RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Punerea în aplicare a celor două declarații politice comune privind documentele explicative referitoare la transpunerea directivelor de către statele membre /* COM/2013/0788 final */





RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Punerea în aplicare a celor două declarații politice comune privind documentele explicative referitoare la transpunerea directivelor de către statele membre 1. Introducere Uniunea Europeană nu își poate atinge obiectivele de politică decât dacă legislația UE este pusă în aplicare în mod eficace. Deși statele membre sunt responsabile de transpunerea directivelor în mod adecvat și în timp util, Comisia este cea care, în calitate de gardian al tratatelor, are rolul de a verifica dacă acest lucru se întâmplă cu adevărat. În acest scop, informațiile pe care statele membre le transmit Comisiei trebuie să fie clare și precise, astfel cum a subliniat, în mai multe rânduri, Curtea de Justiție[1]. În acest scop, statele membre și Comisia au adoptat, în septembrie 2011, o declarație politică comună privind documentele explicative[2]. În octombrie, Parlamentul European, Consiliul și Comisia au adoptat o nouă declarație politică comună[3]. Aceste două declarații instituie un nou cadru în care statele membre furnizează informații cu privire la modul în care au transpus directivele[4] în legislația lor. Cea de a doua declarație invită Comisia să prezinte Parlamentului European și Consiliului un raport în acest sens până la 1 noiembrie 2013. Prezentul raport analizează aplicarea declarațiilor în ultimii doi ani. 2. Declarațiile politice comune Prima declarație reiterează principiul general conform căruia statele membre sunt responsabile de punerea în aplicare a legislației UE, iar Comisia este responsabilă de supravegherea acestei aplicări. În acest scop, statele membre ar putea, în cazuri justificate, să fie invitate să includă documente explicative în notificarea către Comisie a măsurilor lor de transpunere. Aceste documente au rolul de a clarifica relația dintre componentele unei directive și părțile corespunzătoare din instrumentele naționale. Acestea se pot prezenta sub forma unor tabele de corespondență sau a altor documente care servesc aceluiași scop. Cea de a doua declarație confirmă acordul dintre statele membre și Comisie cu privire la noul cadru și stabilește un nou considerent standard care trebuie inclus în directivele în cazul cărora se justifică prezentarea de documente explicative[5]. Obiectivul noului cadru este de a îmbunătăți calitatea informațiilor privind transpunerea directivelor. Se examinează de la caz la caz dacă este necesar să se prezinte documente explicative și dacă cererea corespunzătoare este proporțională cu această necesitate, luând în considerare complexitatea directivei și a transpunerii acesteia. Parlamentul European a solicitat Comisiei să prezinte în mod sistematic Parlamentului motivele aflate la baza deciziei sale de a solicita sau nu documente explicative pentru un anumit dosar[6]. 3. Instituirea noului cadru Noul cadru a intrat în vigoare la 1 noiembrie 2011. De la data respectivă, toate propunerile de directive noi și în curs de adoptare în cadrul procedurii legislative ordinare au făcut obiectul aplicării noilor norme. În scopuri de consecvență, Comisia aplică, de asemenea, noul cadru pentru actele delegate și de punere în aplicare. Comisia a formulat orientări interne destinate tuturor serviciile sale în ceea ce privește aplicarea noilor norme. Orientările includ criterii și o primă listă de verificare care ar trebui să fie utilizate pentru a evalua dacă ar trebui solicitate documente explicative. În expunerea de motive a fiecărei noi propuneri de directivă, ar trebui prezentate motivele pentru care se solicită sau nu documente explicative. Din punct de vedere operațional, Comisia a întreprins următoarele acțiuni: - a modificat modelul de directive astfel încât acesta să includă o alertă automată cu privire la necesitatea de a evalua dacă trebuie solicitate sau nu documente explicative; - a adaptat instrumentele informatice astfel încât acestea să accepte documente explicative; acest lucru nu împiedică raportarea măsurilor naționale de transpunere dacă nu sunt furnizate aceste documente, însă statele membre pot încărca tabele de corespondență, dacă doresc; - a identificat propunerile care au fost adoptate, dar care nu includeau o justificare corespunzătoare sau care conțineau formulări depășite cu privire la tabelele de corespondență și a transmis serviciilor în cauză instrucțiuni în vederea modificării acestor propuneri în concordanță cu noua politică prin transmiterea justificărilor relevante către Consiliu și Parlament, în calitatea acestora de colegiuitori. În cazul în care justificarea nu a fost inclusă în propunerea adoptată, aceasta a fost trimisă ulterior colegiuitorilor sub forma unui document neoficial. Propunerile în curs care au fost adoptate de Comisie și al căror text prevede o obligație legală de a prezenta un tabel de corespondență au fost sau vor fi rectificate prin prezentarea justificării corespunzătoare într-o scrisoare către colegiuitor. 4. Situația actuală De la 1 noiembrie 2011, Comisia a adoptat 67 de propuneri de directive și a solicitat documente explicative în legătură cu 29 dintre aceste propuneri. La 1 noiembrie 2011, alte 48 de propuneri erau în curs de adoptare de către colegiuitori. În 19 dintre aceste cazuri, Comisia a solicitat documente explicative. De la 1 noiembrie 2011, au fost adoptate 38 de directive de către colegiuitori, iar pentru 15 dintre acestea (a se vedea anexa) colegiuitorii au dat curs cererii Comisiei privind documentele explicative. 5. Provocările survenite în cursul procedurii legislative În ciuda faptului că declarațiile reflectă o înțelegere clară de către legiuitor a politicii privind documentele explicative, negocierile privind anumite propuneri recente au evidențiat diferențe de interpretare. Într-un anumit caz, o derogare a fost acceptată în cele din urmă, după discuții intense între colegiuitori, prin introducerea unei dispoziții, în plus față de considerentul standard, prin care statele membre se angajează să furnizeze informații mai detaliate privind transpunerea[7]. Într-un alt caz, s-a găsit o soluție ad-hoc în afara domeniului de aplicare al declarațiilor politice, deoarece problema documentelor explicative nu fusese abordată la momentul potrivit în cadrul procedurii legislative. În cazul respectiv, Comisia și-a exprimat poziția într-o scrisoare separată adresată statelor membre, în loc de considerentul standard[8]. 6. Concluzii În temeiul noului cadru privind documentele explicative, Comisia prezintă în mod sistematic legiuitorului o justificare atunci când solicită documente explicative. Legiuitorul a dat curs acestor cereri în legătură cu directivele care au fost adoptate. Nu poate fi efectuată încă o evaluare completă a noului cadru. Deși noul cadru se aplică de la 1 noiembrie 2011 și prima propunere în care a fost inclus considerentul standard a fost adoptată în decembrie 2011, aceasta trebuie să fie transpusă de către statele membre până la 25 decembrie 2013[9]. Alte propuneri vor urma în 2014. Până atunci, nu se poate evalua modul în care statele membre își respectă angajamentele. Prin urmare, se poate efectua o evaluare mai cuprinzătoare numai după ce Comisia va fi primit documente explicative pentru un număr reprezentativ de directive. Comisia va prezenta Parlamentului European și Consiliului un raport în acest sens în cadrul raportului său anual privind monitorizarea aplicării dreptului UE. [1] Hotărârea Curții de Justiție din 16 iulie 2009, C-427/07, punctul 107 și jurisprudența la care se face trimitere în aceasta. [2] Declarația politică comună din 28 septembrie 2011 a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative (JO C 369, 17.12.2011, p. 14). [3] Declarația politică comună din 27 octombrie 2011 a Parlamentului European, a Consiliului și a Comisiei privind documentele explicative (JO C 369, 17.12.2011, p. 15). [4] Aceste declarații au urmat unor discuții îndelungate cu privire la „tabelele de corespondență” obligatorii pe care Comisia le solicită din 2003 în propunerile sale de directive. În cele mai multe cazuri, Consiliul nu a dat curs acestei solicitări. [5] Considerentul este formulat după cum urmează: „În conformitate cu Declarația politică comună a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative din 28 septembrie 2011, statele membre s-au angajat să însoțească, în cazurile justificate, notificarea măsurilor de transpunere cu unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele unei directive și părțile corespunzătoare din instrumentele naționale de transpunere. În ceea ce privește prezenta directivă, organul legislativ consideră că este justificată transmiterea unor astfel de documente” [6] Scrisoarea președintelui Parlamentului European către președintele Comisiei din 17.11.2011. [7] La articolul 162 din Directiva 2013/36/UE Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE se prevăd următoarele: „În cazul în care documentele care însoțesc notificarea măsurilor de transpunere furnizate de statele membre nu sunt suficiente pentru a evalua pe deplin respectarea de către dispozițiile de transpunere a anumitor dispoziții din prezenta directivă, Comisia [...] poate solicita statelor membre să furnizeze informații mai detaliate referitoare la transpunerea prezentei directive și la punerea în aplicare [...].”. [8] În cursul procedurii legislative privind o propunere de cadru legislativ pentru activitățile petroliere și gaziere offshore [COM(2011) 688], forma juridică s-a modificat de la un regulament la o directivă, iar considerentul standard nu a fost introdus. [9] Directiva 2011/98/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind o procedură unică de solicitare a unui permis unic pentru resortisanții țărilor terțe în vederea șederii și ocupării unui loc de muncă pe teritoriul statelor membre și un set comun de drepturi pentru lucrătorii din țările terțe cu ședere legală pe teritoriul unui stat membru.