[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 31.10.2007

COM(2007) 666 final

COMUNICAREA COMISIEI

Îmbunătăţirea creşterii productivităţii: mesaje-cheie din Raportul european asupra competitivităţii 2007 {SEC(2007)1444}

COMUNICAREA COMISIEI

Îmbunătăţirea creşterii productivităţii: mesaje-cheie din Raportul european asupra competitivităţii 2007

1. INTRODUCERE

Prezenta comunicare cuprinde principalele mesaje ale Raportului european asupra competitivităţii 2007[1]. Obiectivul îl constituie productivitatea, factorul cheie al competitivităţii şi bunăstării pe termen lung.

Raportul asupra competitivităţii a fost elaborat din nou în 2006 pentru a contribui la o susţinere analitică solidă a pilonului microeconomic al strategiei de la Lisabona, continuând în acelaşi timp să abordeze aspecte mai specifice ale competitivităţii industriei europene.

Anul acesta, în urma reexaminării progreselor recente în materie de creştere, productivitate şi ocuparea forţei de muncă, atât la nivelul UE, cât şi în principalele sectoare economice, raportul reexaminează reformele microeconomice din cadrul agendei pentru creştere şi locuri de muncă, din punctul de vedere al potenţialului acestora de creştere a productivităţii şi se axează, în mod special, asupra competenţelor în calitate de factor al competitivităţii. Raportul evaluează aspectele pozitive şi negative relative ale industriilor europene şi concluzionează cu o viziune pe termen lung a producţiei europene, astfel încât să plaseze tendinţele şi provocările în perspectivă şi să verifice dacă politicile existente sunt conforme cu acestea. Analiza din prezentul raport este susţinută de o disponibilitate ameliorată a datelor – datorită seriilor cronologice mai lungi şi publicării primelor ansamble de date UE KLEMS[2] - , care permit formularea unor concluzii noi.

2. PERFORMANţE GLOBALE ÎN MATERIE DE COMPETITIVITATE

O îmbunătăţire la scară largă a economiei europene

Revenirea economică în Europa este mai puternică decât s-a prevăzut anul trecut: Produsul intern brut (PIB) real al UE a crescut cu 3,0% în 2006 – cea mai mare creştere înregistrată din 2000. Această ameliorare a fost sprijinită de o accelerare atât a creşterii economice, cât şi a ocupării forţei de muncă. Creşterea sporită a productivităţii este susţinută de o creştere mai puternică a productivităţii totale a factorilor (PTF) (a se vedea chenarul).

Este vorba despre o îmbunătăţire generală; aproape toate statele membre noi şi statele membre cu un PIB şi niveluri de productivitate per capita relativ scăzute recuperează în termeni de creştere economică şi productivitate. Recuperarea este vizibilă în diferite sectoare ale economiei. În special, serviciile joacă un rol important în creşterea PIB la nivelul UE, având în vedere şi ponderea lor importantă în ansamblul economiei. Toate sectoarele de producţie, cu excepţia tutunului, au crescut mai repede în mod vizibil în 2006 decât în cei cinci ani anteriori, contribuind astfel la revenirea creşterii globale a UE.

Diferenţa de productivitate UE-SUA a început să scadă…

Datele privind evoluţiile din economia europeană în comparaţie cu SUA, care este considerată drept reper pentru productivitatea sa deosebit de ridicată, confirmă că diferenţa dintre productivitatea pieţei muncii faţă de SUA a scăzut în 2006, după zece ani în care crescuse. Acest aspect este important, având în vedere că date recente, disponibile numai pentru producţie[3], confirmă că această evoluţie a continuat în prima jumătate a anului 2007.

În evaluarea acestei evoluţii încurajatoare ar trebui avut în vedere faptul că nivelurile de productivitate a muncii din SUA rămân cu aproximativ 39% mai ridicate decât în UE atunci când aceasta este exprimată ca PIB per persoană angajată şi cu 26% (2005) mai ridicată atunci când este exprimată ca PIB per oră lucrată. Analiza demonstrează că acest lucru este provocat în principal de diferenţele în productivitatea totală a factorilor (a se vedea chenarul) şi în al doilea rând, în calitatea capitalului uman[4]. În plus, o mare parte din recuperare pare să se datoreze factorilor ciclici, inclusiv unei reduceri a creşterii productivităţii SUA în 2006.

Datele sectoriale permit unele concluzii suplimentare în comparaţie cu evoluţiile productivităţii dintre UE şi SUA. De exemplu, acestea confirmă faptul că creşterea mai redusă a productivităţii muncii în economia UE în ultimul deceniu se datorează în principal performanţei agregate mai slabe a sectoarelor individuale ale UE şi nu compoziţiei sectoriale a economiei care, dimpotrivă, este uşor favorabilă UE. În special, diferenţa de creştere UE-SUA reflectă o performanţă slabă a sectorului de servicii în UE, mai ales în serviciile de comercializare cu amănuntul, de distribuire, cele financiare şi serviciile pentru întreprinderi.

Chenar: Rolul productivităţii totale a factorilor Productivitatea totală a factorilor reprezintă principala sursă a distanţei de productivitate dintre UE şi SUA. Aceasta corespunde creşterii productivităţii generate de factori intangibili, precum progresul tehnic sau inovaţia organizatorică şi nu utilizarea sporită a mijloacelor, cum ar fi capitalul. Productivitatea totală a factorilor devine măsura completă a eficienţei unei economii. La nivel sectorial, o analiză a relaţiilor structurale între diferiţii indicatori de performanţă sugerează că creşterea productivităţii totale a factorilor reprezintă motorul performanţei sectoriale, fie exprimat în termeni de creştere a valorii adăugate, a productivităţii forţei de muncă, a comerţului internaţional, a investiţiilor directe străine, fie a creşterii ocupării forţei de muncă. În rândul celor mai relevante politici pentru creşterea productivităţii totale a factorilor se situează cele care vizează progresul tehnologic, inovaţia şi investiţiile sporite în C&D, utilizarea TCI, concurenţa şi reforma pieţelor de produse. Aceste politici reprezintă nucleul pilonului microeconomic al strategiei de la Lisabona, ceea ce înseamnă că procesul de reformă aflat în derulare poate contribui la dezvoltarea productivităţii totale a factorilor şi la creşterea economică. |

... cu unele menţiuni că în afara ciclului favorabil, pot contribui şi alţi factori

Având în vedere că motivele care susţin mărirea distanţei de productivitate dintre UE şi SUA din ultimii zece ani sunt structurale, este încă devreme să se precizeze dacă recenta reducere a distanţei este rezultatul evoluţiilor pur ciclice sau prima manifestare a unei noi orientări.

Analiza efectuată de serviciile Comisiei[5] arată că, în timp ce revenirea este în esenţă de natură ciclică, este posibil să existe o altă componentă legată de reforme structurale trecute puse în aplicare de statele membre UE, în special pe piaţa muncii. Câştigurile productivităţii sectoriale, precum cele din industriile de reţea, şi creşterea nivelurilor de calificare a forţei de muncă ar susţine, de asemenea, această ipoteză. O astfel de îmbunătăţire structurală a productivităţii poate deveni vizibilă în viitor, deoarece efectele reformelor recente – în special cele generate de strategia de la Lisabona reînnoită – încep să se facă simţite din ce în ce mai mult.

3. FACTORI AI COMPETITIVITăţII

Productivitatea şi pilonul microeconomic al agendei de la Lisabona

Îmbunătăţirea potenţialului de creştere economică pe termen lung prin consolidarea creşterii productivităţii reprezintă unul din obiectivele fundamentale ale strategiei de la Lisabona reînnoite, precum şi un răspuns important la provocările globalizării, îmbătrânirea populaţiei, la ritmul rapid al progresului tehnologic şi la nevoia combaterii schimbărilor climatice. Pilonul strategiei de la Lisabona care abordează politica microeconomică cuprinde multe domenii de acţiune, cele mai relevante pentru creşterea productivităţii, cum ar fi:

- Numărul sporit de investiţii în C&D (cercetare&dezvoltare) poate îmbunătăţi în mod semnificativ creşterea productivităţii, în special dacă elementele triunghiului cunoştinţelor (C&D, inovaţie, educaţie şi formare) sunt bine integrate, inclusiv în ceea ce priveşte disponibilitatea personalului ştiinţific.

- Investiţiile în domeniul TCI oferă rezultate ridicate în termeni de câştiguri de productivitate atunci când sunt însoţite de schimbările corespunzătoare pe plan organizatoric şi pe planul investiţiilor în competenţe.

- Consolidarea concurenţei pe pieţe deschise care dispun de un cadru de reglementare adecvat tinde să aibă efecte pozitive asupra productivităţii şi ocupării forţei de muncă prin ameliorarea eficienţei alocării de resurse (eficienţă statică), a eficienţei productive (organizarea muncii) şi a eficienţei dinamice (produse şi procedee inovatoare). Cu toate acestea, efectul concurenţei asupra inovaţiei este mai neclar, deoarece depinde de structurile pieţei şi de distanţa care separă operatorii de frontiera tehnologică. Concurenţa are o importanţă deosebită în ceea ce priveşte permiterea ţărilor şi industriilor care se află aproape de frontiera tehnologică să-şi păstreze progresul înregistrat.

- Stimularea spiritului antreprenorial prin facilitarea demarării şi dezvoltării întreprinderilor, precum şi prin îmbunătăţirea condiţiilor, astfel încât IMM să poată utiliza potenţialul pieţei unice, permite ca ideile noi să fie transpuse în produse şi servicii cu valoare adăugată, care sunt comercializate la scară internaţională, cu un important efect pozitiv asupra productivităţii.

- Creşteri semnificative ale producţiei şi consumului pot fi, de asemenea, obţinute printr-o reducere a costurilor reglementare inutile, cum ar fi de exemplu aspectele administrative excesive, lucru care ar permite punerea la dispoziţie a resurselor în scopuri mai productive. IMM-urile sunt principalii beneficiari ai acestor măsuri, deoarece acest tip de cheltuieli generale reprezintă o proporţie mult mai mare din costurile lor totale.

- Reducerea barierelor în materie de fiscalitate a întreprinderilor şi a costurilor aferente conformităţii, precum şi aplicarea măsurilor destinate facilitării restructurării grupurilor de întreprinderi favorizează funcţionarea pieţei unice. Adoptarea unei baze comune consolidate pentru impozite asupra societăţilor ar trebui să aibă, de asemenea, consecinţe pozitive asupra PIB-ului UE.

Cerinţele de adaptare accelerată implică mecanisme care facilitează trecerea de la un loc de muncă la altul. De o manieră mai generală, politica de coeziune a UE joacă un rol important în acest context, contribuind la o mai bună funcţionare a pieţei interne şi favorizând îmbunătăţiri ale productivităţii şi ale competitivităţii în ţările şi regiunile care se confruntă cu întârzieri în ceea ce priveşte dezvoltarea sau care sunt afectate de restructurări industriale.

O evaluare a reformelor recente efectuată de statele membre cu privire la pieţele de produse şi servicii, ameliorarea reglementării şi politica IMM-urilor arată că în general, au fost realizate progrese remarcabile, chiar dacă rămân încă multe de făcut. Aceste progrese nu se reflectă încă în totalitate în datele care măsoară performanţa economică.

Importanţa coordonării

Guvernarea politicilor naţionale de reformă în UE reprezintă un element important al strategiei pentru creştere şi locuri de muncă. Coordonarea reformelor economice în statele membre poate aduce avantaje suplimentare din mai multe motive. Având în vedere că statele pot învăţa unele de la altele, eforturile comune coordonate pot consolida dorinţa de reformare şi depăşi rezistenţa naţională cu privire la reforme. Cel mai important, aplicarea coordonată poate crea avantaje care nu ar exista în cazul în care reformele ar fi fost întreprinse într-o manieră unilaterală.

Analiza empirică a efectelor internaţionale rezultate în urma reformelor naţionale prezentate în raport confirmă că acţiunea coordonată produce, în multe cazuri, avantaje care sunt net superioare celor rezultate în urma unei acţiuni izolate. De exemplu, aproximativ jumătate din creşterea potenţială a PIB generată de faptul că statele membre şi-au atins obiectivele în materie de intensitate a C&D ar reprezenta rezultatul difuzării transfrontaliere de cunoştinţe.

Avantaje suplimentare provin din complementarităţile politicilor. De exemplu, consolidarea competenţelor şi a C&D duce la o creştere a salariilor reale, care, la rândul său, ar trebui să contribuie la creşterea ratelor de participare. De asemenea, reducerea sarcinilor administrative, prin marje mai scăzute, prezintă sinergii importante cu obiectivul adoptat în materie de locuri de muncă, contribuind la diminuarea şomajului de echilibru.

Deschiderea comercială şi productivitatea sunt compatibile

Creşterea deschiderii comerciale (volumul comercial comparat cu PIB) şi stocurile de investiţii directe străine (IDS) ilustrează accelerarea globalizării. Dacă, în general, acţiunile pieţei mondiale au fost redistribuite în favoarea economiilor emergente, UE-27 şi-a menţinut poziţia relativ bine. În perioada 1996-2005, ponderea UE-27 în totalul exporturilor mondiale a scăzut de la 23,3 la 22,0%, ponderea SUA a scăzut de la 19,1 la 15,2%, iar a Japoniei de la 13,7 la 10,5%[6][7].

Performanţele comerciale ale UE în sectorul serviciilor sunt încurajatoare: exporturile de servicii ale UE-15[8] au crescut mai mult decât dublu între 1996 şi 2005, în timp ce importurile nu au progresat atât de rapid. Prin urmare, în curs de nouă ani, UE-15 şi-a mărit aproape de patru ori balanţa de servicii comerciale. În aceeaşi perioadă, balanţa comercială de servicii a Statelor Unite a scăzut cu 26% la 50 miliarde de euro (în 2005, balanţa UE-25 era de 56,9 miliarde de euro). Japonia, dimpotrivă, a raportat un deficit comercial de servicii de 30 miliarde de euro în 2003.

Prea des, globalizarea este asociată cu pierderile de locuri de muncă în sectoarele care sunt victime ale concurenţei străine. Costurile sociale şi îngrijorarea care rezultă sunt reale şi necesită un răspuns politic adecvat. Cu toate acestea, nu trebuie neglijate efectele puternice pozitive pe care le au deschiderea şi integrarea pe pieţele mondiale asupra performanţei economice a unei ţări. Raportul ilustrează relaţia pozitivă dintre productivitatea totală şi globalizare, utilizând deschiderea comercială drept indicator şi rezumă constatările empirice dintre productivitate şi globalizare.

Legăturile de cauzalitate nu sunt întotdeauna evidente. O concurenţă mai intensă a importurilor stimulează productivitatea, acest lucru conducând la o competitivitate mai mare şi la o creştere a exporturilor care, la rândul său, presupune noi avantaje în materie de eficienţă. Activitatea empirică prezentată în raport subliniază robusteţea relaţiei. Acest lucru ilustrează forţa mecanismelor aflate în joc: specializarea, economiile de scară, eliminarea întreprinderilor ineficiente şi o mai mare capacitate de absorbţie a avansurilor tehnologice şi ideilor noi dezvoltate în restul lumii. Împreună, aceşti factori sugerează că deschiderea comercială poate juca un rol important în îmbunătăţirea creşterii productivităţii. De exemplu, analiza empirică indică faptul că, în medie, o creştere de 1% în deschiderea economiei , astfel cum este măsurat de raportul dintre importuri şi valoarea adăugată, rezultă într-o creştere de 0,6% a productivităţii muncii pentru anul următor. Aceste rezultate sugerează că atât comerţul intracomunitar sporit ca rezultat al pieţei unice, cât şi politicile externe ambiţioase – cum ar fi finalizarea programului Doha pentru dezvoltare, noua generaţie de acorduri bilaterale de liber schimb, reechilibrarea relaţiei comerciale cu China, îndepărtarea barierelor pentru exporturile UE şi o strategie consolidată privind accesul pe pieţe – pot contribui în mod semnificativ la creşterea productivităţii în UE. Cu toate acestea, ar trebui subliniat că beneficiarii pe deplin ai deschiderii pot fi economiile în care factorii de producţie pot fi uşor reutilizaţi de la o întreprindere la alta, de la un sector în declin la un sector în creştere. De asemenea, există condiţii prealabile esenţiale pentru gestionarea ajustării dificile care va fi necesară în anumite sectoare şi regiuni care au un impact semnificativ asupra acceptării publice a globalizării. În plus, pentru a beneficia de avantajele deschiderii, protecţia drepturilor de proprietate intelectuală la nivel internaţional este esenţială.

Îmbunătăţirea competenţelor în calitate de factor de competitivitate

Competenţele contribuie în mod direct la competitivitatea internaţională şi la productivitate, în măsura în care mâna de lucru mai calificată creşte eficienţa muncii şi capacitatea de absorbţie a întreprinderilor de a integra mai uşor tehnologii şi idei noi. De exemplu, cercetările empirice indică faptul că extinderea duratei medii de şcolarizare cu un an ar creşte productivitatea cu 8 până la 10% pe termen lung[9]. Îmbunătăţirea competenţelor se observă în toate sectoarele economice, chiar şi în cele cu mână de lucru slab calificată. Conform anumitor analize empirice, sectoarele care angajează o mare proporţie de lucrători cu calificare înaltă sau medie prezintă o creştere mult mai puternică a productivităţii, iar prezenţa unui număr ridicat de lucrători slab calificaţi influenţează negativ creşterea productivităţii. În plus, competenţele sunt importante pentru rapiditatea convergenţei către frontiera tehnologică. După cum se poate aştepta, această convergenţă este mai rapidă în sectoarele în care mâna de lucru este înalt calificată. În consecinţă, un număr mai mare de lucrători cu calificare înaltă şi medie favorizează creşterea exporturilor.

La nivelul diferitelor industrii, analiza demonstrează că procesul de ameliorare a competenţelor contribuie mai mult la creşterea cererii de lucrători foarte calificaţi decât schimburile de locuri de muncă între sectoare sau industrii. Cu toate acestea, se constată o deplasare generală a activităţii profesionale de la industriile cu o pondere mare de mână de lucru slab calificată către cele care deţin o parte importantă de angajaţi cu calificare medie şi înaltă, iar acest lucru are loc în toate grupele de state ale UE.

În acest context, se poate considera că deficitele de calificări constituie mai întâi o problemă de ajustare, care rezultă în urma unei creşteri a cererii (sau o scădere a ofertei) pentru anumite competenţe. Într-o astfel de situaţie, rolul administraţiei publice ar putea fi acela de facilitare a procesului de tranziţie, adoptarea de politici sectoriale robuste nefiind indicată. În al doilea rând, în cazul în care deficitele de competenţe reprezintă o moştenire din trecut, politicile ar trebui să se axeze pe măsuri menite să ajute economia în obţinerea unei combinaţii mai bune de competenţe. Însă abordarea nepotrivirii de competenţe nu reprezintă numai atribuţia administraţiilor publice. Mult mai multe întreprinderi europene vor trebui să abordeze această chestiune prin intermediul strategiilor lor.

Măsurile aplicate în cadrul strategiei pentru creştere şi locuri de muncă pentru a favoriza acumularea de capital uman, de exemplu prin reducerea numărului de tineri care renunţă prematur la studii sau prin promovarea studiilor superioare în domeniul matematicii, ştiinţei şi tehnologiei ar trebui să sprijine cererea tot mai mare de competenţe, corelată cu competenţele privind schimbările tehnologice. Ratele mai ridicate de angajare, în special pentru femei, vor contribui, de asemenea, la reducerea deficitului de competenţe. În cazul în care politicile din domeniul educaţiei rămân în esenţă o competenţă naţională, formarea cercetătorilor de nivel înalt în UE va beneficia de iniţiative realizate la scară comunitară, cum ar fi înfiinţarea Institutului european de tehnologie şi mobilitatea sporită a cercetătorilor.

4. COMPETITIVITATEA INDUSTRIILOR EUROPENE

Situaţia actuală

În ansamblu, industriile europene, în care IMM-urile joacă un rol considerabil, au o competitivitate puternică. Această constatare generală maschează, totuşi, performanţe foarte variabile de la o ţară la alta şi de la un sector la altul. Începând cu 1995, UE prezintă o performanţă scăzută în termeni de creştere a valorii adăugate, de productivitate a muncii şi de productivitatea totală a factorilor, în timp ce rezultatele sale comerciale sunt foarte bune. Investiţiile directe străine cunosc o extindere rapidă, cele externe cunoscând o creştere mai puternică.

Evaluând aspectele pozitive şi negative relative din diverse sectoare, se constată că sectorul minier şi, printre industriile de producţie, industria pielăriei şi a încălţămintei, cea a îmbrăcămintei, industria textilă, a combustibilului nuclear şi a tutunului prezintă o scădere nu numai a forţei de muncă, dar şi a valorii adăugate. La polul opus, cu excepţia transporturilor maritime, toate industriile cu ratele cele mai ridicate de creştere a valorii adăugate din Uniunea Europeană – echipamente de comunicaţii, echipamente de birou şi informatice, precum şi telecomunicaţii şi servicii informatice – sunt aferente noilor tehnologii ale informaţiei şi comunicaţiilor.

În comparaţie cu SUA, distanţa cea mai semnificativă în performanţa sectoarelor se observă în producerea echipamentelor de birou şi a calculatoarelor, comerţul en gros şi cu amănuntul, în transportul aerian şi în serviciile financiare. Ultimele trei sectoare menţionate par a fi destul de sensibile pentru economiile de scară şi este probabil ca acestea să beneficieze de pe urma pieţelor integrate de dimensiuni mai mari din Statele Unite. În schimb, UE prezintă o creştere mai mare în anumite domenii ale industriei de producţie de înaltă tehnologie, în special în industria farmaceutică şi în industriile de reţea.

Creşterea conţinutului de servicii în industria prelucrătoare europeană

Pe termen lung[10], Europa, în cazul în care se va afla încă printre regiunile cele mai bogate din punct de vedere al PIB per capita, va fi depăşită de anumite economii emergente în ceea ce priveşte importanţa economică globală, având în vedere factorii demografici şi creşterea relativ puternică a productivităţii, pe măsură ce recuperează întârzierile. Până în 2050, Asia va fi devenit, foarte probabil, piaţa cea mai importantă şi primul pol de creştere.

Analiza arată că în cursul deceniilor viitoare, industria prelucrătoare va continua să joace un rol major în economia UE, contribuind direct la bunăstarea şi creşterea productivităţii şi generând o cerere semnificativă în materie de cercetare şi servicii de înaltă calitate, care se va extinde şi la restul economiei[11]. În paralel, se aşteaptă ca industria prelucrătoare, definită într-un sens restrâns, să angajeze direct mai puţini lucrători decât în prezent şi să reprezinte o parte relativ mai mică a întregii economii.

Evoluţiile în materie de ocupare a forţei de muncă şi amploarea relativă nu reprezintă o stagnare sau un declin. Într-o anumită măsură, acestea reflectă diferenţele în creşterea productivităţii. În plus, aceste evoluţii sunt de natură statică, şi anume fragmentarea lanţului de valori face ca anumite activităţi care anterior erau clasificate în industria prelucrătoare să se regăsească în servicii. Industria de prelucrare şi sectoarele serviciilor aferente vor rămâne unul din pilonii principali ai economiei UE în secolul XXI, nu numai datorită greutăţii lor economice persistente, dar şi datorită faptului că sunt parte integrantă din sistemul de inovaţie al unei economii moderne.

Analiza sugerează că întreprinderile care obţin cele mai bune rezultate vor acţiona în calitate de lideri ai reţelelor de valoare mondiale, oferind servicii de planificare, comercializare şi de C&D, integrând componentele care provin din surse externe. Astfel, conţinutul de servicii al industriei de prelucrare şi ansamblul comercializat cu produsul final ar trebui să mai crească. Acest lucru va conduce la noi surse de venituri şi la relaţii valoroase, de lungă durată cu clienţii; posibilităţile de externalizare vor creşte, de asemenea. Din acest motiv, clasificările statistice ale activităţilor din sectorul de prelucrare sau din servicii vor deveni din ce în ce mai puţin relevante şi noi tipuri de analize ale evoluţiilor întreprinderilor şi pieţelor vor deveni necesare.

Nu este clară măsura în care tehnologiile emergente (microsisteme electromecanice, materiale avansate, biotehnologii şi nanotehnologii) vor realiza potenţialul cu care sunt creditate, deşi trebuie subliniat că acest potenţial este considerabil şi ar putea avea o contribuţie majoră la creşterea productivităţii şi la inovaţie în cursul deceniilor următoare. Cu toate acestea, este probabil ca gestionarea cunoştinţelor să devină mai importantă şi modelele comerciale de succes să fie în viitor cele care vor avea cea mai bună evoluţie în acest sens. Capitalul intelectual şi imobilizările necorporale ar trebui să devină şi mai importante. Acest lucru va conduce probabil la metode de organizare mai complexe, cu un grad ridicat de colaborare şi de interconectare cu furnizorii, clienţii, concurenţii, precum şi la o utilizare extinsă a surselor externe de cunoştinţe, cum ar fi institutele de cercetare şi universităţile.

Aceste evoluţii vor pune un accent mai mare pe posesia de competenţe. În special, competenţele altele decât cele tehnice, de exemplu cele legate de munca în echipă, studiu, diseminare şi comunicare, capacitatea de a oferi un serviciu şi nu numai un produs, precum şi capacitatea de a gândi într-un mod interdisciplinar vor deveni esenţiale, mai ales pentru IMM-urile care doresc să participe la reţelele globale. Aceste competenţe pot deveni necesare chiar şi pentru deservirea pieţelor locale.

Specializarea dinamică, şi anume faptul că anumite aspecte pozitive concurenţiale persistă şi au chiar tendinţa de a se consolida, sugerează că Europa îşi va menţine o poziţie puternică în numeroase sectoare de înaltă tehnologie sau de tehnologie medie-înaltă (chimie, inclusiv industria farmaceutică, construcţii mecanice, automobile, industria aerospaţială, electronică integrată). Vor fi necesare o serie de eforturi importante din partea C&D pentru a extinde în continuare frontiera tehnologică în aceste sectoare şi pentru a le permite să-şi păstreze un avantaj concurenţial. Produse de înaltă calitate din sectoarele tradiţionale pot constitui, de asemenea, aspecte pozitive pentru care inovaţia tehnologică, concepţia şi comercializarea joacă un rol important.

De asemenea, mult va depinde şi de capacitatea întreprinderilor europene de a valorifica posibilităţile oferite de provocările globale, cum ar fi îmbătrânirea demografică şi schimbarea climei. Dat fiind faptul că Europa va trebui să răspundă acestor provocări de timpuriu, există o şansă reală pentru a-şi asigura o poziţie privilegiată pe piaţa bunurilor aferente celor din domeniul sănătăţii, produselor care simplifică viaţa cotidiană, activităţilor recreative şi divertismentului, tehnologiilor din domeniul mediului.

Importanţa cadrului de acţiune orizontal pentru industria de prelucrare

Prin adoptarea unei abordări mai cantitative, bazată pe un model, putem evalua impactul politicilor care au drept scop ameliorarea condiţiilor generale ale competitivităţii şi importanţa lor relativă într-o astfel de perspectivă pe termen lung. Rezultatele obţinute sunt strâns legate de caracteristicile şi ipotezele modelului; cu toate acestea, ele oferă indicaţii utile privind orientarea şi amploarea efectelor schimbărilor de politică. Determinantul cheie al creşterii pe termen lung şi al productivităţii îl reprezintă gradul de deschidere al UE şi al economiei mondiale. Cu toate acestea, alte reforme structurale pot avea efecte importante.

Măsurile avute în vedere fac referire la creşterea nivelului competenţelor, ameliorarea reglementării şi reducerea poverilor administrative la nivelul întreprinderilor, C&D şi inovaţia, o piaţă unică mai competitivă, precum şi politicile din domeniul mediului, sub forma unei eficienţe energetice sporite. Impactul lor individual asupra PIB până în 2025 este cuprins între 0,5 % şi 0,6 % (competenţe[12]) şi 3,0 % şi 3,5 % (C&D), celelalte politici structurale situându-se între cele două. Impactul lor cumulat este cuprins între 8 % şi 9 %.

Printre politicile examinate, cele referitoare la C&D şi la inovaţie, precum şi la consolidarea pieţei interne au impactul cel mai puternic şi pozitiv asupra industriei de producţie. Îmbunătăţirea cadrului politic orizontal va contribui la încetinirea tendinţei de scădere a importanţei privind industria de prelucrare din Europa. Rezultatele modelului confirmă faptul că, prin intermediul unui mediu extern favorabil, anumite sectoare de producţie (chimie, industria produselor din cauciuc şi din plastic, maşini combinate şi echipamente) şi-ar putea practic menţine ponderea actuală în economia UE. Referitor la ponderea UE în producţia mondială, în lipsa unor condiţii cadru îmbunătăţite, nu există niciun sector în care UE să-şi menţină importanţa relativă până în 2025. În prezenţa politicilor menţionate anterior, sectoare precum echipamentele de transport, lemnul şi alte industrii producătoare, vectorii energetici, serviciile de cercetare şi dezvoltare, produsele chimice, din cauciuc şi din plastic, serviciile de transport şi alte servicii ale întreprinderilor îşi menţin sau aproape îşi păstrează ponderea în producţia globală. Această analiză confirmă faptul că reformele economice sunt importante în mod deosebit pentru sectoarele expuse comercializării, cum ar fi prelucrarea.

5. SINTEZă

Principala concluzie a prezentului raport este de a sublinia rolul central pe care îl deţine productivitatea în calitate de sursă pentru creştere pe termen lung. Performanţa slabă a productivităţii UE din ultimii ani, precum şi recenta recuperare se explică în mare parte prin evoluţia productivităţii totale a factorilor. Acest lucru are implicaţii clare pentru politicile care trebuie dezvoltate, şi anume subliniază importanţa politicilor din domeniul cercetării şi inovaţiei, precum şi cele din domeniul formării şi educaţiei, cât şi reformele economice care au drept obiectiv ameliorarea cadrului general al întreprinderilor şi facilitarea schimbării structurale şi a realocării de resurse. Acţiunile coordonate din aceste domenii realizează, în majoritatea cazurilor, avantaje superioare celor obţinute în urma unei acţiuni izolate. Un factor major pentru eficienţa economică sporită îl constituie concurenţa, fie prin intermediul deschiderii schimburilor, o piaţă unică consolidată, în special în domeniul serviciilor, continuarea liberalizării industriilor de reţea sau a reformei pieţelor de produse.

În viitor, industria de prelucrare europeană va continua să joace un rol major la nivel mondial, într-un context în care valorile esenţiale vor fi cunoştinţele şi competenţele. Punerea în aplicare a politicilor şi reformelor prezentate anterior va fi fundamentală pentru realizarea acestei perspective.

[1] Documentul de lucru al serviciilor Comisiei SEC (2007), Raportul european asupra competitivităţii 2007.

[2] Proiectul de cercetare «UE KLEMS» privind conturile referitoare la creştere şi productivitate trebuie să permită constituirea unei baze de date care să cuprindă măsurile creşterii economice, ale productivităţii, ale creării de locuri de muncă, ale formării de capital şi ale evoluţiei tehnologice la nivel industrial pentru toate statele membre ale Uniunii Europene începând din 1970.

[3] Creşterea productivităţii în industrie şi în economia totală urmează aceeaşi evoluţie, chiar dacă nivelurile înregistrate în industria prelucrătoare sunt, în general, mai ridicate.

[4] Cu toate acestea, UE utilizează mai mult capital per lucrător, lucru care reduce diferenţa în productivitatea muncii faţă de SUA.

[5] A se vedea EU Economy Review 2007 şi comunicarea aferentă "Moving Europe's productivity frontier", care urmează să fie publicată.

[6] Cu excepţia comerţului intra-comunitar. „Mondial” se referă la un ansamblu de ţări care reprezintă 86% din totalul exporturilor la nivel mondial (pentru a asigura comparabilitatea ponderilor în timp, lăsând neschimbate statele declarante).

[7] Aceste rezultate, luate separat, pot da naştere la interpretări abuzive, de exemplu pierderile ponderii de piaţă la export ar putea duce la concluzia unui declin al competitivităţii în care ar putea fi implicaţi alţi factori (cum ar fi o creştere sau un consum mai mare).

[8] Datele privind comerţul cu servicii pentru UE -27 sau UE-25 nu sunt disponibile din 1996.

[9] Canton, E. (2007), Avantaje sociale pentru educaţie. Macro-probe, De Economist (va fi publicat în decembrie 2007)

[10] Consideraţiile care urmează se bazează pe o analiză a studiile prospective disponibile, nucleul acestora fiind format din trei proiecte recente la nivelul UE privind viitorul industriei de producţie: FutMan, ManVis şi Manufuture.

[11] Pentru un euro pe produs fabricat comercializat sunt necesari între 22 (Ţările de Jos) şi 36 de cenţi (Germania) pentru serviciile pieţei (date intrări - ieşiri pentru anul 2000).

[12] Modelul face referire la realizarea obiectivelor stabilite în 2004 pentru anul 2010 (maxim 10% dintre tinerii care renunţă la studii prematur, cel puţin 85% dintre tinerii în vârstă de 22 de ani cu studii liceale, scăderea cu 20% a numărului de tineri cu vârsta de 15 ani cu competenţe de citire reduse, participarea a cel puţin 12,5% la procesul de învăţare continuă şi creşterea cu 15% a numărului de absolvenţi în domeniul ştiinţelor şi tehnologiei). Efectul lor economic va creşte numai progresiv, pe măsură ce clasele de vârstă succesive, cu o mai bună educaţie, vor intra pe piaţa forţei de muncă.