultivată de 43000 de hectare, în principal în teritoriile aflate în afara continentului european | 164000 de cultivatori de sfeclă de zahăr, care cultivă 1,4 milioane de hectare cu sfeclă pentru producţia de zahăr şi care utilizează serviciile exploatatorilor de utilaje agricole; mai puţin de 8000 de cultivatori de trestie de zahăr |

189 de fabrici de zahăr, cu un număr total de 50000 de angajaţi | 114 fabrici de zahăr, cu un număr total de 30000 de angajaţi (patru dintre aceste fabrici se află în cele două noi state membre) |

16 producători de izoglucoză şi patru producători de sirop de inulină, cu o producţie totală de 820000 de tone | 10 producători de izoglucoză, cu o producţie totală de 690000 de tone (niciun producător de sirop de inulină) |

şapte rafinării cu activitate permanentă, care importă şi prelucrează anual 2 milioane de tone de zahăr brut obţinut din trestie de zahăr | 26 de rafinării cu activitate permanentă (dintre care 15 în noile state membre, Bulgaria şi România), care importă şi prelucrează anual 2,7 milioane de tone de zahăr brut obţinut din trestie de zahăr |

exporturi de 7,5 milioane de tone, dintre care 2,5 milioane de tone beneficiază de restituiri la export | exporturi maxime de 1,37 milioane de tone pentru zahărul produs în afara cotelor alocate, care nu beneficiază de restituiri la export |

un consum de peste 15 milioane de tone la nivelul de ansamblu al Uniunii Europene (cifra nu include producţia pentru bioetanol) | un consum de peste 15 milioane de tone la nivelul de ansamblu al Uniunii Europene (cifra nu include producţia pentru bioetanol) |

6. În plus, în 2001 Uniunea Europeană adoptase deja aşa-numita iniţiativă "Totul în afară de arme" (Everything but Arms – EBA), prin care se eliminau toate taxele la import pentru produsele din 49 de ţări în curs de dezvoltare. Această iniţiativă a avut un impact direct asupra sectorului zahărului, deoarece printre beneficiarii săi se aflau şase [7] dintre semnatarele Protocolului ACP privind zahărul. Un volum de exporturi de 3,5 milioane de tone din ţările EBA şi ACP către UE reprezintă unul dintre pragurile pentru declanşarea mecanismului de salvgardare prevăzut în cadrul Regulamentului privind acordurile de parteneriat economic. Anularea taxelor pentru zahărul exportat de aceste ţări a fost introdusă în 2001, pentru cantităţi limitate, rezervate pentru rafinare. Cantităţile exceptate de la plata taxelor au crescut apoi gradual, iar începând de la 1 octombrie 2009, pentru aceste importuri funcţionează un regim de acces liber, nerestricţionat.

Caseta 1

Hotărârea OMC

Membrii semnatari ai Protocolului de la Marrakech din 1994 din cadrul Acordului General pentru Tarife şi Comerţ (General Agreement on Tariffs and Trade – GATT) au convenit ca, printre altele, să reducă subvenţiile la export cu 36 % şi cantităţile subvenţionate cu 21 % de-a lungul unei perioade de şase ani. Fiecare membru semnatar şi-a prezentat în mod detaliat angajamentele asumate, în cadrul unei liste separate de concesii; listele au fost anexate la Protocolul de la Marrakech şi fac parte din GATT 1994.

În lista sa de concesii, Comunitatea Europeană a considerat exporturile sale de zahăr produs în afara cotelor (zahăr C) ca fiind nesubvenţionate, deoarece nu beneficiau de restituiri la export; de asemenea, fiind concomitent un importator şi un exportator extrem de important, Comunitatea a decis să nu includă în planul său de reduceri decât acele restituiri la export care corespundeau exporturilor nete (exporturile minus importurile). Pe această bază, Comunitatea a calculat o valoare de 1,612 milioane de tone pentru cantitatea sa subvenţionată de referinţă, cantitate care urma să fie redusă cu 21 %, până la 1,273 milioane de tone. Acest plafon a crescut apoi la 1,37 milioane de tone, în urma aderării la UE a unor noi state membre. Începând din acel moment, în funcţie de nivelul producţiei de zahăr C, exporturile totale puteau varia între 4 şi 7 milioane de tone. Respectarea acestor limite era asigurată prin intermediul sistemului de gestiune a licenţelor de export.

În urma unei "cereri de consultări" formulate de Brazilia, Thailanda şi Australia în 2002, Organul de soluţionare a litigiilor (OSL) din cadrul OMC a reexaminat angajamentele asumate de CE şi politica de export a acesteia. În raportul său final din 28 aprilie 2005, OSL a hotărât că textul listei de concesii a CE nu implica dreptul de a adăuga la plafonul stabilit acele exporturi efectuate până la concurenţa cantităţilor importate din regiunea ACP. De asemenea, raportul afirma că exporturile de zahăr C (produs în afara cotelor) trebuiau considerate ca fiind subvenţionate, neputându-se nici ele adăuga plafonului respectiv.

În practică, acest lucru a însemnat o reducere suplimentară a exporturilor europene, cu aproximativ 5 milioane de tone. Primul an de comercializare pentru care s-au aplicat integral aceste plafoane la export a fost 2006/07.

Reforma pieţei zahărului şi obiectivele vizate de reformă

7. Astfel, s-a considerat necesară reformarea pieţei zahărului, pentru a alinia OCP la principiile fundamentale ale noii politici agricole comune, care vizează o orientare mai accentuată spre piaţă, şi pentru a asigura în acelaşi timp, pe de o parte, echilibrul pieţei şi, pe de altă parte, respectarea angajamentelor internaţionale ale Uniunii, în speţă decizia OMC de încadrare a tuturor exporturilor subvenţionate ale UE în plafonul de 1,3 milioane de tone (a se vedea punctul 5) şi iniţiativa EBA, prin care ţărilor "cel mai puţin dezvoltate" li s-a acordat acces nelimitat pe piaţa UE, fără plata de taxe vamale, începând din 2009 (a se vedea punctul 6).

8. Reforma pieţei zahărului a fost aprobată de Consiliu în urma unei propuneri a Comisiei şi a intrat în vigoare în iulie 2006 [8]. Adoptarea măsurilor de reformă a fost precedată de consultări extinse cu principalele părţi interesate şi de o serie de evaluări de impact, care au stat la baza propunerii înaintate de Comisie în 2005.

9. Reforma a vizat obiective diverse, care erau parţial contradictorii şi a căror îndeplinire concomitentă era, astfel, dificilă. Principalele obiective stabilite au fost următoarele:

- asigurarea competitivităţii viitoare a sectorului european al zahărului, printr-o reducere a capacităţilor de producţie neprofitabile;

- stabilizarea pieţelor şi garantarea unei aprovizionări corespunzătoare cu zahăr;

- sprijinul în vederea asigurării unui nivel de trai echitabil pentru membrii comunităţii agricole, prin intermediul unor instrumente care să atenueze impactul semnificativ resimţit pe plan economic şi social, în mod direct sau indirect, la nivelul comunităţilor agricole din regiunile afectate.

Principalele caracteristici ale reformei

10. Principalele elemente din cadrul reformei sunt:

(a) menţinerea cotelor de producţie, dar reducerea volumului acestora cu 6 milioane de tone (aproximativ 30 % din valoarea totală a cotelor de producţie) [9] până în septembrie 2010, Comisia estimând că această reducere ar urma să permită conservarea echilibrului pieţei. S-a asigurat însă şi un anumit grad de flexibilitate, prin punerea la dispoziţia producătorilor a unor cote suplimentare, de aproximativ 1,5 milioane de tone, cote destinate în principal achiziţionării de către operatorii care se consideră competitivi în noile condiţii de pe piaţă;

(b) reduceri progresive ale preţului tonei de zahăr alb, de la un preţ de intervenţie [10] de 631,9 euro anterior anului de comercializare 2006/07 până la un preţ de referinţă [11] de 404,4 euro începând din anul de comercializare 2009/10;

(c) reduceri progresive ale preţului minim plătit cultivatorilor pentru tona de sfeclă de zahăr destinată producţiei în cadrul cotelor, de la 44,01 euro anterior anului 2006/07 [12] până la 26,29 euro începând din anul de comercializare 2009/10;

(d) sistemul de restituiri la export pentru exporturile de zahăr produs în cadrul cotelor nu a fost desfiinţat, însă s-a stabilit că, începând din anul de comercializare 2007/08, nu va mai fi folosit. Cu toate acestea, din cauza dezechilibrelor înregistrate pe piaţă în anul de comercializare respectiv, Comisia a aprobat şi pentru anul de comercializare 2007/08 o campanie de exporturi subvenţionate. Restituirile la export pentru exporturile de zahăr au fost sistate abia începând de la 26 septembrie 2008 [13];

(e) compensaţii parţiale [14] acordate cultivatorilor de sfeclă de zahăr pentru reducerea preţului sfeclei de zahăr, prin intermediul introducerii de drepturi la plată în cadrul schemei de plată unică (SPU) decuplate sau al unei plăţi separate pentru zahăr în noile state membre care nu aplică SPU. În anumite condiţii, cultivatorii puteau beneficia de încă o plată, menţinută ca ajutor cuplat pentru o perioadă de tranziţie de cinci ani. Spre deosebire de cazul cultivatorilor de sfeclă de zahăr, producătorilor de cereale care asigură aprovizionarea producătorilor de izoglucoză nu li s-au acordat compensaţii, considerându-se că reforma nu va determina o modificare substanţială a preţurilor acestor culturi;

(f) un fond temporar de restructurare, finanţat printr-o taxă plătită de producători pentru cotele care le-au fost alocate, suma totală aferentă ridicându-se la 6,2 miliarde de euro. Fondul temporar de restructurare a fost instituit, în principal, pentru a finanţa plăţile compensatorii acordate pentru renunţările voluntare la cote de producţie. Fondul de restructurare este gestionat de Comisie conform prevederilor referitoare la bugetul UE [15] şi s-a prevăzut ca eventualele sume rămase în cadrul fondului la închiderea acestuia, în septembrie 2012, să fie alocate către FEGA [16]. Fondul viza finanţarea următoarelor elemente:

(i) ajutorul pentru restructurare (4 750 de milioane de euro), acordat producătorilor care renunţă la cotele pe care le deţin şi la activitatea productivă aferentă acestora. 10 % [17] din ajutorul pentru restructurare a fost rezervat pentru cultivatorii de sfeclă afectaţi de renunţările de la nivelul cotelor de producţie şi pentru exploatatorii de utilaje agricole care le furnizau servicii cultivatorilor (a se vedea graficul 2);

(ii) ajutorul pentru diversificare (675 de milioane de euro), având drept scop stimularea creării de alternative la cultivarea de sfeclă sau de trestie de zahăr şi la producerea zahărului, în regiunile afectate de restructurarea acestui sector;

(iii) ajutorul tranzitoriu pentru rafinăriile cu activitate permanentă (150 de milioane de euro), având rolul de a le permite acestor producători să se adapteze la noile condiţii apărute în urma restructurării sectorului zahărului [18].

11. În anexa I se prezintă defalcat veniturile şi cheltuielile fondului de restructurare.

Graficul 2

Descriere generală a funcţionării fondului de restructurare

Venituri | Ajutorul prevăzut a fi acordat şi beneficiarii acestuia [1002] |

+++++ TIFF +++++

|

Prezentare generală a sistemelor de gestionare

12. În caseta 2 sunt prezentate în mod detaliat procedurile care trebuie urmate de către producători în vederea obţinerii ajutorului pentru restructurare.

Caseta 2

Procedurile privind solicitarea ajutorului pentru restructurare

Pentru a lua parte la programul de restructurare, producătorii interesaţi trebuiau să renunţe, integral sau parţial, la cotele care le reveneau şi să depună, la nivelul statului membru în cauză, o cerere vizând obţinerea ajutorului pentru restructurare. Cererea respectivă trebuia să includă un plan de restructurare, cu următoarele elemente:

- un plan social în care să se prezinte acţiunile planificate în ceea ce priveşte, mai ales, reconversia profesională, mutarea sau pensionarea anticipată a angajaţilor vizaţi de restructurare;

- un plan de mediu, în care să se prezinte acţiunile planificate în vederea asigurării conformităţii cu obligaţiile de mediu;

- un plan de afaceri, în care să se prezinte cum, când şi cu ce costuri se vor efectua închiderea fabricii/fabricilor şi dezafectarea, integrală sau parţială, a instalaţiilor de producţie; şi

- un plan financiar, în care să se detalieze toate costurile legate de planul de restructurare.

Autorităţile din statele membre aveau obligaţia de a verifica cererile depuse, asigurându-se că acestea respectă normele UE şi normele naţionale. După aprobarea cererii, producătorii puteau începe să deruleze activităţile prevăzute în planul de restructurare, având obligaţia de a depune în fiecare an un raport privind stadiul de execuţie. Ajutorul pentru restructurare era plătit producătorilor în două tranşe, după constituirea de către beneficiar a unei garanţii reprezentând 120 % din ajutorul urmând să fie primit. Deblocarea garanţiei respective depinde de realizarea activităţilor din planul de restructurare şi de rezultatele controalelor aferente efectuate de autorităţile naţionale.

13. Statele membre sunt responsabile de instituirea unor programe de restructurare naţionale, iar în ceea ce priveşte fondul de restructurare, responsabilităţile lor sunt următoarele:

(a) verificarea eligibilităţii cererilor depuse de producători pentru ajutorul pentru restructurare;

(b) impunerea unor obligaţii sociale şi de mediu pentru producători, în măsura în care acest lucru nu creează obstacole în calea procesului de restructurare;

(c) stabilirea ajutorului care le va fi acordat beneficiarilor, pentru cazurile în care regulamentele aplicabile prevăd această responsabilitate;

(d) efectuarea plăţilor către beneficiari pentru ajutorul de restructurare şi pentru cel de diversificare; şi

(e) monitorizarea, verificarea şi raportarea cu privire la implementarea ajutorului pentru restructurare şi a celui pentru diversificare.

14. Comisiei îi revine obligaţia de a monitoriza implementarea reformei şi de a propune acţiuni corective atunci când acest lucru se dovedeşte necesar. De asemenea, Comisia administrează fondul de restructurare. Statele membre trebuie să transmită Comisiei lista cererilor primite (precum şi copiile acestor cereri), programul naţional de restructurare, precum şi rapoarte privind implementarea activităţilor aferente ajutorului pentru restructurare.

Sfera şi abordarea auditului

15. Auditul Curţii a vizat evaluarea măsurii în care au fost îndeplinite obiectivele stabilite pentru reforma pieţei zahărului. În acest sens, Curtea a abordat următoarele aspecte:

(a) dacă reforma pieţei zahărului a creat condiţiile necesare pentru competitivitatea viitoare a sectorului european al zahărului;

(b) dacă reforma pieţei zahărului a stabilizat pieţele şi a creat condiţiile necesare pentru garantarea aprovizionării corespunzătoare cu zahăr;

(c) dacă diversele instrumente/mecanisme utilizate au asigurat o abordare optimă a problemelor legate de adaptarea la reformă şi o atenuare corespunzătoare a efectelor acestora.

16. În plus, în cadrul auditului s-a examinat conformitatea cu obligaţiile de mediu legate de dezafectarea fabricilor şi s-a avut în vedere, de asemenea, impactul probabil resimţit de consumatori în urma reducerii preţului zahărului. Auditul a vizat, de asemenea, costul reformei.

17. Probele de audit necesare au fost colectate şi analizate prin intermediul unei serii de interviuri şi al examinării sistemelor şi a diferite documente şi date – activităţi desfăşurate atât la nivelul Comisiei, cât şi în opt state membre (Republica Cehă, Franţa, Germania, Grecia, Irlanda, Italia, Polonia şi Spania [19]). Aceste activităţi s-au derulat începând de la sfârşitul anului 2008 şi până la mijlocul anului 2009 şi au vizat funcţionarea fondului de restructurare în primii trei ani de comercializare de după declanşarea reformei (2006/07-2008/09). S-au organizat întâlniri cu reprezentanţi ai Comitetului European al Producătorilor de Zahăr, ai Confederaţiei Internaţionale a Cultivatorilor de Sfeclă de Zahăr din Europa şi ai Comitetului Utilizatorilor Industriali ai Zahărului, pentru obţinerea opiniilor acestora cu privire la reforma pieţei zahărului.

18. În statele membre vizitate, auditul a inclus examinarea sistemelor utilizate de agenţia de plăţi în vederea implementării reformei, precum şi examinarea, inclusiv prin controale la faţa locului, a unui eşantion de plăţi efectuate în contul ajutorului pentru restructurare. De asemenea, au fost intervievaţi reprezentanţi ai părţilor interesate din sectorul zahărului (producători, cultivatori, exploatatori de utilaje agricole şi angajaţi ai fabricilor de zahăr).

Raport de audit anterior

19. Într-un raport special anterior, din 2001 [20], Curtea s-a aplecat asupra gestionării OCP în sectorul zahărului, examinând îndeplinirea obiectivelor de ansamblu ale politicii agricole comune. Raportul a pus în lumină preţurile ridicate impuse utilizatorilor de zahăr din Uniunea Europeană şi rigiditatea excesivă din cadrul sistemului de cote de producţie, cotele respective fiind concentrate la nivelul unui număr limitat de producători. Recomandările formulate în raport au vizat luarea de măsuri pentru creşterea competitivităţii acestui sector.

Observaţii

În urma reformei pieţei zahărului s-au creat condiţiile necesare pentru competitivitatea viitoare a sectorului european al zahărului?

20. Reforma a avut în vedere "[iniţierea unui] proces amplu de restructurare a sectorului în vederea unei reduceri semnificative a capacității de producție nerentabile în Comunitate" [21]. Se intenţiona, astfel, furnizarea unui stimulent economic în vederea renunţării voluntare la cotele de producţie, de către fabricanţii cu cea mai scăzută productivitate, cu luarea în considerare a necesităţii de a respecta angajamentele sociale şi de mediu legate de abandonarea producţiei [22].

21. Comisia a estimat că stimulentele economice oferite vor determina întreprinderile cele mai puţin productive (mai exact, fabricile care ar fi urmat să nu mai fie competitive după reducerile de preţ avute în vedere de reformă) să renunţe la cotele care le reveneau, acceptând compensaţia furnizată prin fondul de restructurare – fără să mai fie astfel nevoie de instrumente prin care să se vizeze în mod special anumite fabrici sau anumite regiuni.

22. În consecinţă, raţionamentul aflat la baza reformei a fost acela că renunţarea la 6 milioane de tone la nivelul unităţilor cu productivitate mai scăzută va duce la creşterea productivităţii medii şi va asigura, astfel, competitivitatea viitoare a acestui sector al economiei UE. S-a prevăzut însă şi un anumit grad de flexibilitate, prin punerea la dispoziţia producătorilor a unor cote suplimentare, de aproximativ 1,5 milioane de tone, cote destinate în principal achiziţionării de către operatorii care se considerau competitivi în noile condiţii de pe piaţă.

23. Competitivitatea sectorului european al zahărului depinde, pe de o parte, de eficienţa fabricilor în producerea zahărului şi, pe de altă parte, de capacitatea cultivatorilor de a le furniza producătorilor sfeclă de zahăr la preţuri competitive. Deşi obiectivul general al reformei era renunţarea de către întreprinderile cele mai puţin productive la cotele de producţie care le reveneau, în cadrul auditului s-a constatat că serviciile Comisiei şi autorităţile de management din statele membre nu dispuneau de nicio comparaţie a productivităţii individuale a diferiţilor producători sau a diferitelor fabrici. În plus, Comisia nu le-a solicitat statelor membre şi/sau operatorilor din acest sector să furnizeze datele necesare pentru ca implementarea reformei să poată fi evaluată din perspectiva productivităţii la nivel de producător/fabrică individual(ă).

24. Referitor la acest aspect, evaluarea de impact aferentă reformei nu a menţionat decât studii [23] prin care regiunile producătoare de zahăr erau clasificate în funcţie de profitabilitatea combinată – scăzută, medie sau ridicată – a cultivatorilor şi a producătorilor. În tabelul 2 se prezintă clasificarea atribuită diferitelor regiuni, precum şi nivelurile cotelor iniţiale de zahăr alb. Această clasificare s-a bazat pe datele disponibile la nivelul anului 2001 referitor la sectorul zahărului din UE. Datele respective nu au mai fost însă actualizate la formularea propunerii Comisiei, în 2005, cu toate că între timp apăruseră modificări semnificative, precum creşteri ale producţiei de sfeclă de zahăr în Spania şi în Regatul Unit şi gruparea/eficientizarea capacităţilor de producţie în Irlanda.

25. Pe baza clasamentului profitabilităţii prezentat în evaluarea de impact (având în vedere faptul că serviciile Comisiei nu dispun de date mai precise cu privire la competitivitatea individuală a diferiţilor producători sau a diferitelor fabrici), măsura în care producătorii din regiunile cu profitabilitate scăzută şi medie renunţă la cotele de zahăr alb este utilizată ca indicator al realizării obiectivelor reformei. Aceste cifre reprezintă însă valori medii, astfel că ele nu permit identificarea eventualilor producători şi/sau cultivatori cu profitabilitate individuală ridicată în cadrul zonelor cu profitabilitate globală scăzută – sau viceversa.

În primii doi ani ai reformei, renunţările voluntare la cote nu au atins nivelul scontat

26. În primii doi ani ai reformei, producătorii nu au renunţat voluntar decât la 2,2 milioane de tone, faţă de cele 6 milioane de tone vizate, cauza fiind adoptarea lentă din cel de al doilea an. Acest lucru a arătat în mod clar că operatorii din sectorul zahărului nu au considerat stimulentele oferite drept suficient de atrăgătoare pentru a încuraja renunţarea la cote.

27. Un factor esenţial care a stat la baza deciziei producătorilor de a accepta sau nu renunţarea la cote a fost incertitudinea cu privire la compensaţia financiară oferită. Statele membre puteau decide valoarea ajutorului de restructurare acordat producătorilor, cu condiţia rezervării a cel puţin 10 % din sumele aferente acestuia pentru cultivatori şi pentru exploatatorii de utilaje agricole. Astfel, la momentul depunerii cererilor pentru ajutorul de restructurare, producătorii nu ştiau la cât anume urmau să se ridice sumele compensatorii acordate.

Tabelul 2

Clasificarea atribuită fiecărui stat membru în funcţie de profitabilitatea combinată

Sursa: Comisia (unitatea C.5 din cadrul DG AGRI).

Stat membru | Nivelul profitabilităţii combinate [1003] | Cota iniţială [1004] (tone de zahăr alb) |

Irlanda | Scăzut | 2143923 |

Grecia |

Italia |

Portugalia (continentală) |

Republica Cehă | Mediu | 2923655 |

Danemarca |

Spania |

Letonia |

Lituania |

Ungaria |

Slovenia |

Slovacia |

Finlanda |

Belgia | Ridicat | 12895381 |

Germania |

Franţa (metropolitană) |

Ţările de Jos |

Austria |

Polonia |

Suedia |

Regatul Unit |

Alte state membre [1005] | Neinclus | 604114 |

TOTAL | | 18567073 |

28. În ceea ce priveşte decizia fermierilor de a continua cultivarea sfeclei de zahăr, un posibil alt factor a fost nivelul asistenţei aflate în continuare la dispoziţie. Pentru statele membre care renunţă la cel puţin 50 % din cote, legislaţia prevede că acei cultivatori care rămân în activitate beneficiază de o plată suplimentară, menţinută ca ajutor cuplat pentru o perioadă (de tranziţie) de cinci ani. Cele patru state membre cu profitabilitate combinată scăzută/medie care au înregistrat nivelul necesar de renunţări au beneficiat de acest ajutor [24], care a constituit, pentru cultivatorii rămaşi pe piaţa zahărului, un stimulent în direcţia continuării producţiei de sfeclă de zahăr timp de încă cinci ani.

29. Dincolo de calculele şi de motivele fiecărui operator în parte, ecartul dintre renunţările vizate şi cele efective ar trebui să fie analizat şi din perspectiva volumului global de renunţări vizate. Obţinerea unei renunţări substanţiale la cote – de aproximativ 30 % din total – strict pe baza deciziilor voluntare ale fabricanţilor celor mai puţin productivi nu putea constitui o aşteptare foarte realistă. Cota însumată a producătorilor din statele membre clasificate de Comisie ca având o productivitate "scăzută" şi "medie" se ridică, de altfel, la 5,1 milioane de tone – altfel spus, această cotă însumată este mai mică decât reducerea vizată de reformă. În plus, dacă toţi aceşti producători ar fi renunţat la cotele care le reveneau, în 13 state membre producţia de zahăr ar fi încetat cu desăvârşire.

30. În cadrul auditului s-a constatat că, într-unul din statele membre, singurul producător existent – care procedase, anterior reformei, la comasarea/eficientizarea capacităţilor sale de producţie şi care se definea drept unul dintre cei mai eficienţi producători europeni – a închis fabrica de zahăr pe care o deţinea şi care era mare, modernă şi potenţial eficientă, motivând că exista riscul ca scăderea preţurilor să reducă aprovizionarea cu sfeclă de zahăr până la un nivel neeconomic.

Începând cu cel de al treilea an al reformei, s-au introdus modificări-cheie…

31. După cum s-a precizat mai sus, renunţările voluntare din primii doi ani de comercializare, 2006/07 şi 2007/08, s-au situat sub nivelul scontat.

32. Pentru a putea atinge nivelul-ţintă global de 6 milioane de tone, în 2007 s-au introdus mai multe modificări-cheie în ceea ce priveşte fondul de restructurare [25]:

(a) cota rezervată producătorilor de zahăr în cadrul ajutorului pentru restructurare a fost majorată, fiind stabilită la 90 % din acest ajutor; de asemenea, pentru a asigura o compensaţie şi pentru cultivatorii afectaţi, acestora li s-a acordat o sumă de 237,50 euro pentru fiecare tonă produsă în minus, sumă plătită punctual (o singură dată);

(b) întreprinderile care se angajau să renunţe la cel puţin 13,5 % din cota care le-ar fi revenit în anul de comercializare 2008/09 erau scutite de la plata cuantumului temporar pentru restructurare pentru 13,5 % din cota aferentă anului 2007/08, valoarea taxei respective fiind de 173,80 euro pe tonă;

(c) pentru 2010, s-a anunţat aplicarea unei reduceri obligatorii şi necompensate a cotelor, în cazul în care renunţările voluntare nu se dovedeau suficiente pentru atingerea nivelului-ţintă stabilit. Această decizie urma să afecteze în cea mai mare măsură producătorii care nu renunţaseră încă absolut deloc la cote. Aceşti producători erau astfel impulsionaţi să ia la rândul lor în calcul renunţarea voluntară la cote de producţie.

… Iar nivelul-ţintă de 6 milioane de tone a fost, în mare, atins, renunţându-se inclusiv la 0,5 milioane de tone de izoglucoză şi sirop de inulină…

33. Aceste modificări aveau drept scop obţinerea nivelului dorit de echilibru pentru piaţa zahărului din UE, prin reducerea cu 6 milioane de tone a producţiei de zahăr, de izoglucoză şi de sirop de inulină. În urma introducerii acestor modificări, în 2008 şi în 2009 producătorii au renunţat la aproximativ 3,6 milioane de tone din cotele care le reveneau. La nivelului anului 2009, totalul fabricilor închise era de aproximativ 80, iar nivelul total al renunţărilor se ridica la 5,77 milioane de tone, 5,23 milioane de tone reprezentând cantitatea aferentă strict cotei de zahăr. Producătorii de izoglucoză au renunţat la 0,22 milioane de tone, iar producătorii de sirop de inulină au renunţat în totalitate la cotele disponibile, care se ridicau la 0,32 milioane de tone (anexa II conţine mai multe detalii în acest sens). S-a evitat astfel necesitatea unei reduceri masive a producţiei la final.

… Deşi o parte din renunţările la cote au venit din partea unor producători care nu se aflau printre cei mai puţin competitivi

34. Serviciile Comisiei au confirmat că, după cel de al doilea an al perioadei de restructurare, a devenit evident că reducerea vizată a cotelor nu putea fi obţinută doar prin încetarea producţiei de zahăr în fabricile cele mai puţin competitive, din regiunile cele mai puţin propice pentru cultivarea sfeclei de zahăr. S-a creat, astfel, un stimulent puternic care să determine toţi producătorii să renunţe la o anumită parte din cotă, pentru a putea obţine reducerea globală necesară şi pentru a permite crearea unui nou echilibru pe această piaţă.

35. În cadrul auditului s-au identificat situaţii în care diverse întreprinderi, considerându-se printre cele mai productive, au cumpărat cote suplimentare de zahăr, iar ulterior au renunţat la acestea, motivul principal al renunţării fiind evitarea riscului unei reduceri necompensate a cotelor. În Franţa, Germania şi Polonia, reprezentanţii producătorilor care au fost intervievaţi în cadrul auditului au declarat că principalul motiv pentru care au renunţat la o parte din cote a fost evitarea riscului unei reduceri finale necompensate financiar.

36. În plus, datele disponibile pentru fiecare an de comercializare şi pentru fiecare stat membru cu privire la renunţări arată că renunţarea la producţia în regim de cotă a avut loc la nivelul tuturor categoriilor de productivitate, deşi obiectivul iniţial a fost acela de a stimula renunţarea la cote din partea fabricanţilor de zahăr cu cea mai redusă productivitate.

37. Per total, s-a renunţat la cote de aproape 6 milioane de tone, 5,2 milioane de tone din această cantitate corespunzând zahărului alb. Deşi în regiunile cu productivitate scăzută/medie (conform clasificării regiunilor) s-a renunţat la o proporţie mult mai importantă din cotele disponibile pentru producţia zahărului, 2,4 milioane de tone din renunţările globale au provenit de la producătorii ale căror fabrici erau situate în regiuni considerate de Comisie drept foarte competitive – ceea ce corespunde unui procent de aproximativ 47 % din renunţările globale şi unui procent de 19 % din cotele iniţiale deţinute de producătorii în cauză (a se vedea anexa III).

38. Această situaţie pune sub semnul întrebării eficacitatea, din perspectiva producătorilor, a măsurilor introduse pentru a asigura competitivitatea viitoare a sectorului zahărului. În special, măsurile introduse începând cu cel de al treilea an al reformei nu au fost suficient de precis orientate pentru a asigura îndeplinirea obiectivului vizat.

Reforma a introdus stimulente pentru reducerea nivelului cotelor şi, în acelaşi timp, a inclus alocarea unor cote suplimentare

39. Reforma pieţei zahărului a introdus o diversitate de mecanisme, aflate uneori în contradicţie unele cu celelalte. Unul dintre aceste mecanisme este legat de stabilirea nivelului dorit al producţiei în regim de cotă.

40. Pe de o parte, reforma a introdus un ajutor pentru restructurare, menit să încurajeze producătorii de zahăr să renunţe la cote de producţie, pentru a menţine stabilitatea pieţei [26]; pe de altă parte, în vederea asigurării unei tranziţii fără probleme în contextul hotărârii OMC (a se vedea punctul 5), în cadrul reformei s-au pus la dispoziţie, pentru aceiaşi producători, cote suplimentare de producţie de până la 1,5 milioane de tone [27], structurate după cum urmează:

- "cote adiţionale de zahăr": producătorii de zahăr puteau solicita alocarea unui volum total de cote suplimentare de până la 1,1 milioane de tone, sub condiţia achitării a 730 de euro pentru fiecare tonă suplimentară astfel alocată (suma respectivă fiind plătită o singură dată). S-au achiziţionat aproximativ 1 milion de tone;

- "cote adiţionale de izoglucoză": s-au alocat cote adiţionale de 300000 de tone pentru producţia de izoglucoză, alocarea fiind gratuită şi proporţională cu nivelul cotelor de izoglucoză deja deţinute de întreprinderile în cauză;

- "cote suplimentare de izoglucoză": întreprinderile din Italia, Lituania şi Suedia puteau solicita alocarea unui volum global de încă 103000 de tone de izoglucoză, sub condiţia achitării a 730 de euro pentru fiecare tonă suplimentară astfel alocată (suma respectivă fiind plătită o singură dată). Până la data efectuării auditului, niciun producător nu solicitase realizarea de achiziţii din aceste cote.

41. Deşi punerea la dispoziţie a unor cote suplimentare poate fi justificată din perspectiva asigurării competitivităţii, producătorii vizaţi fiind cei cu o eficienţă mai ridicată, această măsură a dus, inevitabil, la creşterea nivelului global de reducere a cotelor care era necesar pentru obţinerea echilibrului dorit al pieţei.

42. Cotele suplimentare de zahăr alocate efectiv întreprinderilor au fost de aproximativ 1 milion de tone, întreprinderile beneficiare efectuând o plată unică de 730 de euro pentru fiecare tonă astfel alocată. În cadrul auditului s-au identificat însă cazuri în care întreprinderile au renunţat, în schimbul compensaţiei aferente, la aceste cote suplimentare de zahăr recent achiziţionate; această situaţie a apărut mai ales în cea de a doua fază a reformei, din cauza dorinţei de a evita o reducere a cotelor neînsoţită de compensaţii financiare, reducere care fusese anunţată în 2007 [a se vedea punctul 32 litera (c)]. Suma plătită de întreprinderi pentru achiziţionarea cotelor suplimentare a corespuns, în mare, cu suma primită ulterior de aceleaşi întreprinderi pentru renunţarea la cotele respective, impactul financiar putând fi astfel considerat în linii mari neutru. Nu există însă nicio justificare logică pentru creşterea cotelor, pe de o parte, şi luarea ulterioară de măsuri pentru a le reduce, pe de altă parte. În plus, această politică a avut şi consecinţe financiare negative pentru bugetul UE, după cum se explică în continuare.

43. Întreprinderilor li s-au alocat în mod gratuit cote adiţionale de izoglucoză de 300000 de tone, aceleaşi întreprinderi fiind apoi recompensate financiar pentru a renunţa la cote. Până la nivelul anului 2009, producătorii de izoglucoză renunţaseră la un volum de producţie de 222316 tone şi beneficiaseră, în schimbul acestor renunţări, de ajutoare pentru restructurare al căror cost este estimat la aproximativ 97 de milioane de euro [28]. Concluzia este că, în cadrul reformei, întreprinderile au fost plătite pentru a renunţa la cote care le fuseseră acordate gratis. Motivul includerii acestor cote adiţionale gratuite în reducerile ulterioare ale cotelor nu este absolut deloc clar. Mai mult, nu se poate aduce nicio justificare pentru costurile suplimentare generate de aceste decizii.

Măsurile introduse au avut un impact limitat în ceea ce priveşte creşterea competitivităţii individuale a cultivatorilor

44. Competitivitatea cultivatorilor de sfeclă de zahăr – altfel spus, capacitatea lor de a le furniza producătorilor sfeclă de zahăr la preţuri competitive – depinde de măsura în care îşi pot reduce costurile de cultivare per tonă astfel încât să ţină pasul cu reducerile preţului zahărului determinate de reformă. Însă, deşi în cadrul reformelor s-a furnizat o compensaţie parţială, prin schema de plată unică, pentru scăderea veniturilor cultivatorilor în urma reducerii semnificative a preţurilor minime plătite pentru sfecla de zahăr, măsurile introduse au avut un impact limitat în ceea ce priveşte creşterea competitivităţii cultivatorilor la nivel individual.

45. În evaluarea de impact a Comisiei, s-a examinat pragul de rentabilitate din anumite state membre (sau preţul minim necesar, în medie, pentru ca un cultivator să nu renunţe la sfecla de zahăr în favoarea altei culturi), concluzia fiind aceea că, în majoritatea statelor membre respective, pragul de rentabilitate al cultivatorilor de sfeclă de zahăr era cu mult mai mare (a se vedea tabelul 3) decât preţul minim stabilit pentru sfecla de zahăr cu începere din octombrie 2009, care este de aproximativ 26 de euro pe tonă.

Tabelul 3

Clasificarea anumitor state membre în funcţie de pragul de rentabilitate mediu estimat pentru sfecla de zahăr, la nivel de exploataţie agricolă

Sursa: date bazate pe documentul Comisiei SEC(2005) 808, p. 11.

Valori mult peste 25 de euro/tonă | Valori apropiate de 25 de euro/tonă |

Stat membru | Prag (preţ minim) de rentabilitate euro/tonă | Stat membru | Prag (preţ minim) de rentabilitate euro/tonă |

Finlanda | 44 | Belgia/Ţările de Jos | 30 |

Italia | 42 | Danemarca | 25 |

Regatul Unit | 40 | Franţa | 26 |

Austria | 40 | Germania | 30 |

Spania | 36 | |

Suedia | 34 |

Grecia | 34 |

46. În plus, întrucât cultivarea sfeclei de zahăr ar trebui să aibă loc în apropierea fabricilor care asigură prelucrarea (a se vedea punctul 1), livrarea recoltei către o altă fabrică, în cazul închiderii celei locale, este dificilă pentru cultivatori. De aceea, în mai multe cazuri, dacă producătorul local de zahăr a decis să îşi închidă fabrica, acei fermieri dispuşi sau capabili să îşi sporească eficienţa (de exemplu prin creşterea producţiei la hectar) nu au mai beneficiat de posibilitatea de a face acest lucru. În cadrul auditului s-au identificat cazuri de fabrici de zahăr închise de producători din cauza capacităţii relativ scăzute şi a tehnologiei depăşite, în ciuda faptului că fermierii din regiunea aferentă atingeau cele mai ridicate producţii la hectar pentru sfecla de zahăr.

47. Având în vedere aceste elemente, se poate spune că propunerile din cadrul reformei nu au oferit stimulente pentru creşterea competitivităţii cultivatorilor care doreau să activeze în continuare în acest sector.

Sistemul actual de cote moşteneşte rigidităţi şi constrângeri care existau şi în cel vechi

48. Raportul special anterior al Curţii cu privire la OCP în sectorul zahărului (a se vedea punctul 18) a atras atenţia asupra rigidităţilor legate de sistemul de cote, concluzionând că "existenţa cotelor naţionale a împiedicat migrarea producţiei către regiunile cele mai eficiente" [29] şi că "forţele concurenţiale normale nu sunt prezente, existând câteva cazuri de amenzi acordate producătorilor de zahăr pentru practici anticoncurenţiale" [30]; de asemenea, în raportul respectiv s-a precizat că existenţa de bariere în calea intrării pe piaţă a noilor cultivatori de sfeclă de zahăr era un aspect care merita atenţie din partea Comisiei [31].

49. În acest sens, printr-o comunicare a Comisiei din anul 2004 [32] s-a propus iniţial o reformă a sectorului zahărului care să fie bazată pe o reducere uniformă a cotelor şi care să vizeze promovarea transferabilităţii cotelor de la un producător la altul în Uniunea Europeană. Această propunere nu a fost însă adoptată, deoarece majoritatea statelor membre au fost împotriva ideii de transfer intracomunitar de cote.

50. În ceea ce priveşte eficienţa producţiei în acest sector, trebuie spus că menţinerea unor rigidităţi şi a unor constrângeri în noul sistem de cote (precum stabilirea de cote cantitative la nivelul fiecărui cultivator în parte în anumite state membre, lipsa posibilităţii de a tranzacţiona cotele şi caracterul limitat al posibilităţilor de a le transfera) conduce la o rigiditate excesivă a capacităţilor de producţie şi reduce, atât pentru cultivatori, cât şi pentru producători, posibilităţile de creştere a eficienţei. Auditul Curţii a confirmat că, în unele dintre statele membre auditate, restricţiile în ceea ce priveşte cotele creează un obstacol în calea intrării pe piaţă a unor potenţiali noi cultivatori, iar "drepturile de livrare" pe care le deţin cultivatorii deja existenţi nu pot fi modificate fără acordul deţinătorilor înşişi. Acest lucru duce la constrângeri semnificative pe piaţa producţiei de zahăr.

51. Deşi anumiţi producători au încercat să depăşească aceste constrângeri prin intermediul unor iniţiative private, constrângerile respective îngreunează, per ansamblu, aplicarea principiului sustenabilităţii economice; conform evaluării de impact realizate pentru măsurile de reformă, sustenabilitatea economică trebuia îmbunătăţită prin "deplasarea accentului dinspre principiul alocării de cote de producţie, principiu care se regăseşte în prezent în structura regimului de cote de zahăr, înspre luarea de măsuri pentru crearea unui sector al zahărului mai competitiv şi mai orientat către piaţă".

Reforma pieţei zahărului a stabilizat pieţele şi a creat condiţiile necesare pentru garantarea aprovizionării corespunzătoare cu zahăr?

52. Reforma acestui sector a vizat, printre alte aspecte, stabilizarea pieţelor şi crearea condiţiilor necesare pentru garantarea aprovizionării corespunzătoare cu zahăr [33]. Auditorii Curţii au examinat măsura în care a fost îndeplinit acest obiectiv.

Preţurile de pe piaţa zahărului din ue au fost stabile până în prezent, la valori apropiate de cele ale preţurilor de referinţă

53. Auditul a examinat în ce măsură s-a asigurat un echilibru al pieţei zahărului, în sensul concordanţei dintre nivelul consumului şi cel al producţiei şi al importurilor nete (importuri minus exporturi), precum şi în sensul alinierii preţurilor pieţei la preţurile de referinţă.

54. În urma auditului s-a constatat că, în primii trei ani ai perioadei vizate, piaţa zahărului a fost stabilă în Uniunea Europeană; după cum se arată în graficul 3, datele referitoare la preţurile practicate indică o stabilitate a pieţelor la niveluri apropiate de preţurile de referinţă, de la începutul reformei.

Garantarea unei aprovizionări corespunzătoare: nivelul cotelor de producţie se situează sub cel al consumului din uniunea europeană, ue fiind acum importator net

55. Piaţa zahărului a trebuit să facă faţă dublului fenomen al creşterii importurilor şi al reducerii posibilităţilor de a realiza exporturi subvenţionate. Începând de la 1 octombrie 2009, nu mai există niciun fel de restricţii cantitative pentru importurile din aşa-numitele "ţări cel mai puţin dezvoltate" (TPD), care sunt beneficiarele iniţiativei "Totul în afară de arme" (Everything But Arms – EBA).

Graficul 3

Preţul zahărului alb pe perioada reformei

+++++ TIFF +++++

Note:

1 Preţ mediu pentru zahărul alb pe teritoriul Comunităţii, comunicat de producătorii şi de rafinăriile din UE (preţuri franco fabrică/EXW pentru cristale granulate omogene, calitate standard, în vrac sau ambalat în pungi de mari dimensiuni).

2 Preţul de referinţă indicat în Regulamentul (CE) nr. 318/2006.

3 Preţuri futures în cotaţiile de pe piaţa Liffe Londra (zahăr alb de calitate standard, franco la bord şi stivuit).

Sursa:

(1-2) Comisia (unitatea C.5 din cadrul DG AGRI ).

(3) L'économie sucrière 2010 (Sectorul economic al zahărului 2010) şi statisticile lunare – France Agrimer.

56. Astfel, principalul factor de stabilizare a pieţei a devenit nivelul de producţie internă necesar pentru satisfacerea cererii din UE. Măsurile de reformă au vizat reducerea producţiei interne, prin renunţările la cote, obiectiv care a fost în mare parte îndeplinit; acest proces a transformat însă natura ofertei de pe piaţa UE, trecându-se de la un nivel al producţiei de zahăr care era mult mai mare decât consumul intern la un nivel de producţie semnificativ mai scăzut decât consumul, ceea ce face ca Uniunea Europeană să fie un importator net, cu o producţie internă care acoperă 85 % din necesarul său de consum (a se vedea graficul 4).

57. O creştere a importurilor şi pe viitor ar afecta negativ echilibrul pieţei zahărului din Uniunea Europeană, iar Comisia s-ar putea vedea nevoită să facă apel la mecanismul de retragere, reducând şi mai mult cotele producătorilor din UE, ceea ce ar atrage o nouă diminuare a capacităţii de producţie a UE în sectorul zahărului şi ar putea conduce la noi închideri de fabrici. Este important să se aibă în vedere că perioada necesară pentru punerea în funcţiune a unor noi capacităţi de producţie este relativ lungă şi că, având în vedere costurile ridicate de capital, este puţin probabil ca după o reducere a capacităţilor să se revină rapid la o extindere a acestora.

Graficul 4

Producţia şi consumul de zahăr în UE în perioada 2001/02-2008/09

+++++ TIFF +++++

Notă: Anul de comercializare 2006/07 (UE -25/27) cuprinde 15 luni.

Sursa: Comisia (unitatea C.5 din cadrul DG AGRI).

58. Uniunea Europeană a devenit, astfel, mai dependentă de importuri pentru aprovizionarea cu zahăr, în condiţiile în care zahărul este un produs de importanţă strategică pentru industria agroalimentară şi pentru cea chimică şi, de asemenea, în condiţiile în care noile întrebuinţări ale zahărului, de exemplu pentru producţia de bioetanol, generează o suplimentare a cererii. În plus, piaţa mondială este afectată de o volatilitate sporită, oferta fiind dominată de un număr limitat de ţări exportatoare.

59. Datele disponibile sugerează că aprovizionarea cu zahăr şi stabilitatea pieţei UE vor depinde, în viitor, de factori precum:

(a) măsura în care producătorii le vor putea oferi cultivatorilor un preţ suficient de ridicat pentru ca aceştia să fie motivaţi să continue asigurarea aprovizionării cu sfeclă de zahăr;

(b) măsura în care ţările terţe cu care UE a încheiat acorduri comerciale bilaterale vor considera atrăgător exportul de zahăr către UE. Această decizie depinde de factori multipli – precum preţurile zahărului pe pieţele lumii, costurile de transport, costul producerii altor culturi etc. – şi implică un nivel mai ridicat de incertitudine în ceea ce priveşte aprovizionarea cu zahăr a pieţei UE.

Riscul de delocalizare

60. Existenţa unui regim de acces mai generos pentru produsele din ţările terţe încurajează, de asemenea, realizarea de investiţii, de către producători, în ţările terţe respective. Acest lucru creşte, astfel, riscul delocalizării anumitor unităţi de producţie din Uniunea Europeană, ceea ce ar spori gradul de dependenţă de importuri a Uniunii şi ar putea avea efecte negative pe plan social, în regiunile afectate din interiorul acesteia.

61. Curtea remarcă faptul că există cel puţin trei grupuri de producători din Uniunea Europeană care au primit ajutoare în urma renunţării la cote şi a închiderii de fabrici situate în UE şi care, pe de altă parte, au investit în producţia zahărului în ţări terţe beneficiare ale unor concesii comerciale acordate de UE sau au semnat acorduri comerciale în aceste ţări. Aşadar, anumiţi producători au reacţionat la reducerile de cote din interiorul Uniunii prin realizarea de importuri de zahăr din exteriorul acesteia.

Avantajele de care se beneficiază în urma reducerii preţului zahărului

62. Reforma a vizat reducerea preţurilor zahărului cu până la 36 % [34], iar preţul efectiv al acestui produs în UE s-a aliniat, într-adevăr, la scăderile preţului de referinţă stabilit de Uniune. În graficul 3 s-a ilustrat evoluţia descrescătoare a preţurilor înregistrată de la începutul reformei.

63. Unul dintre obiectivele politicii agricole comune [35] este asigurarea aprovizionării consumatorilor la preţuri rezonabile pentru aceştia din urmă. Stabilirea preţurilor pentru consumatorii finali reprezintă un proces complex, aceste preţuri nefiind influenţate doar de costurile materiei prime, ci şi de alţi parametri, precum costul energiei şi costurile cu forţa de muncă. Drept urmare, este foarte dificil să se determine ce impact va avea reducerea preţului de referinţă al zahărului vândut cu ridicata direct de producători asupra preţului plătit de consumatorul final. Comisia a subliniat că este necesar "să se garanteze transmiterea fără întârziere către consumatori a scăderii prețurilor produselor de bază" [36]. Cu toate acestea, în studii [37] efectuate la comanda Comisiei se arată că este improbabil ca reducerile la preţul cu ridicata al zahărului să se repercuteze şi la nivelul consumatorului final. În cazul produselor prelucrate, prin intermediul cărora se realizează peste două treimi din consumul de zahăr, cea mai mare parte a sumelor plătite în minus de producători ca urmare a reducerilor de preţ vor fi incluse în marja de profit a producătorilor în cauză [38]; în cazul preţului cu amănuntul pentru zahărul propriu-zis, segment căruia îi revine restul de o treime din consum, această transmitere a scăderilor de preţ este influenţată de concentrarea reţelelor de distribuţie [39].

64. În plus, în urma reformei, a crescut şi mai mult concentrarea producţiei, astfel că 75 % din producţia internă a UE este asigurată în prezent de numai şase grupuri de societăţi.

Diversele instrumente/mecanisme utilizate au asigurat o abordare optimă a problemelor legate de adaptarea la reformă şi o atenuare corespunzătoare a efectelor acestora?

65. Cadrul legislativ prevede ca obiectiv, printre altele, asigurarea unui nivel echitabil de trai pentru membrii comunităţii agricole [40].

66. S-a estimat că reducerea producţiei de sfeclă de zahăr şi închiderea de fabrici în urma măsurilor de restructurare vor avea un impact social puternic, direct sau indirect, asupra comunităţii agricole şi asupra regiunilor vizate. În evaluarea de impact se estima desfiinţarea unui număr ridicat de locuri de muncă în regiunile vizate, şi anume cel puţin 4500 în agricultură, 24500 în industria de profil şi 49000 în sectoarele afectate indirect de aceste schimbări [41].

67. Legislaţia a prevăzut, astfel, crearea fondului de restructurare, menit să finanţeze diverse instrumente/mecanisme (ajutorul pentru restructurare, ajutorul pentru diversificare şi ajutorul tranzitoriu) care să permită abordarea şi atenuarea problemelor legate de adaptare, contribuind astfel la asigurarea unui nivel echitabil de trai pentru membrii comunităţii agricole din sectorul zahărului.

68. Auditorii Curţii au examinat aceste instrumente/mecanisme, constatările lor fiind prezentate în continuare.

Ajutorul pentru restructurare acordat producătorilor şi obligaţiile sociale şi de mediu ale acestora

69. Producătorii care renunţau la cote de producţie şi la activitatea productivă aferentă acestora aveau dreptul de a beneficia de un ajutor pentru restructurare, care reprezenta o sumă fixă acordată pentru fiecare tonă eliminată din cotă [42]. În ceea ce priveşte renunţările la cotele de zahăr, producătorii beneficiau de aproximativ 90 % din sumele totale disponibile ca ajutor pentru restructurare pentru acest segment [43], restul fondurilor fiind rezervate pentru cultivatorii de sfeclă de zahăr şi pentru exploatatorii de utilaje agricole. Producătorii de sirop de inulină beneficiau, la rândul lor, de 90 % din ajutor, iar producătorii de izoglucoză care renunţau la cote aveau dreptul la 100 % din sumele compensatorii prevăzute pentru acest segment al producţiei.

70. Producţia de zahăr din cadrul UE este caracterizată de un grad destul de accentuat de concentrare, astfel încât sfera de distribuţie a ajutorului pentru restructurare este una limitată. În cele opt state membre vizitate, au fost închise 45 de fabrici, primindu-se un ajutor total pentru restructurare de aproximativ 2,1 miliarde de euro, în schimbul renunţării la cote de zahăr de aproximativ 3,7 milioane de tone (anexa IV).

71. Producătorii care renunţau la activitatea productivă aferentă cotelor erau obligaţi să îşi respecte angajamentele sociale şi de mediu. În acest sens, regulamentele aplicabile prevedeau ca solicitarea înaintată pentru ajutorul de restructurare să includă "un plan social care să descrie detaliat măsurile prevăzute în special în ceea ce privește reconversia, reîncadrarea și pensionarea anticipată a forței de muncă în cauză" [44].

Variaţii foarte mari în ceea ce priveşte valoarea ajutorului pentru restructurare rezultată după scăderea costurilor directe ale dezafectării

72. Ajutorul pentru restructurare nu a vizat să acopere doar costul direct al dezafectării fabricilor şi nu a inclus doar rambursarea acestui tip de cost. Potrivit Comisiei, acest ajutor avea şi rolul de a permite să se facă faţă consecinţelor economice, sociale şi de mediu ale reducerilor de cote. Auditul a examinat raportul dintre, pe de o parte, ajutorul pentru restructurare acordat producătorilor din statele membre auditate şi, pe de altă parte, costurile directe de închidere din bugetele respectivilor producători – acestea din urmă reprezentând costurile de ieşire din activitate calculate fără a se ţine cont de eventuale valori monetare atribuite cotelor. În cadrul auditului s-a constatat că nu exista o definire clară a costurilor care trebuiau incluse în planurile de restructurare, iar costurile prevăzute în bugete nu erau comparabile între diversele state membre. Drept urmare, datele disponibile indică variaţii foarte mari, de la un excedent net de 390 de euro per tona eliminată din cotă (excedent calculat în raport cu costurile nete pentru închidere) la un deficit net de 226 de euro pe tonă (anexa IV).

Monitorizare necorespunzătoare a obligaţiilor sociale

73. În urma măsurilor de reformă, au fost închise aproximativ 80 de fabrici pe teritoriul UE. Comisia nu le-a impus statelor membre să raporteze cu privire la impactul social direct al dezafectării capacităţilor de producţie. În cadrul auditului, s-a constatat că serviciile Comisiei nu au în mod constant acces la astfel de informaţii şi că nu existe date cuprinzătoare cu privire la impactul produs de renunţările la cote asupra economiilor locale, cu privire la numărul de locuri de muncă pierdute sau cu privire la situaţia ocupării în muncă a foştilor angajaţi ai fabricilor dezafectate. Acest lucru reprezintă un obstacol în calea evaluării efectului global produs de reformă la nivelul regiunilor vizate.

Întârzieri în îndeplinirea obligaţiilor de mediu

74. Închiderea capacităţilor de producţie implică, printre altele, rezolvarea unor probleme importante de protecţie a mediului; de aceea, regulamentele aplicabile dispun ca închiderea capacităţilor de producţie să fie însoţită de măsuri adecvate în vederea dezafectării instalaţiilor de producţie şi a reabilitării ecologice a amplasamentelor în cauză. Auditul a identificat însă cazuri în care apăruseră întârzieri serioase, alături de un nivel crescând de incertitudine cu privire la îndeplinirea la timp de către producători a obligaţiilor de mediu asumate. În decembrie 2009, Comisia a procedat la o modificare a legislaţiei, pentru a permite extinderea termenelor până în septembrie 2011 [45].

Ajutorul pentru restructurare acordat exploatatorilor de utilaje agricole şi cultivatorilor afectaţi de renunţările la cote

75. În ceea ce priveşte segmentul zahărului propriu-zis, pentru care s-au efectuat cele mai multe renunţări la cote, o anumită porţiune din ajutorul de restructurare (cel puţin 10 % până în 2007 şi strict 10 % începând din 2007) a fost rezervată pentru cultivatorii de sfeclă de zahăr afectaţi de renunţări şi pentru exploatatorii de utilaje agricole care le furnizau servicii cultivatorilor [46]. Cultivatorii de cicoare afectaţi de renunţările la cote de sirop de inulină au beneficiat la rândul lor de o porţiune din ajutorul pentru segmentul aferent al pieţei. În ceea ce priveşte însă cultivatorii de porumb, pentru aceştia nu s-a prevăzut niciun ajutor în urma renunţărilor puse în practică de producătorii de izoglucoză. Modul exact de alocare a sumelor a fost decis de autorităţile naţionale în urma unor consultări cu reprezentanţii cultivatorilor şi, dacă existau şi în acest caz reprezentanţi [47], cu cei ai exploatatorilor de utilaje. În 2007, cultivatorii afectaţi au beneficiat de o plată punctuală (unică) de 237,50 euro per tonă eliminată din producţie [48], plată care a constituit grosul compensaţiei primite de cultivatorii în cauză.

Ajutorul pentru diversificare

76. În urma reformei, au fost închise aproximativ 80 de fabrici de zahăr. Fabricile din acest sector tind să aibă legături foarte strânse cu zona în care sunt situate. În special atunci când este vorba de unităţi de producţie aflate în regiuni izolate sau dezavantajate, închiderile de fabrici pot avea consecinţe negative foarte importante pe plan social pentru zonele respective.

77. În legislaţie nu se defineşte cine anume face parte din "comunitatea agricolă". Se estimează însă că reforma pieţei zahărului nu a afectat doar părţile interesate principale din acest sector, desemnate în regulamentul aplicabil drept beneficiare ale ajutoarelor (producătorii şi angajaţii acestora, cultivatorii, exploatatorii de utilaje agricole), ci a afectat şi comunitatea locală mai largă.

78. În legislaţie s-au prevăzut ajutoare de 675 de milioane de euro pentru stimularea creării de alternative la cultivarea de sfeclă de zahăr şi la producerea zahărului, în regiunile afectate de restructurarea acestui sector (a se vedea în anexa V repartizarea pe state membre).

- Ajutorul pentru diversificare [49] este destinat în principal finanţării de măsuri identice cu cele sprijinite în cadrul axelor 1şi 3 ale Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală [50]. În mod normal, prin intermediul acestor axe se finanţează proiecte de creştere a competitivităţii sectorului agricol şi silvic, de îmbunătăţire a calităţii vieţii în zonele rurale sau de diversificare a economiei rurale.

- Ajutorul suplimentar pentru diversificare [51] se acordă unui stat membru după ce nivelul de renunţări la cote din cadrul acestuia depăşeşte 50 %, cuantumul ajutorului mărindu-se atunci când aceste procentaje devin mai mari. Acest ajutor poate fi acordat în acelaşi mod ca şi ajutorul de diversificare propriu-zis sau poate fi plătit direct către cultivatori.

79. Statele membre care decid să acorde ajutor pentru diversificare trebuie să întocmească programe naţionale de restructurare, în care trebuie descrise în detaliu măsurile de diversificare care vor fi aplicate în regiunile vizate. De asemenea, statele membre trebuie să informeze Comisia cu privire la respectivele programe. Comisia nu are obligaţia de a emite aprobări referitor la aceste programe.

80. Analiza planurilor naţionale de restructurare întocmite de statele membre arată că alocarea ajutorului pentru diversificare s-a bazat pe criterii foarte variate de la un stat membru la altul, după cum se ilustrează în anexa VI.

81. În plus, în anumite state membre, Curtea a constatat întârzieri în implementarea acestor măsuri, care au drept scop crearea de alternative la cultivarea de sfeclă de zahăr şi la producerea zahărului, alternative care nu sunt încă complet funcţionale. Această întârziere face să existe un decalaj de câţiva ani între momentul închiderii fabricilor şi cel al disponibilităţii efective a alternativelor economice, în cazul materializării acestor alternative. În decembrie 2009, Comisia a procedat la modificarea legislaţiei, pentru a permite extinderea până în septembrie 2011 a termenului pentru implementarea acestei măsuri [52].

82. De asemenea, Comisia nu dispune de o situaţie de ansamblu cu privire la impactul ajutorului de diversificare asupra regiunilor afectate, deşi statele membre au obligaţia de a transmite Comisiei rapoarte anuale de monitorizare privind, printre altele, progresul programelor naţionale de restructurare [53]. Comisia nu a creat însă proceduri pentru examinarea şi evaluarea sistematică a acestor informaţii [54].

Ajutorul tranzitoriu pentru rafinăriile cu activitate permanentă

83. În legislaţie s-a prevăzut acordarea unui ajutor tranzitoriu pentru rafinăriile cu activitate permanentă (150 de milioane de euro), pentru a le permite acestor operatori să se adapteze la noile condiţii apărute în urma restructurării sectorului zahărului [55].Termenul de "rafinării cu activitate permanentă" se referea la acele unităţi de producţie care aveau drept unică activitate rafinarea zahărului brut din trestie de zahăr, importat, sau care realizau această activitate pentru o anumită cantitate minimă de zahăr [56].

84. Aceste ajutoare nu figurau în propunerile iniţiale ale Comisiei, fiind introduse ulterior, în urma discuţiilor din cadrul Consiliului. Ajutorul tranzitoriu a fost plătit unui număr foarte limitat de operatori din acest domeniu (şapte în total), iar suma acordată fiecărei rafinării beneficiare a variat între 1,5 milioane de euro şi 94 de milioane de euro.

85. În cadrul auditului nu s-a identificat niciun element care să demonstreze că acordarea ajutorului s-a bazat pe o evaluare tehnică a necesităţilor rafinăriilor sau că la calculul sumelor acordate s-au utilizat criterii obiective. În plus, având în vedere caracterul vag al obiectivelor care trebuiau îndeplinite (adaptarea la restructurarea sectorului zahărului) [57] şi al acţiunilor care puteau fi incluse în planul de afaceri în vederea primirii ajutorului (inclusiv participarea la costurile operaţionale şi alte acţiuni "considerate necesare") [58], este imposibil să se evalueze eficienţa sau eficacitatea ajutorului. Informaţiile disponibile sugerează că ajutorul a îndeplinit în principal rolul de compensaţie pentru rafinăriile cu activitate permanentă pentru viitoarea pierdere a monopolului acestora pe importurile de zahăr brut. Regulamentul Comisiei nu face referire decât la pierderea "anumitor avantaje" [59] deţinute anterior.

86. În majoritatea statelor membre vizate, există un singur potenţial beneficiar. Acest lucru a golit de sens prevederea legislativă conform căreia statele membre trebuie să acorde ajutorul pe baza unor criterii obiective şi nediscriminatorii [60].

Costul reformei sectorului zahărului

Se estimează că în cadrul fondului de restructurare va exista o anumită sumă disponibilă în vederea alocării către fega

87. Conform prevederilor din legislaţie [61], "orice sumă disponibilă în fondul de restructurare după finanțarea cheltuielilor prevăzute la alineatul (2) se alocă FEGA."

88. Nivelul scăzut de renunţare la cote înregistrat în special în cel de al doilea an al reformei a dus la colectarea unor venituri mai mari, faţă de previziunile Comisiei, din cuantumurile temporare pentru restructurare. Suma rămasă în cadrul fondului de restructurare la închiderea acestuia, în septembrie 2012, va fi alocată FEGA. La momentul actual, se estimează că suma rămasă va fi de aproximativ 640 de milioane de euro.

Alţi factori care afectează costul global

89. Atunci când a propus reforma, Comisia a estimat că OCP în sectorul zahărului va implica, pentru cei şapte ani ai perioadei 2007-2013, un cost de 10,7 miliarde de euro pentru bugetul UE [62]. Această sumă reprezintă aproximativ de şapte ori mai mult decât cuantumul cheltuielilor efectuate în 2006 pentru OCP în sectorul zahărului. Pe această bază, Comisia a declarat că sumele incluse la secţiunea pentru agricultură din cadrul bugetului de cheltuieli vor fi egale cu cele aferente OCP anterioare [63].

90. Curtea remarcă însă că mai există două aspecte legate de piaţa zahărului care, deşi nu sunt imputate în mod direct secţiunii pentru agricultură din buget, au un impact total de 1,2 miliarde de euro asupra bugetului UE:

(a) faptul că s-au desfiinţat cotizaţiile la producţie [64], care în 2006 s-au ridicat la 498 de milioane de euro, aceste cotizaţii fiind înlocuite cu o taxă standard de 12 euro pe tonă. Având însă în vedere angajamentele internaţionale ale Comunităţii, nivelul din 2006 al cotizaţiilor la producţie nu ar fi fost menţinut, întrucât aceste cotizaţii se aplicau doar pentru producţia excedentară consumului; şi

(b) faptul că, pentru perioada de şapte ani menţionată, s-au alocat 1,2 miliarde de euro pentru măsuri de însoţire destinate ţărilor semnatare ale Protocolului privind zahărul. Statelor ACP li s-a propus acordarea acestui ajutor pentru a compensa pierderile de venit generate de scăderea preţurilor plătite pentru exporturile lor, care s-au bucurat, în mod tradiţional, de un statut preferenţial. Deoarece aceste cheltuieli sunt înscrise la titlul 21, "Dezvoltare şi relaţii cu statele ACP", ele nu au fost considerate ca aparţinând OCP în sectorul zahărului.

91. La conceperea măsurilor de reformă pentru piaţa zahărului, s-a avut în vedere ca acestea să fie neutre în ceea ce priveşte impactul bugetar. În acest context, Curtea doreşte să remarce că, dacă se iau în considerare şi costurile indicate mai sus, costul total imputat bugetului UE ulterior reformei, pentru perioada 2007-2013, este, probabil, cu 1,2 miliarde de euro mai mare faţă de perioada anterioară reformei.

Concluzii şi recomandări

92. Reforma pieţei zahărului a fost considerată necesară pentru a alinia acest sector la principiile fundamentale ale noii politici agricole comune, care vizează o orientare mai accentuată spre piaţă, şi pentru a asigura, în acelaşi timp, respectarea angajamentelor internaţionale ale Uniunii.

93. Reforma a vizat obiective diverse, care erau parţial contradictorii şi a căror îndeplinire concomitentă era, astfel, dificilă. Auditul Curţii a examinat măsura în care au fost îndeplinite obiectivele principale până în prezent.

În urma reformei pieţei zahărului s-au creat condiţiile necesare pentru competitivitatea viitoare a sectorului european al zahărului?

94. Reforma a vizat o reducere semnificativă (de 6 milioane de tone) a capacităţilor neprofitabile de producţie din Uniunea Europeană, prin introducerea unor stimulente economice puternice care să determine întreprinderile cele mai puţin productive din acest sector să renunţe la cote de producţie. Raţionamentul aflat la baza acestei măsuri a fost acela că renunţarea la unităţile cu productivitate scăzută va creşte nivelul productivităţii medii şi va asigura, astfel, competitivitatea viitoare a acestui sector al economiei UE. Nici Comisia şi nici statele membre nu deţineau însă date cu privire la productivitatea relativă a producătorilor individuali. În acelaşi timp, s au pus la dispoziţie cote suplimentare de aproximativ 1,5 milioane de tone, în principal în vederea cumpărării de către producătorii mai eficienţi.

95. În primii doi ani ai reformei, producătorii au renunţat în mod voluntar la doar 2,2 milioane de tone, ceea ce sugerează că stimulentele oferite nu au fost considerate suficient de atrăgătoare de către producătorii vizaţi. Astfel, în 2007 s-au adus mai multe modificări procesului de reformă, introducându-se stimulente puternice de natură să determine toţi producătorii să renunţe la cel puţin o parte din cotele care le reveneau. Nivelul vizat de reducere a cotelor a fost, astfel, atins, însă acest obiectiv nu a putut fi realizat doar prin scăderi ale producţiei la nivelul fabricilor celor mai puţin competitive.

96. În cadrul auditului s-au identificat cazuri de întreprinderi care au renunţat la cotele suplimentare de zahăr pe care le primiseră sau pe care le cumpăraseră. Nu există nicio justificare logică pentru punerea la dispoziţie a unor cote suplimentare, pe de o parte, şi luarea ulterioară de măsuri pentru a reduce aceste cote, pe de altă parte. În plus, în cazul cotelor "adiţionale" de izoglucoză, întreprinderile au primit compensaţii financiare chiar şi pentru renunţarea la cote care, recent, le fuseseră acordate gratis. Nu se poate aduce nicio justificare pentru costurile suportate în acest sens, care se ridică la aproximativ 97 de milioane de euro.

97. Deşi în cadrul reformelor s-a furnizat o compensaţie parţială pentru scăderea veniturilor cultivatorilor în urma reducerii semnificative a preţurilor minime plătite pentru sfecla de zahăr, măsurile introduse au avut un impact limitat în ceea ce priveşte creşterea competitivităţii cultivatorilor la nivel individual.

98. În plus, după cum Curtea a atras deja atenţia în raportul său anterior [65], menţinerea unor rigidităţi şi a unor constrângeri în noul sistem de cote conduce la o rigiditate excesivă a capacităţilor de producţie şi reduce, atât pentru cultivatori, cât şi pentru producători, posibilităţile de creştere a eficienţei.

99. Se poate, astfel, concluziona că obiectivul de stabilizare a pieţei printr-o reducere voluntară a cotelor cu 6 milioane de tone a beneficiat de prioritate în defavoarea obiectivului de reducere a capacităţilor neprofitabile de producţie din Uniune. Prin urmare, procesul de reformă nu a asigurat toate condiţiile necesare pentru competitivitatea viitoare a sectorului european al zahărului. De asemenea, presiunile externe predominante vor continua probabil să reprezinte un motiv de îngrijorare pentru acest sector al economiei Uniunii Europene.

Recomandarea 1

Din cauza presiunilor externe existente, Comisia s-ar putea vedea nevoită să propună noi ajustări ale producţiei interne. În cazul în care va fi nevoie de un asemenea demers, Curtea recomandă ca instrumentele şi măsurile puse în practică să fie concepute în aşa fel încât să se asigure o coerenţă de ansamblu şi, de asemenea, ca aceste instrumente şi măsuri să se bazeze pe evaluări tehnice riguroase ale necesităţilor, precum şi pe criterii obiective şi nediscriminatorii.

Recomandarea 2

Având în vedere importanţa producţiei de zahăr în cadrul economiei agricole, Curtea recomandă Comisiei propunerea unor măsuri care să vizeze eliminarea rigidităţilor şi a constrângerilor din sistemul actual de cote, care au un impact negativ asupra competitivităţii cultivatorilor şi a producătorilor.

Reforma pieţei zahărului a stabilizat pieţele şi a creat condiţiile necesare pentru garantarea aprovizionării corespunzătoare cu zahăr?

100. Piaţa zahărului a trebuit să facă faţă dublului fenomen al creşterii importurilor şi al reducerii posibilităţilor de a realiza exporturi subvenţionate. În aceste condiţii, principalul factor de stabilizare a pieţei a devenit nivelul de producţie internă necesar pentru satisfacerea cererii din UE. O creştere a importurilor şi pe viitor este susceptibilă să genereze noi reduceri ale cotelor, ceea ce ar atrage o nouă diminuare a producţiei UE în sectorul zahărului.

101. Concluzia Curţii este că, deşi până în prezent s-a asigurat stabilitatea pieţei, această stabilitate a fost obţinută prin intermediul unor cote de producţie care, la momentul actual, limitează producţia internă la aproximativ 85 % din consumul UE, şi aceasta în condiţiile în care zahărul este un produs de importanţă strategică pentru industria agroalimentară şi pentru cea chimică. Astfel, dependenţa de importuri a Uniunii este mărită, oferta de pe piaţa mondială fiind, în acelaşi timp, dominată de un număr limitat de ţări exportatoare.

Recomandarea 3

Curtea recomandă ca eventualele decizii viitoare cu impact asupra producţiei de zahăr a Uniunii Europene să ia în considerare nivelul de producţie internă considerat necesar pentru acest produs având în vedere obiectivul de garantare a unei aprovizionări corespunzătoare, specificat în tratat.

102. Aprovizionarea consumatorilor ar trebui să fie asigurată la preţuri rezonabile pentru aceştia din urmă [66]. Reforma întreprinsă vizează reducerea preţurilor la zahăr cu până la 36 % [67]. Din cauza complexităţii procesului prin care se determină preţurile finale ale unui produs, este foarte dificil să se determine ce impact va avea reducerea preţului de referinţă al zahărului vândut cu ridicata asupra preţului plătit de consumatorul final. Deşi Comisia a accentuat că este necesar să se garanteze transmiterea fără întârziere către consumatori a scăderilor preţurilor produselor de bază, în studii efectuate la cererea sa se arată că este puţin probabil ca scăderile de preţ pentru zahărul vândut cu ridicata să se repercuteze şi la nivelul consumatorului final.

Recomandarea 4

Curtea recunoaşte caracterul deosebit de complex al procesului de formare a preţurilor în sectorul alimentar, însă consideră că acest proces trebuie să facă obiectul unei monitorizări regulate din partea Comisiei. Comisia şi statele membre trebuie să vegheze la aplicarea corespunzătoare a dreptului concurenţei în acest sector, asigurându-se astfel îndeplinirea obiectivului specificat în tratat cu privire la garantarea unor preţuri rezonabile în aprovizionarea consumatorilor.

Diversele instrumente/mecanisme utilizate au asigurat o abordare optimă a problemelor legate de adaptarea la reformă şi o atenuare corespunzătoare a efectelor acestora?

103. Încetarea producţiei de sfeclă de zahăr şi închiderile de fabrici au un impact direct şi indirect foarte puternic asupra comunităţii agricole şi asupra regiunilor vizate, ducând inclusiv la dispariţia unui număr semnificativ de locuri de muncă. Legislaţia a prevăzut crearea fondului temporar de restructurare, pentru finanţarea a diverse instrumente care să permită abordarea şi atenuarea problemelor legate de adaptarea la reformă.

104. În cadrul auditului s-a constatat că nici Comisia şi nici statele membre vizate nu instituiseră un sistem corespunzător de monitorizare a consecinţelor sociale ale restructurării. Prin urmare, nu există date cuprinzătoare cu privire la impactul produs de renunţările la cote asupra economiilor locale.

105. În plus, în mai multe state membre, măsurile aferente ajutorului pentru diversificare nu erau încă pe deplin funcţionale la data efectuării vizitelor de audit. Decalajul dintre momentul închiderii fabricilor şi implementarea măsurilor de diversificare poate genera o situaţie de precaritate în regiunile afectate.

106. Închiderea unităţilor de producţie trebuia însoţită de măsuri corespunzătoare pentru dezafectarea instalaţiilor de producţie şi pentru reabilitarea ecologică a amplasamentelor aferente fabricilor. Auditorii Curţii au identificat însă cazuri în care existau întârzieri în ceea ce priveşte îndeplinirea de către producători a obligaţiilor de mediu respective.

107. În ceea ce priveşte ajutorul tranzitoriu destinat rafinăriilor cu activitate permanentă, auditul nu a pus în lumină niciun element care să demonstreze că acordarea ajutorului s-a bazat pe o evaluare tehnică a necesităţilor sau că la calculul cuantumului ajutorului s-au utilizat criterii obiective.

108. Per ansamblu, încă nu se poate formula o concluzie cu privire la măsura în care instrumentele implementate au reuşit să atenueze impactul social şi economic semnificativ căruia a trebuit să-i facă faţă, direct sau indirect, comunitatea agricolă din regiunile afectate.

Recomandarea 5

Curtea recomandă ca la nivelul Comisiei şi al statelor membre să se ia urgent măsuri astfel încât măsurile de diversificare să devină rapid operaţionale şi să producă impactul vizat, şi anume promovarea de alternative la cultivarea sfeclei de zahăr şi la producerea zahărului.

Recomandarea 6

Curtea recomandă ca serviciile Comisiei, precum şi statele membre să aibă o implicare mai activă în ceea ce priveşte asigurarea respectării pe deplin, de către fabricile care fac obiectul închiderii, a obligaţiilor de mediu asumate.

Costul reformei

109. Curtea doreşte să remarce că, dacă se iau în considerare şi anumite costuri suplimentare, neimputate în mod direct secţiunii pentru agricultură a bugetului, respectiv costul măsurilor de însoţire prevăzute pentru semnatarele Protocolului ACP privind zahărul, atunci costul total imputat bugetului UE ulterior reformei, pentru perioada 2007-2013, este, probabil, cu 1,2 miliarde de euro mai mare faţă de perioada anterioară reformei.

Prezentul raport a fost adoptat de Camera I, condusă de domnul Michel CRETIN, membru al Curţii de Conturi, la Luxemburg, în şedinţa sa din 21 iulie 2010.

Pentru Curtea de Conturi

+++++ TIFF +++++

Vítor Manuel da Silva Caldeira

Preşedinte

[1] Singura fabrică din Uniunea Europeană (cu excepţia celor din regiunile ultraperiferice ale UE) care producea zahăr din trestie de zahăr a fost închisă în 2006.

[2] OCP a fost instituită prin Regulamentul nr. 1009/67/CEE al Consiliului (JO 308, 18.12.1967, p. 1). În prezent, OCP este reglementată de Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a pieţelor agricole şi privind dispoziţii specifice referitoare la anumite produse agricole (Regulamentul unic OCP) (JO L 299, 16.11.2007, p. 1).

[3] Costul restituirilor la export era parţial acoperit de cotizaţiile colectate de la producători. În Raportul special nr. 20/2000 al Curţii de Conturi Europene, la punctul 46, se precizează: "Costul anual, pentru bugetul UE, al exportului excedentului de zahăr este de aproximativ 1500 de milioane de euro, dintre care 800 de milioane sunt recuperate prin intermediul cotizaţiei la producţie".

[4] În 2005, UE a produs 20,3 milioane de tone de zahăr şi a consumat 15,6 milioane de tone. UE a importat 2,3 milioane de tone de zahăr brut, exporturile sale ridicându-se la 7,5 milioane de tone, dintre care 2,5 milioane de tone au fost subvenţionate de Uniune, prin restituiri la export.

[5] Prin Regulamentul (CE) nr. 318/2006 al Consiliului (JO L 58, 28.2.2006, p. 1), cota de izoglucoză a fost stabilită la 507680 de tone (UE-25); cota a fost modificată în mai multe rânduri, pentru a reflecta noile alocări, precum şi renunţările, iar în prezent se ridică la 690441 de tone (UE-27) [ultima modificare a fost realizată prin intermediul Regulamentului (CE) nr. 1234/2007]. În Statele Unite ale Americii, producţia de izoglucoză reprezintă aproximativ jumătate din producţia de îndulcitori de origine naturală.

[6] Exporturi anuale medii pentru anii de comercializare 2003/04, 2004/05 şi 2005/06 – Comisia Europeană: Agriculture in the European Union – Statistical and Economic Information 2007 (Agricultura în Uniunea Europeană – Informaţii statistice şi economice 2007).

[1001] Dacă datele referitoare la Bulgaria şi la România au un impact semnificativ, acest aspect este semnalat.

[7] Madagascar, Malawi, Mozambic, Tanzania, Uganda, Zambia.

[8] Temeiul juridic: Regulamentul (CE) nr. 318/2006 al Consiliului (JO L 58, 28.2.2006, p. 1), Regulamentul (CE) nr. 319/2006 al Consiliului (JO L 58, 28.2.2006, p. 32) şi Regulamentul (CE) nr. 320/2006 al Consiliului din 20 februarie 2006 (JO L 58, 28.2.2006, p. 42). Regulamentul (CE) nr. 318/2006 a fost ulterior abrogat, fiind înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 1234/2007. Normele de aplicare au fost stabilite prin Regulamentul (CE) nr. 968/2006 al Comisiei (JO L 176, 30.6.2006, p. 32).

[9] În această cantitate sunt incluşi şi doi înlocuitori ai zahărului, izoglucoza şi siropul de inulină.

[10] În cadrul OCP anterioare, producătorii puteau vinde agenţiilor naţionale de intervenţie zahăr de o calitate standard la preţuri de intervenţie, furnizându-se astfel un preţ minim pentru vânzările cu ridicata din Uniunea Europeană.

[11] În cadrul OCP actuale, nu mai există preţuri de intervenţie, însă Comisia a stabilit un preţ de referinţă. Preţul de pe piaţa vânzărilor cu ridicata ar trebui să se situeze în apropierea acestui preţ de referinţă.

[12] Media ponderată a preţurilor minime pentru sfecla de zahăr destinată producţiei în cadrul cotelor A şi în cadrul cotelor B, calculată după scăderea cotizaţiilor pentru anii de comercializare 2003/04 şi 2004/05.

[13] Regulamentul (CE) nr. 900/2007 al Comisiei (JO L 196, 28.7.2007, p. 26), Regulamentul (CE) nr. 947/2008 al Comisiei (JO L 258, 26.9.2008, p. 60), Regulamentul (CE) nr. 948/2008 al Comisiei (JO L 258, 26.9.2008, p. 61) şi Regulamentul (CE) nr. 951/2008 al Comisiei (JO L 258, 26.9.2008, p. 66), regulamente referitoare la zahărul în stare solidă, la siropurile de zahăr şi la zahărul sub formă de produse care nu sunt incluse în anexa I la tratat.

[14] Prin SPU, cultivatorii de sfeclă de zahăr primeau compensaţii pentru aproximativ două treimi din veniturile pierdute în urma reducerii preţurilor – restul de o treime nefiind acoperit de aceste compensaţii.

[15] Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 320/2006: "Fondul de restructurare face parte din Fondul European de Orientare și Garantare Agricolă, secțiunea Garantare. Începând de la 1 ianuarie 2007, fondul în cauză face parte din Fondul European Agricol de Garantare (FEGA) […] Cuantumul temporar pentru restructurare prevăzut la articolul 11 reprezintă un venit alocat fondului de restructurare în conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002. Orice sumă disponibilă în fondul de restructurare după finanțarea cheltuielilor prevăzute la alineatul (2) se alocă FEGA."

[16] Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 320/2006: "Orice sumă disponibilă în fondul de restructurare după finanțarea cheltuielilor prevăzute la alineatul (2) se alocă FEGA." Prin Regulamentul (UE) nr. 1204/2009 al Comisiei, termenul a fost extins până în 2012.

[17] Articolul 3 alineatul (6) din Regulamentul nr. 320/2006, modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1261/2007 al Consiliului (JO L 283, 27.10.2007, p. 8).

[18] În plus, prin Regulamentul (CE) nr. 320/2006 s-au prevăzut 14 milioane de euro ca ajutor tranzitoriu pentru anumite state membre (Austria, 9 milioane de euro; Suedia, 5 milioane de euro). La articolul 9, se specifică: "În cadrul programului național de restructurare menționat la articolul 6 alineatul (3): (a) un ajutor de cel mult 9 milioane EUR se acordă Austriei pentru investiții în centre de colectare a sfeclei de zahăr și în alte infrastructuri logistice, devenite necesare ca urmare a restructurării; (b) un ajutor de cel mult 5 milioane EUR se acordă Suediei în beneficiul direct sau indirect al producătorilor de sfeclă de zahăr din Gotland și Öland care au renunțat la producția de zahăr în cadrul procesului național de restructurare."

[1002] Eventualele sume rămase neutilizate se vor aloca FEGA (sume estimate în prezent la 0,64 miliarde de euro).

[19] Producătorii din aceste state membre au înaintat peste 70 % din renunţările la cote de producţie, în fiecare an de funcţionare a fondului de restructurare.

[20] Raportul special nr. 20/2000 al Curţii de Conturi Europene, referitor la gestionarea organizării comune a pieţei în sectorul zahărului (JO C 50, 15.2.2001).

[21] Considerentul 1 din Regulamentul (CE) nr. 320/2006.

[22] Considerentul 5 din Regulamentul (CE) nr. 320/2006.

[23] Varianta actualizată a evaluării de impact, din 22 iunie 2005, SEC(2005) 808.

[1003] Clasificarea atribuită fiecărui stat membru în funcţie de nivelul profitabilităţii combinate, nivel în privinţa căruia se estima că urma să influenţeze reducerea probabilă a producţiei de zahăr în statul membru respectiv (tabelul 3 din documentul Comisiei Update of impact assessment [SEC(2003) 1022] – Actualizarea evaluării de impact [SEC(2003) 1022]).

[1004] "Cota iniţială" se referă la cotele iniţiale alocate statelor membre pentru anul de comercializare 2006/07, conform anexei III la Regulamentul 318/2006, plus cotele adiţionale achiziţionate în 2006/07 şi 2007/08.

[1005] "Alte state membre" reprezintă România, Bulgaria, departamentele franceze de peste mări şi Regiunea Autonomă a Azorelor.

[24] Grecia, Ungaria, Italia şi Spania.

[25] Regulamentul (CE) nr. 1260/2007 al Consiliului din 9 octombrie 2007 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 318/2006 privind organizarea comună a pieţelor în sectorul zahărului (JO L 283, 27.10.2007, p. 1).

[26] Regulamentul (CE) nr. 320/2006.

[27] Articolele 8 şi 9 din Regulamentul (CE) nr. 318/2006.

[28] Producătorii de izoglucoză erau eligibili pentru ajutorul pentru dezafectarea parţială (cu excepţia cazului în care procedau la dezafectarea integrală a fabricilor de prelucrare a amidonului): suma citată are la bază produsul dintre ajutorul compensatoriu unitar acordat în fiecare an de comercializare şi numărul de tone de producţie la care s-a renunţat în anul respectiv: 547,50 euro * 32664 de tone (la care s-a renunţat în anul 2007/2008) + 468,75 euro * 60568 de tone (la care s-a renunţat în anul 2008/2009) + 390,00 euro * 129083 de tone (la care s-a renunţat în anul 2009/2010).

[29] Raportul special nr. 20/2000 al Curţii de Conturi Europene, punctul 72 litera (d).

[30] Raportul special nr. 20/2000 al Curţii de Conturi Europene, punctul 83.

[31] Raportul special nr. 20/2000 al Curţii de Conturi Europene, punctul 23 litera (d).

[32] COM(2004) 0499 final, comunicare a Comisiei către Consiliu şi către Parlamentul European: Accomplishing a sustainable agricultural model for Europe through the reformed CAP – sugar sector reform (Crearea unui model sustenabil de funcţionare pentru agricultura europeană, prin intermediul reformei PAC – reforma sectorului zahărului).

[33] Aprovizionarea corespunzătoare şi stabilitatea pieţelor reprezintă obiective ale PAC, prevăzute la articolul 39 din Tratatul privind funcţionarea Uniunii Europene (Tratatul de la Lisabona), anterior articolul 33 din Tratatul CE. Aceste prevederi se aplică, prin urmare, şi pentru OCP în sectorul zahărului.

[34] 36 % reprezentând diferenţa dintre preţul de intervenţie anterior reformei şi preţul de referinţă de după aplicarea acesteia.

[35] Articolul 39 din Tratatul privind funcţionarea Uniunii Europene (anterior articolul 33 din Tratatul CE).

[36] Comunicare a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic şi Social European şi Comitetul Regiunilor, "Preţurile la alimente în Europa" – COM(2008) 821 Final.

[37] Evaluation of the Common Organisation of the Markets in the Sugar Sector (Evaluare a organizării comune a pieţelor în sectorul zahărului), studiu realizat de "Netherlands Economic Institute", şi un studiu intitulat Price transmission in the agri-food sector (Transmiterea de la un nivel la altul a modificărilor de preţ în sectorul agroalimentar), realizat de AgraCEAS Consulting Ltd.

[38] "Ar trebui remarcat faptul că produsele care conţin zahăr manifestă, în general, o elasticitate redusă a cererii în funcţie de preţ. Creşterea preţului zahărului nu va produce o foarte mare îngrijorare la nivelul producătorilor acestor bunuri, deoarece producătorii pot transmite consumatorilor finali aceste preţuri mai mari fără să se confrunte cu o scădere semnificativă a volumelor de vânzări. Producătorii sunt, în general, în favoarea scăderii preţului zahărului, deoarece această scădere le permite să îşi mărească marja de profit, marjă care va absorbi cea mai mare parte a sumelor plătite în minus pentru producţie. Pentru producători nu există elemente foarte puternice care să-i determine să transmită reducerile de preţ şi la nivelul consumatorului final". Sursa: studiul Evaluation of the Common Organisation of the Markets in the Sugar Sector (Evaluare a organizării comune a pieţelor în sectorul zahărului), realizat de "Netherlands Economic Institute", p. 76.

[39] "Diferenţele existente de la un stat membru la altul în ceea ce priveşte costurile înregistrate pentru distribuţia şi pentru desfacerea cu amănuntul a zahărului au la bază diferenţe legate de structura pieţei (existenţa unor pieţe de monopol sau de monopson, modul de utilizare a gradului de putere deţinut pe piaţă sau eventualul abuz în acest sens), precum şi diferenţe privind mediul (macro)economic şi politicile practicate. Aceste diferenţe se reflectă în valori diferite ale costurilor de transport şi de personal, ale costurilor de investiţii, ale taxei pe valoarea adăugată, ale impozitului pe profit etc. – toate aceste elemente reprezentând costurile funcţionării în sectorul distribuţiei sau în cel al comerţului cu amănuntul. Aceste diferenţe de la nivelul costurilor vor genera diferenţe la nivelul preţurilor practicate la desfacerea cu amănuntul." Sursa: studiul Evaluation of the Common Organisation of the Markets in the Sugar Sector (Evaluare a organizării comune a pieţelor în sectorul zahărului), realizat de "Netherlands Economic Institute", p. 77.

[40] Considerentul 2 din Regulamentul (CE) nr. 318/2006.

[41] O estimare similară a fost enunţată şi în documentul Study to assess the impact of future options for the future reform of the sugar CMO (Evaluare a impactului opţiunilor viitoare legate de viitoarea reformă a OCP în sectorul zahărului), publicat de EUROCARE în iulie 2003: locurile de muncă "secundare", a căror existenţă era legată de fabricile de