[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 19.6.2008

COM(2008) 371 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

Al cincilea raport intermediar privind coeziunea economică și socială Regiuni în creștere, o Europă în creștere

{SEC(2008) 2047 final}

(prezentată de Comisie)

CUPRINS

1. Introducere 3

2. Politica de coeziune: Stadiul actual al dezbaterilor 4

2.1. Obiective și priorități 4

2.2. Guvernarea politicii de coeziune 6

2.3. Următoarele etape 7

3. Convergență, creștere și restructurare economică în regiunile UE 7

3.1. Distribuția regională a sectoarelor europene cu creștere ridicată 8

3.1.1. Regiuni de convergență 8

3.1.2. Regiuni de tranziție 9

3.1.3. Regiuni de competitivitate regională și de ocupare a forței de muncă 9

3.2. Contribuția sectoarelor cu creștere ridicată la obiectivul de convergență 10

3.3. Educația, competențele și lucrătorii din domeniul cunoașterii 11

3.4. Concluzii 12

COMUNICARE A COMISIEI

Al cincilea raport intermediar privind coeziunea economică și socială Regiuni în creștere, o Europă în creștere

INTRODUCERE

În septembrie 2007, Comisia a lansat o consultare publică cu privire la dificultățile cu care se va confrunta politica de coeziune în următorii ani, în scopul de a acumula idei în legătură cu prioritățile, organizarea și guvernarea acestei politici.

Temeiul juridic al politicii de coeziune este articolul 158 din Tratatul CE, care afirmă că unul din scopurile Comunității este încurajarea unei dezvoltări armonioase și că, pentru aceasta, Comunitatea își dezvoltă și desfășoară acțiunile în scopul consolidării coeziunii sale economice, sociale și teritoriale. Tratatul de la Lisabona, care se află în prezent în proces de ratificare, adaptează acest text făcând referire la coeziunea economică, socială și teritorială .

Este necesară încadrarea consultării menționate anterior în contextul mai amplu al revizuirii bugetare în curs, la care contribuie. Consultarea a fost completată de alte evenimente importante, cum ar fi: reuniunea informală a miniștrilor responsabili pentru dezvoltarea regională, care a avut loc în Azore la 23-24 noiembrie 2007; conferința la nivel înalt organizată la Maribor de către președinția slovenă, la 7-8 aprilie 2008; avizele adoptate de către Parlamentul European[1], Comitetul Regiunilor[2] și Comitetul Social și Economic[3] cu privire la al patrulea raport privind coeziunea.

O altă etapă esențială va fi adoptarea de către Comisie, în 2008, a unei cărți verzi privind coeziunea teritorială, în scopul principal de a lansa o amplă dezbatere publică asupra consecințelor pe care le va avea introducerea noțiunii de coeziune teritorială în Tratat, în special în contextul politicii de coeziune.

În 2008, Comisia va adopta, de asemenea, o comunicare privind agenda socială reînnoită. Aceasta se va baza pe rezultatele unei ample consultări publice cu privire la „realitatea socială” europeană și va contura modalitățile în care Europa se poate adapta la realitățile sociale în schimbare, în special modul în care politicile Uniunii pot fi puse în valoare pentru a încuraja oportunitățile, accesul și solidaritatea.

Prima parte a prezentului raport sintetizează contribuțiile primite între septembrie 2007 și februarie 2008. Această primă etapă a dezbaterii contribuie la identificarea temelor de discuție și de orientare a reflecției, teme de care Comisia va ține cont în cursul revizuirii bugetare.

A doua parte a prezentului raport oferă o analiză mai aprofundată a principalelor tendințe regionale. Prezentul raport intermediar este centrat pe tema sectoarelor europene de creștere, al căror grad de dezvoltare în diferitele regiuni va determina în mare măsură nivelul de dezvoltare economică regională pentru anii următori.

POLITICA DE COEZIUNE: STADIUL ACTUAL AL DEZBATERILOR

Comisia a primit mai mult de o sută de contribuții[4], în special din partea părților interesate și implicate în administrarea politicii, reprezentând peste jumătate din statele membre (și aproape 80% din populația UE), precum și din partea unui număr important de autorități regionale, a majorității asociațiilor regionale și locale, a partenerilor economici și sociali, a organizațiilor societății civile, a institutelor universitare și de cercetare și a unui anumit număr de cetățeni.

Majoritatea răspunsurilor, în special cele ale guvernelor naționale, nu reprezintă poziții definitive, ceea ce este normal, având în vedere stadiul inițial în care se află dezbaterea și contextul mai amplu al discuției asupra revizuirii bugetului UE.

Consultarea publică a confirmat că politica de coeziune continuă să suscite un viu interes. Astfel, prima concluzie generală a acestei discuții ar putea fi recunoașterea de către părțile interesate a rolului important pe care politica de coeziune îl joacă în construcția Uniunii Europene și sprijinul acordat de către părți pentru continuarea acestei politici. Orice tentativă de a readuce această politică în competența statelor membre este respinsă aproape unanim.

Multe dintre aceste contribuții confirmă că politica de coeziune orientează și sprijină creșterea în Europa, încurajează investiții care nu ar fi fost întreprinse în absența sa, susține competitivitatea în cele mai vulnerabile regiuni, consolidează progresul social și solidaritatea, fac din capitalul fizic, social și uman factori de stimulare a creșterii, a potențialului de inovare, a capacității administrative și a modernizării administrației, stimulează gestiunea strategică și financiară multianuală, promovează transferul cunoștințelor practice și al celor mai bune practici între regiuni și între statele membre și favorizează existența unei culturi a evaluării și a monitorizării. În mod similar, majoritatea contribuțiilor apreciază faptul că această politică promovează crearea unei culturi a colaborării. Concluziile acestei consultări coincid cu cele ale unei anchete realizate recent de Eurobarometru[5], ambele confirmând faptul că politica de coeziune contribuie la creșterea vizibilității UE în rândul cetățenilor europeni.

Obiective și priorități

Toate contribuțiile primite sunt de acord asupra faptului că obiectivul principal al politicii coeziunii este reducerea inegalităților economice și sociale în ceea ce privește nivelurile de dezvoltare ale regiunilor europene. Astfel, este necesar ca regiunile mai puțin dezvoltate să rămână în centrul atenției acestei politici. Pe de altă parte, majoritatea contribuțiilor - împreună cu Parlamentul European - susțin că politica de coeziune ar trebui să acopere întregul teritoriu al UE, dat fiind faptul că aceasta nu constă într-un simplu mecanism de solidaritate, ci are scopul de a stimula potențialul de dezvoltare endogenă al regiunilor europene.

Marea majoritate a părților interesate consideră cooperarea teritorială ca fiind o parte esențială a politicii de coeziune și apreciază faptul că aceasta a devenit un obiectiv unanim recunoscut. Cooperarea teritorială, subliniază acestea, este unul dintre cele mai bune exemple ale valorii adăugate a acestei politici, motiv pentru care ar trebui să fie consolidată.

Al patrulea raport privind coeziunea a identificat o serie de dificultăți cu care regiunile și statele membre se confruntă și vor trebui să se confrunte din ce în ce mai des: globalizarea, schimbările demografice și tensiunile sociale, schimbarea climatică și creșterea prețului energiei. Cu toate că există un consens asupra faptului că politica de coeziune ar trebui să abordeze și aceste probleme, majoritatea contribuțiilor subliniază că politica de coeziune nu poate fi nici unicul, nici principalul instrument de intervenție. Unele contribuții consideră că aceste dificultăți sunt deja abordate prin realizarea agendei de la Lisabona și a agendei de la Göteborg. Alte contribuții amintesc faptul că abordarea acestor probleme ar trebui să nu determine plasarea în plan secundar a obiectivelor principale ale politicii de coeziune stabilite de către Tratat.

Unele contribuții îi cer Comisiei să completeze nivelul PIB pe cap de locuitor exprimat în SPC (standardul puterii de cumpărare) cu alți parametri de măsurare a bunăstării și a nivelului de trai.

În ceea ce privește conținutul politicii de coeziune, în această fază pare să se existe un consens asupra următoarelor teme transversale:

- Competitivitatea este în centrul politicii de coeziune. Se acordă un sprijin clar solicitării de a aloca o parte semnificativă din resursele financiare investițiilor strategice corelate cu agenda reînnoită pentru creștere economică și ocuparea forței de muncă. Cercetarea, inovația și dezvoltarea competențelor în vederea încurajării economiei bazate pe cunoaștere, a dezvoltării capitalului uman prin educație și formare, a capacității de adaptare, a sprijinirii activităților antreprenoriale (mai ales a întreprinderilor mici și mijlocii), a consolidării capacității instituționale și a dezvoltării unei culturi antreprenoriale sunt considerate ca fiind domeniile strategice în care ar trebui să fie concentrate investițiile.

- Politicile active privind piața muncii sunt, de asemenea, în centrul activităților propuse în scopul de a încuraja ocuparea forței de muncă, de a consolida coeziunea socială și de a reduce riscul de sărăcie. Un număr semnificativ de participanți consideră că politica de coeziune ar trebui să contribuie la dezvoltarea dimensiunii sociale a Europei, prin creșterea posibilităților de angajare ale celor mai vulnerabile grupuri, cum ar fi tinerii, persoanele în vârstă, persoanele cu handicap, imigranții și minoritățile. Partenerii sociali și economici și organizațiile societății civile subliniază rolul important pe care îl joacă economia socială în ceea ce privește crearea locurilor de muncă de calitate, încurajarea inovării, contribuirea la dezvoltarea zonelor rurale și furnizarea unei serii de servicii de interes general. Aceștia indică, de asemenea, faptul că dezvoltarea capacităților contribuie la consolidarea principiului bunei guvernări și a principiului parteneriatului. În încheiere, unii reprezentanți ai societății civile susțin că politica de coeziune ar trebui să susțină grupurile care întâmpină dificultăți specifice în ceea ce privește accesul la piața forței de muncă.

- A treia temă transversală este dezvoltarea durabilă. Mulți dintre participanți consideră că politica de coeziune ar trebui să se orienteze mai mult către atingerea obiectivelor stabilite de agenda de la Göteborg. Această politică ar putea contribui, în special, la reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră prin intermediul unor politici de atenuare, care să vizeze ameliorarea eficienței energetice și stimularea dezvoltării energiilor regenerabile.

În afară de temele enumerate mai sus, alte aspecte au făcut obiectul unei atenții considerabile.

Includerea coeziunii teritoriale în Tratatul de la Lisabona este în general bine primită. Cu toate acestea, unele contribuții solicită elaborarea de către Comisie a unei definiții a coeziunii teritoriale și a unor indicatori care să clarifice acest concept. În același timp, mai multe guverne naționale consideră că tema coeziunii teritoriale este deja integrată în politica de coeziune și că dimensiunile economică, socială și teritorială ale coeziunii nu pot fi separate.

Coeziunea teritorială este văzută, în special de către actorii regionali și locali, ca fiind o ocazie de a consolida rolul autorităților și al altor actori regionali și locali în procesul de punere în aplicare a acestei politici. Diferite contribuții subliniază rolul zonelor urbane și interdependența dintre zonele urbane și cele rurale ca dimensiuni importante ale coeziunii economice, sociale și teritoriale. Orașele sunt frecvent considerate ca fiind locuri caracterizate de un nivel semnificativ de excludere socială, sărăcie și dezvoltare dezechilibrată. Mecanismele existente de sprijinire a anumitor zone specifice, cum ar fi regiunile ultraperiferice sau zonele nordice slab populate, nu sunt puse în discuție.

Mulți participanți consideră că noțiunea de coeziune teritorială va contribui la integrarea dimensiunii teritoriale în elaborarea și punerea în aplicare a politicilor sectoriale europene.

Pare să existe un consens asupra necesității unei mai mari flexibilități în cadrul cooperării teritoriale, pentru a încuraja cooperarea între regiuni care nu sunt vecine sau situate în aceeași arie geografică. Cooperarea cu regiunile și țările care se învecinează cu UE este, de asemenea, considerată esențială.

Guvernarea politicii de coeziune

Majoritatea contribuțiilor susțin reforma politicii de coeziune în vederea unei abordări mai strategice.

Mulți menționează că punerea în aplicare a programului este doar la început și că un bilanț complet va fi posibil numai când vor fi disponibile rezultatele evaluărilor.

Cu toate acestea, o majoritate semnificativă a părților interesate solicită o clarificare a repartizării responsabilităților în cadrul diferitelor niveluri instituționale (Comisie, statele membre, regiuni și alți actori). Multe dintre părțile interesate, în special la nivel regional și local, ar aprecia o descentralizare mai accentuată a responsabilităților. A fost, de asemenea, subliniată importanța punerii în aplicare la nivel local, în special în ceea ce privește Fondul Social European (FSE). Partenerii economici și sociali și reprezentanții societății civile au exprimat puncte de vedere similare, insistând și asupra necesității unei definiții mai ample a principiului parteneriatului.

Simplificarea procedurilor reprezintă o altă solicitare exprimată de majoritatea contribuțiilor, în timp ce multe dintre acestea își arată preocuparea în legătură cu principiul recent introdus „un program, un fond”, care ar putea să nu favorizeze punerea în aplicare a politicii de coeziune.

Există multe plângeri cu privire la cerințele birocratice și contabile relative la punerea în aplicare a politicii. Acestea sunt percepute ca fiind descurajante pentru mulți dintre beneficiarii potențiali și un obstacol în calea punerii în aplicare la nivel local a unor proiecte importante. I se cere Comisiei să simplifice procedurile existente, cel puțin în ceea ce privește programele de mici dimensiuni.

O altă temă frecvent menționată este coordonarea între FEDER, FSE și Fondul de Coeziune. Unele contribuții preconizează integrarea acestora în cadrul unui fond unic, în scopul unei dezvoltări strategice mai coerente.

Se observă existența unor opinii divergente în ceea ce privește oportunitatea de a utiliza politica de coeziune ca instrument de reacție rapidă la șocurile asimetrice sau la crizele importante cauzate de procesele de restructurare: în timp ce unii solicită creșterea flexibilității, alții subliniază că politica de coeziune este, în primul rând, o politică structurală caracterizată de o planificare strategică pe termen mediu și lung.

O parte din contribuții insistă asupra necesității unei examinări mai aprofundate a utilizării mijloacelor de finanțare, altele decât subvențiile, cum ar fi împrumuturile bancare, microcreditele, instrumentele de capital speculativ sau de parteneriat public-privat.

Un alt aspect important abordat în cadrul consultării privește coordonarea între politica de coeziune, alte politici comunitare și politicile naționale. Multe contribuții consideră că politicile sectoriale comunitare ar trebui țină cont în mai mare măsură de aspectele regionale. În plus, multe dintre părțile interesate subliniază importanța de a elabora strategii coerente și integrate, în special între politica de coeziune și dezvoltarea rurală.

Coordonarea cu politicile naționale este, de asemenea, considerată un punct crucial. De exemplu, unele părți interesate consideră că principiul adiționalității ar trebui să fie consolidat. În plus, unii parteneri economici și sociali consideră că politica de coeziune ar trebui să fie condusă în funcție de liniile directoare integrate pentru creștere economică și ocuparea forței de muncă și de programele naționale de reformă.

Următoarele etape

Dezbaterea asupra viitorului politicii de coeziune este doar la început și va continua în cursul anilor următori. Unele dintre evenimentele importante care vor marca această dezbatere sunt consultarea publică asupra revizuirii bugetare, consultarea publică asupra cărții verzi privind coeziunea teritorială care va fi lansată de către Comisie în toamna anului 2008 și reuniunile ministeriale și manifestările la nivel înalt organizate în cursul diferitelor președinții.

Comisia va comunica progresele acestui proces de reflecție în al șaselea raport intermediar privind coeziunea economică și socială, în primăvara anului 2009.

Comisia va prezenta în timp util raportul privind revizuirea bugetului 2008/2009, expunând viziunea sa globală asupra structurii și direcției priorităților viitoare ale UE în materie de cheltuieli.

CONVERGENță, CREșTERE șI RESTRUCTURARE ECONOMICă ÎN REGIUNILE UE

În cursul ultimilor ani, convergența la nivelul regiunilor europene s-a menținut ridicată, determinând o reducere netă a disparităților în ceea ce privește PIB pe cap de locuitor, ratele ocupării forței de muncă și în special ratele șomajului. Această tendință este provocată în mare măsură de ameliorările înregistrate în cele mai puțin prospere regiuni (a se vedea figura 1).

În scopul analizei care urmează, regiunile au fost împărțite în trei categorii: regiuni de convergență, regiuni de tranziție[6] și regiuni de competitivitate regională și ocupare a forței de muncă (regiuni RCE: Regional Competitiveness and Employment). Fiecare dintre acestea se caracterizează printr-un profil socio-economic distinct.

Regiunile acoperite de obiectivul de convergență continuă să aibă un PIB pe cap de locuitor mult redus, circa 58% din media europeană, în timp ce regiunile de tranziție se apropie de această medie. Între 2000 și 2005, ambele categorii de regiuni au redus distanța față de media europeană cu circa 5 puncte procentuale (a se vedea tabelul 1 și fișa cu privire la PIB).

Rata de ocupare a forței de muncă este de numai 58% în regiunile de convergență, comparativ cu 68% în regiunile RCE. Din 2000, regiunile de convergență nu au reușit să reducă acest decalaj. În schimb, regiunile de tranziție au atins o rată de ocupare a forței de muncă de 63%; cu toate acestea, ele rămân în urma regiunilor RCE (a se vedea tabelul 1). Ratele de șomaj continuă să fie cu 4 puncte procentuale mai ridicate în regiunile de convergență față de regiunile RCE, dar în 2000 acest decalaj era aproape de două ori mai mare.

Distribuția regională a sectoarelor europene cu creștere ridicată

Prezenta secțiune abordează structura sectorială a economiilor regionale, concentrându-se asupra sectoarelor de creștere din UE (a se vedea anexa). La nivel regional, sunt analizate trei sectoare de creștere: (1) serviciile financiare și antreprenoriale; (2) comerțul, transportul și comunicațiile; (3) construcțiile. Sectorul de creștere al producției de tehnologie înaltă și medie-înaltă face parte din sectorul industriei, fapt care complică identificarea sa la nivel regional.

Cele trei tipuri de regiuni se deosebesc în ceea ce privește structura economică, tendințele de creștere și productivitatea. De exemplu, productivitatea regiunilor de convergență este inferioară cu cel puțin 50% față de cea din regiunile RCE (a se vedea tabelul 3), în timp ce ocuparea forței de muncă a scăzut în regiunile de convergență și a crescut în celelalte două tipuri de regiuni.

Regiuni de convergență

Cele trei sectoare de creștere sunt mai puțin importante în regiunile acoperite de obiectivul de convergență, unde reprezintă numai 40% din totalul locurilor de muncă, față de o medie de 50% în celelalte regiuni. Proporția serviciilor financiare și antreprenoriale este deosebit de redusă. Cu toate acestea, creșterea valorii adăugate brute și mai ales a ocupării forței de muncă în acest sector sunt mult mai pronunțate decât în alte sectoare. Comerțul, transporturile și comunicațiile au înregistrat, de asemenea, o creștere puternică, atât în ceea ce privește ocuparea forței de muncă cât și valoarea adăugată brută, în timp ce ratele de creștere în sectorul construcțiilor se apropie de media europeană.

În regiunile de convergență, industria este mai importantă decât în celelalte regiuni și a înregistrat cea mai ridicată rată de creștere a valorii adăugate brute. Ocuparea forței de muncă în sectorul industriei a scăzut, dar într-o proporție redusă față de celelalte regiuni. Cu toate acestea, productivitatea industrială reprezintă în continuare numai o treime față de cea a regiunilor RCE. Totuși, ocuparea forței de muncă în sectorul producției de tehnologie înaltă și medie-înaltă a crescut cu 1% între 2000 și 2005.

Agricultura rămâne un sector important pentru regiunile de convergență, reprezentând peste 15% din potențialul de angajare, cifră de cinci ori superioară față de cea înregistrată în regiunile RCE, în ciuda unui context caracterizat de o scădere a ocupării forței de muncă în acest sector și de o creștere a productivității[7]. Aceasta înseamnă că, în ciuda creșterilor puternice prezente în sectoarele de creștere, ocuparea totală a forței de muncă a scăzut în regiunile de convergență.

Regiuni de tranziție

Regiunile de tranziție prezintă aceeași proporție a ocupării forței de muncă și a valorii adăugate brute în cele trei sectoare de creștere ca și regiunile RCE, dar proporția serviciilor financiare și antreprenoriale este cu mult inferioară. Acest sector, cu o rată anuală de creștere de 4%, s-a dezvoltat cel mai rapid, dar diferența rămâne semnificativă.

Celelalte două sectoare de dezvoltare, comerțul, transporturile și comunicațiile și construcțiile , au cunoscut, de asemenea, o creștere peste medie. În regiunile de tranziție, în special proporția sectorului construcțiilor este mult mai ridicată decât în celelalte regiuni. Acest fenomen se explică, în parte, prin creșterea economică puternică, prin majorarea veniturilor și prin nevoia continuă de a ameliora anumite infrastructuri fizice. În unele regiuni, creșterea sectorului construcțiilor se datorează parțial și cererii de reședințe secundare și de structuri de cazare turistică. Cu toate acestea, caracterul ciclic pronunțat al sectorului construcțiilor determină vulnerabilitatea acestor economii.

Proporția sectorului industriei în regiunile de tranziție este inferioară în raport cu celelalte două categorii de regiuni.

Regiuni de competitivitate regională și de ocupare a forței de muncă

În aceste regiuni, serviciile financiare și antreprenoriale au cunoscut cea mai puternică dezvoltare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și valoarea adăugată brută, demonstrând o specializare progresivă. Celelalte două sectoare de creștere prezintă o proporție mai scăzută a valorii adăugate brute și a ocupării forței de muncă în raport cu celelalte două tipuri de regiuni și au înregistrat rate de creștere apropiate de media europeană.

Proporția valorii adăugate brute a industriei în regiunile RCE este comparabilă cu cea a regiunilor de convergență. Însă rata ocupării forței de muncă în acest sector, mult redusă în regiunile RCE, reflectă o schimbare a tendințelor în direcția activităților cu o valoare adăugată crescută. Rata de ocupare a forței de muncă în acest sector și în domeniul tehnologiei înalte și medii-înalte a scăzut.

Procentul din PIB alocat cheltuielilor pentru cercetare și dezvoltare este aproape de trei ori mai ridicat în regiunile RCE decât în cele de convergență. Cu toate acestea, concurența în domeniul inovației devine un fenomen mondial, determinând necesitatea ca UE să fie competitivă la nivel global. Regiunile RCE cheltuiesc 2.1% din PIB pentru cercetare și dezvoltare, în timp ce Statele Unite investesc 2.5% din PIB. De asemenea, procentul din PIB alocat cercetării și dezvoltării în statele cele mai performante ale SUA, care reprezintă 10% din populația SUA, este cu un sfert mai mare decât în regiunile echivalente ale UE.

Regiunile RCE reprezintă cea mai extinsă categorie dintre cele trei și, prin urmare, cea mai diversificată. Structura economică variază, de asemenea, în mod considerabil. Unele dintre aceste regiuni sunt specializate în servicii financiare și antreprenoriale, cum ar fi Luxemburgul și Île de France, care produc aproape 40% din valoarea adăugată brută în acest sector. Alte regiuni depind puternic de comerț, transport și comunicații, cum ar fi Tirolul, Praga și Insulele Baleare, care produc cel puțin 30% din valoarea adăugată brută în acest sector. Randamentul economic al acestor regiuni este, de asemenea, variabil. Între 2000 și 2005, în 17 regiuni RCE s-a înregistrat o scădere a capacității de ocupare a forței de muncă, în timp ce 22 de regiuni au avut o rată de creștere a PIB inferioară valorii de 0,5%.

Contribuția sectoarelor cu creștere ridicată la obiectivul de convergență

Analiza de mai sus arată că sectoarele de creștere au contribuit în mod decisiv la realizarea convergenței atât în regiunile de convergență cât și în cele de tranziție, dar modalitățile nu au fost omogene.

În regiunile de convergență, cele trei sectoare de creștere au contribuit la crearea unui număr important de locuri de muncă, care nu a fost totuși suficient pentru a contrabalansa reducerea semnificativă a locurilor de muncă în sectorul agricol. Creșterea valorii adăugate brute a fost, de asemenea, puternică în sectoarele de creștere, în special în sectorul serviciilor financiare și antreprenoriale și în sectorul comerțului, transporturilor și comunicațiilor.

Creșterea valorii adăugate brute a fost însă mai puternică în industrie, sector care produce o proporție importantă și în continuă creștere a valorii adăugate brute. Această tendință, alături de procentul ridicat al locurilor de muncă din acest sector, poate constitui un risc, dat fiind declinul multora dintre sectoarele industriale în UE (a se vedea figura 2). În industrie, proporția locurilor de muncă în domeniul producției de tehnologie înaltă și mediu-înaltă, unde UE are cel mai puternic avantaj competitiv, este de numai 24% în regiunile de convergență, față de aproape 40% în regiunile RCE. Din anul 2000, regiunile de convergență au redus acest decalaj cu numai 1 punct procentual.

Conform datelor naționale, valoarea adăugată brută crește mai rapid în domeniul tehnologiei înalte și medii-înalte decât în oricare alte sectoare de producție din majoritatea statelor membre. Cu toate acestea, unele state, în special România, Bulgaria, Statele Baltice, Grecia și Portugalia, prezintă în continuare proporții reduse ale valorii adăugate brute create în sectorul producției de tehnologie înaltă și medie-înaltă. Acest fenomen, împreună cu productivitatea scăzută a statelor menționate în acest sector, ar putea constitui un punct vulnerabil în contextul unei competiții globale accentuate.

Datorită rezultatelor bune obținute în cele trei sectoare de creștere și în producția de tehnologie înaltă și medie-înaltă, regiunile de tranziție se apropie cu rapiditate de regiunile RCE. Prin urmare, structura economică a acestora devine din ce în ce mai asemănătoare cu cea a regiunilor RCE.

Educația, competențele și lucrătorii din domeniul cunoașterii

Competențele și calificările sunt factori importanți pentru determinarea venitului individual și a posibilităților de angajare și contribuie în mod decisiv la productivitatea muncii. De asemenea, acestea sunt indicatori ai măsurii în care economiile regionale s-au reorientat spre o utilizare mai intensivă a cunoștințelor. Cu toate acestea, UE investește numai 1,2% din PIB în învățământul superior, față de un procent de 2,9% în SUA.

Proporția persoanelor cu studii superioare având între 25 și 64 de ani este mult mai redusă în regiunile de convergență (17%) față de regiunile RCE (25%). Totuși, această proporție a crescut în mod omogen între 2000 și 2006, cu o creștere ușor accentuată în regiunile de tranziție, care prezintă actualmente o proporție aproape egală cu cea a regiunilor RCE.

Proporția resurselor umane în sectorul științei și tehnologiei (Human Resources in Science and Technology core - HRSTC[8]) este, de asemenea, inferioară în regiunile de convergență în comparație cu regiunile RCE, 12% față de 17%. Din 2000 până în prezent, regiunile de convergență au reușit totuși să reducă acest decalaj cu 1%. Utilizarea nucleului HRST (Human Resources in Science and Technology) este ridicată mai ales în serviciile cu o înaltă intensitate de cunoștințe, cum ar fi sănătatea, învățământul și producția de tehnologie înaltă și mediu-înaltă.

Proporția totală în regiunile de convergență în 2006 a rămas însă cu 10% mai mică decât în regiunile RCE. Proporția de lucrători din domeniul cunoașterii rămâne totuși în creștere. Numărul acestora a crescut cu 3,4% între 2000 și 2006, creșterea fiind omogenă în regiunile de convergență și în regiunile RCE.

Procentul lucrătorilor din domeniul cunoașterii[9] este ridicat în special în regiunile capitalelor și în alte regiuni metropolitane importante, care găzduiesc sedii centrale importante și servicii specializate. Portugalia, Spania, Grecia și Bulgaria tind să înregistreze o proporție scăzută, chiar și în regiunile capitalelor. Această proporție a crescut în special în multe regiuni din Spania, Franța, Grecia, Austria și Slovenia, indicând că reorientarea spre economia bazată pe cunoaștere nu este apanajul marilor regiuni metropolitane.

Concluzii

Această scurtă analiză a arătat contribuția importantă a sectoarelor de creștere europene la obiectivul de convergență. Cu toate acestea, continuă să existe diferențe importante cu privire la structura economică a celor trei grupuri de regiuni, în timp ce regiunile de convergență și regiunile de tranziție prezintă modele de dezvoltare diferite, fapt care determină diferite consecințe pe plan politic.

Eforturile de a încuraja sectoarele europene cu creștere ridicată, și anume cele care prezintă o creștere peste medie a ocupării forței de muncă sau a valorii adăugate brute, par să fie justificate. Pe lângă faptul că acestea sunt sectoarele în care economia europeană are cele mai bune perspective de creștere globală, ele pot deveni motoare puternice pentru procesul de convergență din UE.

În plus, analiza arată că regiunile de convergență trec printr-un proces de restructurare economică majoră. Sectorul serviciilor creează un număr important de locuri de muncă, în timp ce în agricultură se înregistrează o reducere din ce în ce mai accentuată a locurilor de muncă. Valoarea adăugată brută prezintă o creștere puternică mai ales în sectoarele industriei și serviciilor, creșterea productivității fiind de trei ori mai mare față de cea înregistrată în regiunile RCE. O astfel de restructurare are nevoie de un răspuns politic adecvat.

Regiunile de convergență ar trebui să faciliteze reorientarea pieței muncii spre servicii (mai ales în sectoarele în care educația superioară nu este necesară) și să continue modernizarea sectorului lor agricol. Dat fiind că industria este și va rămâne un sector important în regiunile de convergență, politica acestora ar trebui să faciliteze o reorientare progresivă a industriei spre activități cu o productivitate și o valoare adăugată înalte, pentru a evita să se specializeze în sectoare industriale care sunt deosebit de expuse concurenței internaționale și oferă slabe perspective de creștere.

De asemenea, regiunile de convergență ar trebui să urmărească îmbunătățirea nivelului de educație al forței de muncă, dat fiind că reorientarea spre activități cu o valoare adăugată mai mare va determina creșterea cererii de o astfel de forță de muncă. Acest fapt va influența, de asemenea, ritmul în care ele vor adopta noile tehnologii și va contribui la reducerea dezavantajului lor în ceea ce privește productivitatea.

În ultimul rând, nivelul înalt de productivitate al regiunilor RCE le oferă un avantaj nu numai în Europa, ci și pe plan mondial. Această productivitate se datorează în parte investițiilor importante în domeniul cercetării și dezvoltării, al căror nivel este mult mai ridicat decât în regiunile de convergență. Cu toate acestea, pentru a își păstra avantajul pe plan mondial, aceste regiuni vor trebui să rivalizeze cu alți concurenți internaționali, care investesc procente și mai însemnate în cercetare și dezvoltare și în învățământul superior. Acest fapt subliniază în mod clar avantajele orientării progresive a politicii coeziunii din regiunile RCE spre creșterea investițiilor în inovație și în capital uman.

[1] A6-9999/2008 [REF] adoptată la 21 februarie 2008.

[2] COTER IV-011 [REF] adoptată la 29 noiembrie 2007.

[3] ECO/209 [REF] adoptată la 13 decembrie 2007.

[4] A se vedea http://ec.europa.eu/regional_policy/conferences/4thcohesionforum/all_contrib_en.cfm?nmenu=6

[5] http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_234_en.pdf

[6] Regiunile care beneficiază de un regim de subvenționare progresiv sau degresiv au fost incluse în aceeași categorie a regiunilor de tranziție, întrucât toate acestea primesc un sprijin tranzitoriu.

[7] A se vedea comunicarea Comisiei: Ocuparea forței de muncă în zonele rurale, SEC(2006) 1772.

[8] Pentru definiția conceptului, a se vedea SEC(2008) […].

[9] Idem.