Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare /* COM/2011/0326 final - 2011/0154 (COD) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. Introducere 1. Prezenta propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului are ca obiect stabilirea unor standarde comune minime privind drepturile persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale în întreaga Uniune Europeană de a fi asistate de un avocat și de a comunica, după arestare, cu o terță persoană precum o rudă, un angajator sau o autoritate consulară. Propunerea constituie pasul următor din seria de măsuri prevăzute de Rezoluția Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind o foaie de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale, anexată la Programul de la Stockholm aprobat de Consiliul European din 10-11 decembrie 2010. Foaia de parcurs invită Comisia să înainteze propuneri în mod etapizat. Prin urmare, prezenta propunere trebuie considerată ca parte a unui amplu pachet legislativ care va fi prezentat în anii următori și care va prevedea un set minim de drepturi procedurale în cadrul procedurilor penale în Uniunea Europeană. Aspectul asistenței juridice, care a fost coroborat în foaia de parcurs cu cel al asistării de către un avocat, justifică o propunere separată datorită specificității și complexității subiectului. 2. Primul pas îl constituie Directiva 2010/64/UE din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale[1]. 3. Cel de-al doilea pas va fi o directivă privind dreptul la informare, aflată în prezent în curs de negociere pe baza unei propuneri a Comisiei[2], care va stabili norme minime privind dreptul persoanei de a primi informații referitor la drepturile sale și la capetele de acuzare, precum și privind dreptul de acces la dosarul cauzei. 4. Prezenta propunere, ca și cele două măsuri anterioare, urmărește să îmbunătățească drepturile persoanelor suspectate și acuzate. Stabilirea unor standarde comune minime care să reglementeze aceste drepturi ar trebui să conducă la creșterea nivelului de încredere reciprocă între autoritățile judiciare și, astfel, să faciliteze aplicarea principiului recunoașterii reciproce. Un anumit grad de compatibilitate între legislația statelor membre este esențial pentru a îmbunătăți cooperarea judiciară în UE. 5. Propunerea se întemeiază pe articolul 82 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Articolul stipulează că „[î]n măsura în care este necesar pentru a facilita recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea polițienească și judiciară în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, Parlamentul European și Consiliul, hotărând prin directive în conformitate cu procedura legislativă ordinară, pot stabili norme minime. Aceste norme minime iau în considerare diferențele existente între tradițiile juridice și sistemele de drept ale statelor membre. Acestea se referă la: (a) admisibilitatea reciprocă a probelor între statele membre; (b) drepturile persoanelor în procedura penală; (c) drepturile victimelor criminalității; (d)[…].” 6. Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) prevede dreptul la un proces echitabil. Articolul 48 garantează dreptul la apărare și are același sens și domeniu de aplicare ca drepturile garantate la articolul 6 alineatul (3) din Convenția Europeană pentru apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților fundamentale (denumită în continuare „Convenția Europeană a Drepturilor Omului”)[3]. Articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului prevede că orice persoană acuzată de o infracțiune are dreptul „să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale”, în timp ce articolul 6 alineatul (3) litera (c) consacră dreptul unei persoane „să se apere singură sau să fie asistată de un avocat la alegerea sa”. Articolul 14 alineatul (3) din Convenția internațională privind drepturile civile și politice (CIDCP)[4] conține dispoziții foarte asemănătoare. Atât dreptul de a fi asistat de un avocat, cât și dreptul de a comunica după arestare cu o terță persoană, oferă garanții oficiale împotriva maltratării, protejând astfel împotriva unei eventuale încălcări a articolului 3 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (interzicerea torturii). Dreptul de a comunica după arestare cu o terță persoană promovează dreptul la respectarea vieții private și de familie stipulat de articolul 8 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului. Convenția de la Viena din 1963 privind relațiile consulare[5] prevede că, în caz de arest sau detenție, un resortisant străin are dreptul de a solicita informarea consulatului său privind detenția și de a primi vizite din partea funcționarilor consulari. 7. Comisia a efectuat o analiză de impact pentru a-și susține propunerea. Raportul privind analiza de impact poate fi accesat la adresa http://ec.europa.eu/governance.... 2. Context 8. Articolul 6 alineatul (3) din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE) prevede că drepturile fundamentale, astfel cum sunt garantate de Convenția europeană pentru apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților fundamentale și astfel cum rezultă din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, constituie principii generale ale dreptului Uniunii. Articolul 6 alineatul (1) din TUE prevede că Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene din 7 decembrie 2000, astfel cum a fost adaptată la Strasbourg la 12 decembrie 2007[6], care are aceeași valoare juridică cu cea a TFUE și TUE. Carta se adresează instituțiilor UE și statelor membre atunci când pun în aplicare legislația UE, de exemplu în domeniul cooperării judiciare în materie penală la nivelul Uniunii Europene. 9. În 2004, Comisia a înaintat o amplă propunere legislativă[7] privind anumite drepturi majore ale persoanelor acuzate în cadrul procedurilor penale, însă propunerea nu a fost adoptată de Consiliu. 10. La 30 noiembrie 2009, Consiliul „Justiție” a adoptat o Foaie de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate sau acuzate în cadrul procedurilor penale[8], pe baza unei abordări etapizate, solicitând adoptarea unor măsuri referitoare la drepturile procedurale fundamentale și invitând Comisia să prezinte propuneri în acest scop. Consiliul a recunoscut că până la data respectivă nu s-au luat suficiente măsuri la nivel european pentru protejarea drepturilor fundamentale ale persoanelor în cadrul procedurilor penale. Avantajul deplin al legislației UE în domeniu va fi resimțit numai după ce toate măsurile se vor concretiza în acte legislative. Cea de a treia și a patra măsură din cadrul foii de parcurs vizează dreptul de a fi asistat de un avocat și dreptul de comunica cu o terță persoană precum o rudă, un angajator sau o autoritate consulară. 11. Programul de la Stockholm, adoptat de Consiliul European din 10‑11 decembrie 2009[9], a reafirmat importanța drepturilor persoanelor în cadrul procedurilor penale, ca valoare fundamentală a Uniunii Europene și componentă esențială a încrederii reciproce între statele membre și a încrederii cetățenilor în UE. Protecția drepturilor fundamentale ale persoanelor va contribui, de asemenea, la eliminarea obstacolelor din calea liberei circulații. Programul de la Stockholm menționează foaia de parcurs ca fiind parte integrantă din programul multianual și invită Comisia să înainteze propuneri adecvate pentru punerea în aplicare rapidă a acesteia. 3. Dreptul de a fi asistat de un avocat consacrat prin cartă și Convenția europeană drepturilor omului 12. Articolul 6 din cartă – Dreptul la libertate și la securitate – prevede: „Orice persoană are dreptul la libertate și la securitate.” Articolul 47 din cartă – Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil – prevede: „(…) Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într-un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, anterior instituită prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată. (…).” Articolul 48 din cartă – Prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare – prevede: „2. Se garantează oricărei persoane acuzate respectarea dreptului la apărare.” Carta garantează și reflectă, în domeniul de aplicare a acesteia, drepturile corespunzătoare consacrate în Convenția Europeană a Drepturilor Omului. Articolul 6 – Dreptul la un proces echitabil – prevede: „(3) Orice persoană învinuită de săvârșirea unei fapte penale beneficiază de următoarele drepturi minime: (b) să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pentru a-și pregăti apărarea (c) să se apere singură sau să fie apărată de un avocat la alegerea sa […]” 13. O serie de hotărâri recente ale Curții Europene a Drepturilor Omului (CEDO) au clarificat domeniul de aplicare a acestor dispoziții. În mod repetat, Curtea a susținut că articolul 6 se aplică etapei care precede procesul penal[10] și că o persoană suspectată trebuie să beneficieze de asistență din partea unui avocat în etapele inițiale ale interogatoriilor efectuate de poliție[11] și imediat ce este privat de libertate, indiferent de interogatoriile efectuate[12]. Curtea a hotărât, de asemenea, că aceste garanții trebuie să se aplice martorilor ori de câte ori sunt în realitate suspectați de a fi săvârșit o faptă penală, deoarece calificarea oficială a unei persoane nu este importantă[13]. În cauza Panovits[14], CEDO a constatat o încălcare a articolului 6, întrucât declarațiile suspectului făcute în lipsa avocatului său au fost utilizate pentru condamnarea acestuia, deși nu erau singurele probe disponibile. Curtea a constatat că lipsa asistenței juridice pe parcursul interogatoriului unui reclamant constituie o restricționare a drepturilor la apărare ale acestuia, în lipsa unor motive imperioase care nu aduc atingere caracterului echitabil în ansamblu al procedurilor[15]. Numărul plângerilor având ca obiect dreptul de a fi asistat de un avocat a crescut în mod constant în ultimii ani. În absența unei aplicări corespunzătoare a jurisprudenței CEDO, statele membre riscă să suporte costuri importante rezultând din daunele-interese acordate de Curte reclamanților care au obținut câștig de cauză.[16] 14. În conformitate cu mandatul prevăzut în Foaia de parcurs privind drepturile procedurale, prezenta directivă stabilește cerințele minime la nivelul UE privind dreptul persoanelor suspectate și acuzate de a fi asistate de un avocat. Este promovată astfel aplicarea Cartei drepturilor fundamentale, în special articolele 6, 47 și 48 , prin întemeierea pe articolul 6 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. 4. Dreptul de a comunica după arestare 15. O persoană suspectată sau acuzată, privată de libertate, trebuie să aibă dreptul să comunice după arestare cu cel puțin o persoană desemnată de aceasta, de exemplu un membru al familiei sau un angajator. De asemenea, statele membre trebuie să se asigure că reprezentanții legali ai unui copil suspectat sau acuzat de o infracțiune sunt informați imediat privind arestarea copilului și privind motivele arestării, cu excepția cazului în care acest lucru este contrar intereselor superioare ale copilului. Acest drept trebuie să facă obiectul derogărilor numai în circumstanțe foarte limitate. 16. În cazul în care persoana deținută este resortisant străin, trebuie informate autoritățile consulare ale statului de origine al persoanei respective. Suspecții și inculpații străini sunt un grup vulnerabil, ușor de identificat, care necesită uneori protecție suplimentară, precum cea oferită de Convenția de la Viena din 1963 privind relațiile consulare, care prevede că, în caz de arest sau detenție, un resortisant străin are dreptul de a solicita informarea consulatului său privind detenția și de a primi vizite din partea funcționarilor consulari. 5 Dispoziții specifice Articolul 1 – Obiectiv 17. Obiectivul directivei este de a stabili norme privind dreptul persoanelor suspectate și acuzate și al persoanelor care fac obiectul unui mandat european de arestare de a fi asistate de un avocat în procedurile penale împotriva lor, precum și norme privind dreptul persoanelor suspectate și acuzate care sunt private de libertate de a comunica după arestare cu o terță parte. Articolul 2 – Domeniu de aplicare 18. Directiva se aplică din momentul în care unei persoane i se aduce la cunoștință de către autoritățile competente ale unui stat membru, prin notificare oficială sau în alt mod, că este suspectată sau acuzată de a fi comis o infracțiune, și până la încheierea procedurilor (inclusiv a oricărei căi de atac). 19. Procedurile în temeiul mandatului european de arestare[17] fac în mod explicit obiectul acestui articol. În această privință, directiva conferă aplicabilitate garanțiilor procedurale prevăzute la articolele 47 și 48 din cartă și la articolele 5 și 6 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului referitor la procedurile de predare bazate pe mandatul european de arestare. Articolul 3 – Dreptul de a fi asistat de un avocat în procedurile penale 20. Acest articol prevede principiul general potrivit căruia toate persoanele suspectate și acuzate în procedurile penale trebuie să fie asistate neîntârziat de un avocat, în timp util și într-un mod care să le permită să își exercite drepturile la apărare. Asistența unui avocat trebuie oferită cel târziu în momentul privării de libertate, cât de repede posibil în raport cu circumstanțele fiecărui caz în parte. Indiferent dacă s-a dispus sau nu privarea de libertate, trebuie oferită asistență din partea unui avocat pe parcursul interogatoriului și, de asemenea, în momentul în care există o acțiune procedurală sau de strângere de probe care necesită sau permite prezența unei persoane suspectate sau acuzate, cu excepția situației în care elementele de probă care trebuie strânse ar putea fi deteriorate, îndepărtate sau distruse în timpul scurs până la sosirea avocatului. Aceasta reflectă jurisprudența CEDO, care a hotărât că unui suspect trebuie să i se ofere asistența unui avocat „încă din etapele inițiale ale interogatoriului efectuat de poliție” și imediat ce este privat de libertate, indiferent dacă are loc un interogatoriu sau nu. Articolul 4 – Conținutul dreptului de a fi asistat de un avocat 21. Acest articol prevede activitățile pe care are dreptul să le desfășoare un avocat care reprezintă o persoană suspectată sau învinuită, pentru a asigura exercitarea efectivă a drepturilor la apărare, inclusiv să participe la întrevederi cu persoana suspectată sau acuzată care să aibă o durată și frecvență adecvate pentru a asigura exercitarea efectivă a drepturilor la apărare; să participe la orice interogatoriu sau audiere; sub rezerva excepției enunțate mai sus, potrivit căreia o întârziere poate afecta disponibilitatea elementelor de probă, să participe la orice acțiune de anchetare sau de strângere de probe în cadrul căreia legislația națională aplicabilă impune sau permite în mod expres prezența unei persoane suspectate sau acuzate; și să aibă acces la locul de detenție pentru a verifica condițiile de detenție. Dispozițiile acestui articol reflectă numeroase hotărâri ale CEDO care subliniază că exercitarea drepturilor la apărare trebuie să fie efectivă și identifică activitățile[18] pe care are dreptul să le desfășoare un avocat care reprezintă o persoană suspectată sau acuzată. Articolul 5 – Dreptul de a comunica după arestare 22. Acest articol prevede dreptul persoanelor private de libertate în procedurile penale să numească cel puțin o persoană, cel mai probabil un membru al familiei sau un angajator, cu care să comunice, imediat după arestare, astfel încât să informeze această persoană privind detenția. Reprezentanții legali ai copiilor privați de libertate trebuie notificați imediat privind arestarea copilului și privind motivele arestării, cu excepția cazului în care acest lucru este contrar intereselor superioare ale copilului. În cazul în care nu este posibilă comunicarea cu persoana desemnată de persoana deținută sau notificarea acesteia în pofida încercărilor de a face acest lucru (de exemplu, dacă persoana desemnată nu răspunde la telefon), persoana deținută va fi informată privind faptul că notificarea nu a avut loc. Orice consecințe care decurg din acest fapt sunt la latitudinea legislației naționale. Derogarea de la acest drept este posibilă în circumstanțele limitate prevăzute la articolul 8. Dispozițiile acestui articol reflectă solicitarea Comisiei Europene ca sistemul de justiție din Europa să fie în interesul copilului[19], și sunt conforme avizului Comitetului pentru prevenirea torturii care a subliniat în mod repetat faptul că dreptul de notificare a arestării reprezintă o măsură de protecție importantă împotriva maltratării, precum și prevederilor Orientărilor Comitetului de miniștri al Consiliului Europei privind justiția în interesul copilului[20]. Articolul 6 – Dreptul de a comunica cu autoritățile consulare sau diplomatice 23. Acest articol confirmă dreptul de a comunica cu autoritățile consulare. Acesta conferă statelor membre responsabilitatea de a se asigura că toți deținuții străini pot să beneficieze, dacă doresc acest lucru, de informarea autorităților consulare ale statului de origine privind detenția lor. Derogarea de la acest drept este posibilă numai în circumstanțele limitate prevăzute la articolul 8. Articolul 7 – Confidențialitate 24. Drepturile la apărare sunt protejate de obligația de a asigura că întreaga comunicare, indiferent de forma acesteia, dintre o persoană suspectată sau acuzată și avocatul acesteia este absolut confidențială, fără a fi permise derogări. CEDO a identificat unul dintre factorii esențiali pentru reprezentarea efectivă de către un avocat a intereselor unui client ca fiind principiul protejării confidențialității informațiilor schimbate de aceștia. Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, comunicarea confidențială cu avocatul este garantată de Convenția Europeană a Drepturilor Omului ca o măsură importantă de protecție a dreptului la apărare[21]. Articolul 8 – Derogări 25. Importanța deosebită a drepturilor consacrate de prezenta directivă sugerează că, în principiu, nu ar trebui să fie posibile derogări pentru statele membre. Cu toate acestea, jurisprudența CEDO admite un domeniu de aplicare limitat pentru derogări în cazul articolului 3, al articolului 4 alineatele (1)-(3), al articolului 5 și al articolului 6 în ceea ce privește etapele inițiale ale procedurilor penale. CEDO a hotărât că, deși dreptul unei persoane acuzate de o infracțiune de a fi apărată efectiv de un avocat nu este absolut, orice excepție de la exercitarea acestui drept trebuie delimitată clar și strict limitată în timp[22] și nu trebuie, în lumina integralității procedurilor, să priveze acuzatul de un proces echitabil[23]. Această dispoziție se bazează pe jurisprudența respectivă, permițând statelor membre o derogare de la dreptul de a fi asistat de un avocat numai în circumstanțe excepționale, în caz de necesitate și ținând cont de măsurile procedurale de protecție. Orice derogare trebuie justificată de motive imperioase legate de necesitatea urgentă de a preveni un pericol la adresa vieții sau integrității fizice a uneia sau mai multor persoane. În plus, orice derogare trebuie să respecte principiul proporționalității, care presupune că autoritatea competentă trebuie să aleagă întotdeauna alternativa care restricționează cel mai puțin dreptul de a fi asistat de un avocat și trebuie să limiteze cât mai mult durata restricției. În conformitate cu jurisprudența CEDO, nicio derogare nu se poate baza exclusiv pe tipul sau gravitatea infracțiunii și orice decizie de a aplica o derogare necesită o evaluare de la caz la caz din partea autorității competente. În orice caz, nicio derogare nu poate să aibă ca efect compromiterea caracterului echitabil al procedurilor, iar declarațiile pe care persoana în cauză le dă în lipsa unui avocat nu pot fi utilizate niciodată drept probe împotriva sa. În cele din urmă, această dispoziție impune ca derogările să poată fi autorizate numai printr-o hotărâre motivată a unei autorități judiciare, ceea ce înseamnă că hotărârea nu poate fi luată de poliție sau de alte autorități de aplicare a legii, care nu sunt considerate autorități judiciare în temeiul legislației naționale și al Convenției Europene a Drepturilor Omului. Același principiu și aceleași limitări se aplică derogărilor de la dreptul de a comunica după arestare cu o terță persoană. Articolul 9 – Renunțare 26. CEDO a susținut că, dacă o renunțare urmează să fie efectivă în sensul Convenției europene a drepturilor omului, aceasta trebuie să fie făcută în mod voluntar, stabilită neechivoc și susținută de măsuri minime de protecție, care să corespundă cu importanța acesteia[24]. Jurisprudența în materie este reflectată de articolul 9, care prevede că o renunțare (renunțarea și circumstanțele acesteia trebuind să fie înregistrate) trebuie să fie făcută în mod voluntar și neechivoc și cu deplina cunoaștere a consecințelor sale, prin intermediul consilierii juridice privind astfel de consecințe sau prin alte mijloace. De asemenea, persoana trebuie să fie capabilă să înțeleagă consecințele. Articolul 10 – Alte persoane decât cele suspectate și acuzate 27. Acest articol oferă protecție și căi de atac pentru persoane precum martorii care, pe parcursul interogatoriului sau al unei audieri, devin persoane suspectate sau acuzate. Acest fapt se bazează pe jurisprudența CEDO conform căreia garantarea unui proces echitabil, inclusiv a asistenței unui avocat, trebuie să se aplice martorilor, ori de câte ori sunt în realitate suspectați de săvârșirea unei fapte penale, deoarece calificarea oficială a unei persoane nu este importantă[25]. Articolul 11 – Dreptul de a fi asistat de un avocat în procedurile în temeiul mandatului european de arestare 28. Acest articol reflectă mandatul de la articolul 82 alineatul (2) din tratat de a adopta directive privind norme minime aplicabile, ținând cont de „măsura necesară care să faciliteze recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea judiciară și polițienească în materie penală la scară transfrontalieră.” Îmbunătățirea sistemului mandatului european de arestare reprezintă o considerație principală a celui de-al treilea raport al Comisiei privind punerea în aplicare a Deciziei-cadru a Consiliului privind mandatul european de arestare[26]. Acest articol se bazează pe articolul 11 din Decizia-cadru 2002/584/JAI[27] privind mandatul european de arestare, care prevede că o persoană care este arestată în scopul executării unui mandat european de arestare are dreptul de a fi asistată de un avocat, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare. Această prevedere nu va avea efectul de a compromite recunoașterea reciprocă; meritul cauzei nu va fi abordat de avocatul din statul emitent în această etapă deoarece rolul acestuia se va limita la a-i permite persoanei acuzate să își exercite dreptul în temeiul Deciziei-cadru. În acest scop, funcția avocatului din statul membru emitent va fi de a oferi asistență și informații avocatului din statul membru de executare. Promovarea încrederii reciproce, esențială pentru recunoașterea reciprocă, se realizează prin garantarea faptului că, în cazul unei persoane arestate în temeiul unui mandat european de arestare, statul emitent este informat privind arestarea acesteia, iar interesele persoanei respective pot fi apărate de un avocat în statul membru emitent care asistă avocatul din statul membru de executare, pentru exercitarea cât mai eficientă a drepturilor în statul membru de executare, în conformitate cu Decizia-cadru a Consiliului 2002/584/JAI. Această asistență poate facilita exercitarea efectivă a drepturilor persoanelor în temeiul deciziei-cadru în statul membru de executare, în special posibilitatea de a invoca un motiv pentru neexecutarea mandatului european de arestare în temeiul articolelor 3 și 4, de exemplu: asistența unui avocat în statul membru emitent poate fi importantă pentru a aduce probe privind o hotărâre anterioară care ar presupune aplicarea principiului „ne bis in idem” – în temeiul articolului 3 alineatul (2). Procedurile de executare a mandatului european de arestare nu vor fi întârziate deoarece acest articol nu aduce atingere termenelor prevăzute în decizia-cadru. Dimpotrivă, implicarea unui avocat în statul emitent va conduce la un acord mai rapid deoarece persoana acuzată va primi informații mai complete privind procedura în statul membru emitent și privind consecințele acordului său. Articolul 12 – Asistența juridică 29. Articolul 47 alineatul (3) din cartă prevede că: „Asistența juridică se acordă celor care nu dispun de resurse suficiente, în măsura în care aceasta este necesară pentru a-i asigura accesul efectiv la justiție.” Articolul 6 alineatul (3) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului prevede că orice persoană acuzată de o infracțiune are dreptul la asistență juridică gratuită „dacă nu dispune de mijloacele necesare pentru a plăti un apărător, […] când interesul justiției impune acest lucru”. Deși prezenta directivă nu își propune să reglementeze aspectul asistenței juridice, aceasta prevede o dispoziție care le solicită statelor membre să continue să aplice propriile sisteme de asistență juridică. Sistemele interne de asistență juridică trebuie să fie în conformitate cu carta și cu convenția. În plus, statele membre nu pot să aplice condiții mai puțin favorabile asistenței juridice care cuprinde situații în care asistența unui avocat este acordată în temeiul prezentei directive, comparativ cu situațiile în care asistența unui avocat era deja disponibilă în temeiul legislației naționale. Articolul 13 – Căi de atac în cazul încălcării dreptului de a fi asistat de un avocat 30. Acest articol reflectă jurisprudența CEDO, conform căreia cea mai adecvată cale de atac în cazul încălcării dreptului la un proces echitabil prevăzut de Convenția Europeană a Drepturilor Omului este de a asigura că o persoană suspectată sau acuzată este plasată, în măsura posibilului, în poziția în care s-ar fi aflat în cazul în care drepturile sale nu ar fi fost încălcate[28]. CEDO a pronunțat o hotărâre conform căreia, chiar atunci când motive imperioase pot justifica, în mod excepțional, refuzarea asistenței unui avocat, o astfel de restricție — indiferent de justificarea acesteia — nu trebuie să aducă atingere în mod nejustificat drepturilor persoanelor învinuite în temeiul articolului 6 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului, iar acestor drepturi, în principiu, li se va aduce atingere în mod nerecuperabil în momentul în care declarațiile incriminatorii date în timpul interogatoriilor efectuate de poliție fără asistența unui avocat sunt utilizate pentru condamnare[29]. Prin urmare, acest articol interzice, în principiu, utilizarea elementelor de probă obținute în cazul în care a fost refuzată oferirea asistenței din partea unui avocat, cu excepția situațiilor speciale în care utilizarea unor astfel de mijloace de probă nu ar aduce atingere drepturilor la apărare. Articolul 14 – Clauză de menținere a nivelului de protecție 31. Scopul acestui articol este să asigure că stabilirea de standarde comune minime în conformitate cu prezenta directivă nu are ca efect scăderea nivelului standardelor în anumite state membre și că standardele prevăzute în cartă și în Convenția Europeană a Drepturilor Omului sunt menținute. Întrucât directiva prevede norme minime, în conformitate cu articolul 82 din TFUE, statele membre au libertatea de a stabili standarde mai ridicate decât cele prevăzute de directivă. Articolul 15 – Transpunere 32. Acest articol impune statelor membre obligația de a pune în aplicare directiva până la xx/xx/20xx și de a trimite Comisiei, până la aceeași dată, textul dispozițiilor de transpunere a directivei în legislația națională. Articolul 16 – Intrarea în vigoare 33. Acest articol prevede că directiva va intra în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. 6. Principiul subsidiarității 34. Obiectivul propunerii nu poate fi realizat în mod suficient de statele membre prin acțiune individuală, întrucât există încă diferențe importante în ceea ce privește modul concret și momentul acordării de asistență de către un avocat în procedurile penale în cadrul Uniunii Europene. Întrucât obiectivul propunerii este de a promova încrederea reciprocă, doar acțiunile întreprinse de Uniunea Europeană vor permite stabilirea unor standarde comune minime consecvente care să se aplice la nivelul întregii Uniuni Europene. Propunerea va apropia normele procedurale ale statelor membre privind modul și momentul acordării de asistență de către un avocat pentru persoanele suspectate și acuzate și pentru persoanele care fac obiectul unui mandat european de arestare, scopul fiind sporirea încrederii reciproce. Prin urmare, propunerea respectă principiul subsidiarității. 7. Principiul proporționalității 35. Propunerea respectă principiul proporționalității deoarece nu depășește nivelul minim necesar pentru realizarea la nivel european a obiectivului declarat și ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestuia. 2011/0154 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind dreptul de a fi asistat de un avocat în cadrul procedurilor penale și dreptul de a comunica după arestare PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 82 alineatul (2), având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[30], având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[31], hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1) Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), articolul 6 din Convenția Europeană pentru apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților fundamentale (denumită în continuare „convenția”) și articolul 14 din Convenția internațională privind drepturile civile și politice (denumită în continuare „CIDCP”) consacră dreptul la un proces echitabil. Articolul 48 din cartă garantează respectarea dreptului la apărare. (2) Principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești și deciziilor judiciare constituie piatra de temelie a cooperării judiciare în materie penală în Uniune. (3) Recunoașterea reciprocă poate funcționa eficient numai atunci când există încredere reciprocă, ceea ce necesită norme detaliate privind protecția drepturilor și garanțiilor procedurale care decurg din cartă, convenție și CIDCP. Normele comune minime ar trebui să aibă drept rezultat sporirea încrederii în sistemele de justiție penală ale tuturor statelor membre, fapt ce ar trebui să determine o cooperare judiciară mai eficientă într‑un climat de încredere reciprocă, precum și promovarea pe teritoriul Uniunii a unei culturi în materie de drepturi fundamentale. De asemenea, normele comune minime ar trebui să elimine obstacolele din calea liberei circulații a cetățenilor. Aceste norme comune minime ar trebui să se aplice dreptului de a fi asistat de un avocat și dreptului de a comunica după arestare. (4) Cu toate că statele membre sunt părți la convenție și la CIDCP, experiența a arătat că doar acest element nu poate oferi întotdeauna un grad suficient de încredere în sistemele de justiție penală ale altor state membre. (5) La 30 noiembrie 2009, Consiliul a adoptat Foaia de parcurs pentru consolidarea drepturilor procedurale ale persoanelor suspectate și ale persoanelor acuzate în cadrul procedurilor penale („foaia de parcurs”)[32]. În Programul de la Stockholm, adoptat la 11 decembrie 2009[33], Consiliul European a salutat adoptarea foii de parcurs și a inclus‑o în Programul de la Stockholm (punctul 2.4.). Pe baza unei abordări etapizate, foaia de parcurs prevede adoptarea de măsuri privind dreptul la traducere și la interpretare[34], dreptul la informare cu privire la drepturi și informații privind capetele de acuzare[35], dreptul la consultanță juridică și la asistență juridică, dreptul la comunicare cu rudele, cu angajatorii și autoritățile consulare, precum și privind măsuri speciale de protecție pentru persoanele suspectate sau acuzate care sunt în situații vulnerabile. Foaia de parcurs pune în evidență faptul că ordinea prezentării drepturilor este orientativă, putând fi modificată în funcție de priorități. Aceasta este concepută astfel încât să funcționeze ca un întreg; avantajele acesteia vor fi constatate pe deplin numai atunci când vor fi puse în aplicare toate părțile componente ale acesteia. (6) Prezenta directivă prevede norme minime privind dreptul de a fi asistat de un avocat și dreptul de a notifica arestul către o terță persoană în procedurile penale, exclusiv procedurile administrative care conduc la sancțiuni, precum și în procedurile de executare a unui mandat european de arestare. Prin aceasta, se promovează aplicarea cartei, în special articolele 4, 6, 7, 47 și 48, prin întemeierea pe articolele 3, 5, 6 și 8 din convenție, astfel cum au fost interpretate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. (7) Dreptul de a fi asistat de un avocat este consacrat în articolul 6 din Convenție și în articolul 14 alineatul (2) din CIDCP. Dreptul de a notifica detenția către o terță persoană este una dintre măsurile importante de protecție împotriva maltratării, interzisă de articolul 3 din Convenție, iar dreptul de informare a consulatului privind detenția se întemeiază pe Convenția de la Viena din 1963 privind relațiile consulare. Directiva ar trebui să faciliteze aplicarea acestor drepturi în practică, în vederea garantării dreptului la un proces echitabil. (8) Curtea Europeană a Drepturilor Omului a susținut constant că persoana suspectată sau acuzată trebuie să fie asistată de un avocat în etapele inițiale ale interogatoriului efectuat de poliție, și în orice caz de la începutul detenției, pentru a proteja dreptul la un proces echitabil, în special privilegiul împotriva auto-incriminării și pentru a evita maltratarea. (9) Un drept similar prezenței unui avocat trebuie conferit ori de câte ori legislația națională permite sau solicită în mod expres prezența persoanei suspectate sau acuzate într-o etapă procedurală sau de strângere a elementelor de probă precum percheziția; de fapt, în aceste cazuri, prezența avocatului poate consolida dreptul la apărare, fără a afecta necesitatea de a păstra confidențialitatea anumitor acțiuni de anchetare, deoarece prezența persoanei exclude natura confidențială a acțiunilor în cauză. Acest drept nu ar trebui să aducă atingere necesității de a strânge elementele de probă, care, din cauza naturii lor intrinseci, riscă să fie deteriorate, deplasate sau distruse dacă autoritatea competentă trebuie să aștepte strângerea acestora până la sosirea unui avocat. (10) Pentru a fi eficientă, asistența unui avocat trebuie să presupună posibilitatea ca avocatul să desfășoare întreaga gamă de activități ținând de consiliere juridică, astfel cum a susținut Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Printre acestea trebuie să se numere participarea activă la orice interogatoriu sau audiere, participarea la întrevederi cu clientul pentru a discuta cauza și pentru a pregăti apărarea, obținerea de probe exoneratoare, sprijinirea unui client aflat în dificultate și controlarea condițiilor de detenție. (11) Durata și frecvența întrevederilor dintre persoana suspectată sau acuzată și avocatul său depind de circumstanțele fiecărei proceduri, în special de complexitatea cauzei și de etapele procedurale aplicabile. Prin urmare, acestea nu trebuie să fie limitate în mod general, întrucât acest lucru ar putea aduce atingere exercitării efective a drepturilor la apărare. (12) Persoanele suspectate sau acuzate private de libertate trebuie să aibă dreptul de a comunica imediat după arestare cu o persoană la alegere, de exemplu un membru al familiei sau un angajator, pentru a o informa cu privire la detenție. (13) De asemenea, persoanele suspectate sau acuzate private de libertate trebuie să aibă dreptul de a comunica cu autoritățile consulare sau diplomatice relevante. Dreptul la asistență consulară este consacrat de articolul 36 din Convenția de la Viena din 1963 privind relațiile consulare, fiind un drept conferit statelor de a avea acces la resortisanții lor. Prezenta directivă conferă acest drept persoanei deținute, dacă aceasta dorește. (14) Întrucât confidențialitatea comunicării dintre o persoană suspectată sau acuzată și avocatul acesteia este esențială pentru asigurarea exercitării efective a dreptului la apărare, statelor membre trebuie să li se solicite să susțină și să protejeze confidențialitatea întrevederilor dintre avocat și client și a oricărei alte forme de comunicare permise în temeiul legislației naționale. Confidențialitatea nu trebuie să facă obiectul niciunei excepții. (15) Derogările de la dreptul de a fi asistat de un avocat și de la dreptul de a comunica după arestare trebuie permise numai în circumstanțe excepționale, în conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, în cazul în care există motive imperioase legate de necesitatea urgentă de a preveni consecințe negative grave pentru viața sau integritatea fizică a altei persoane și în cazul în care nu există alte mijloace mai puțin restrictive de a obține același rezultat, de exemplu în cazul riscului unui acord secret, al înlocuirii avocatului ales de persoana suspectată sau acuzată sau al desemnării unei terțe părți diferite care să fie notificată privind arestarea. (16) Orice astfel de derogare trebuie să conducă numai la o amânare cât mai limitată a asistenței inițiale a unui avocat și nu trebuie să afecteze substanța acestui drept. Derogarea trebuie să facă obiectul unei evaluări de la caz la caz efectuate de către autoritatea judiciară competentă, care trebuie să își motiveze decizia. (17) Derogările nu trebuie să aducă atingere dreptului la un proces echitabil și, în special, nu trebuie să conducă niciodată la efectuarea de declarații de către persoana suspectată sau acuzată în lipsa avocatului, care urmează să fie utilizate pentru a asigura condamnarea. (18) Persoanei suspectate sau acuzate trebuie să i se permită să renunțe la dreptul la un avocat, atât timp cât aceasta este pe deplin conștientă de consecințele renunțării, în special întrucât a avut o întrevedere cu un avocat înainte de a lua o astfel de decizie și dispune de capacitatea necesară de a înțelege consecințele și cu condiția ca renunțarea se face în mod liber și neechivoc. Persoana suspectată sau acuzată trebuie să poată revoca renunțarea oricând pe parcursul procedurilor. (19) Oricărei persoane audiate de autoritatea competentă într-o altă capacitate decât cea de persoană suspectată sau acuzată, de exemplu în calitate de martor, trebuie să i se acorde imediat asistența unui avocat dacă autoritatea consideră că aceasta a devenit persoană suspectată pe parcursul interogatoriului și orice declarații date înainte de a deveni persoană suspectată sau acuzată nu trebuie utilizate împotriva sa. (20) Pentru a îmbunătăți funcționarea cooperării judiciare în Uniunea Europeană, drepturile prevăzute în prezenta directivă ar trebui să se aplice, mutatis mutandis, și procedurilor de executare a mandatului european de arestare, conform Deciziei-cadru nr. 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre[36]. (21) Persoana care face obiectul unui mandat european de arestare trebuie să aibă dreptul de a fi asistată de un avocat în statul membru de executare, pentru a-i permite să își exercite drepturile în mod efectiv în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI. (22) De asemenea, trebuie să existe posibilitatea ca persoana respectivă să dispună de un avocat în statul membru emitent, pentru a asista avocatul din statul membru de executare în cazuri specifice pe parcursul procedurii de predare, fără a aduce atingere termenelor prevăzute în Decizia-cadru a Consiliului 2002/584/JAI; avocatul respectiv trebuie să poată oferi asistență avocatului din statul membru de executare în exercitarea drepturilor persoanei în cauză în statul de executare în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI, mai ales în privința motivelor refuzului în temeiul articolelor 3 și 4; întrucât mandatul european de arestare se bazează pe principiul recunoașterii reciproce, acest lucru nu trebuie să presupună niciun drept de a pune la îndoială fondul cauzei în statul membru de executare; întrucât nu există nicio incompatibilitate între drepturile la apărare și recunoașterea reciprocă, consolidarea drepturilor la un proces echitabil în statul membru emitent și în statul membru de executare va conduce la creșterea nivelului de încredere reciprocă. (23) Pentru ca dreptul de a fi asistat de un avocat în statul membru emitent să devină efectiv, autoritatea judiciară de executare trebuie să înștiințeze neîntârziat autoritatea judiciară emitentă privind arestarea persoanei și privind solicitarea acesteia de a fi asistată de un avocat în statul membru emitent. (24) În lipsa deocamdată a unui instrument legislativ al UE privind asistența juridică, statele membre ar trebui să continue să aplice dispozițiile lor interne privind asistența juridică, care trebuie să fie în conformitate cu carta, convenția și jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. Ori de câte ori noi dispoziții interne, adoptate pentru punerea în aplicare a prezentei directive, acordă un drept mai extins la asistență din partea unui avocat decât era disponibil anterior în temeiul legislației naționale, normele privind asistența juridică aflate în vigoare în prezent trebuie să se aplice fără nicio distincție între cele două situații. (25) Principiul eficacității dreptului Uniunii trebuie să impună ca statele membre să instituie căi de atac adecvate și efective în cazul încălcării unui drept conferit persoanelor de dreptul Uniunii. (26) Curtea Europeană a Drepturilor Omului a susținut constant că orice consecințe negative care decurg dintr-o încălcare a dreptului la un avocat trebuie reparate plasând persoana în aceeași poziție în care s-ar fi aflat dacă nu s-ar fi produs încălcarea. Aceasta poate presupune rejudecarea sau măsuri echivalente în cazul în care s-a pronunțat o condamnare definitivă încălcându-se dreptul la un avocat. (27) Întrucât Curtea Europeană a Drepturilor Omului a hotărât că daunele ireversibile aduse drepturilor apărării decurg din utilizarea unei declarații incriminatorii date de o persoană suspectată sau acuzată fără a fi asistată de un avocat, statelor membre trebuie să li se impună, în principiu, să interzică utilizarea oricăror declarații date cu încălcarea dreptului de a fi asistat de un avocat drept probe împotriva persoanei suspectate sau acuzate, cu excepția cazului în care utilizarea acestor probe nu riscă să aducă atingere drepturilor apărării. Acest fapt nu trebuie să aducă atingere utilizării declarațiilor în alte scopuri permise în temeiul legislației naționale precum necesitatea de a executa acțiuni urgente de anchetare sau de a evita săvârșirea altor infracțiuni sau consecințe negative grave pentru orice persoană. (28) Prezenta directivă stabilește norme minime. Statele membre pot extinde drepturile prevăzute de prezenta directivă pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție și în cazul situațiilor care nu sunt prevăzute în mod explicit de prezenta directivă. Nivelul de protecție nu trebuie să fie inferior standardelor prevăzute de cartă și de convenție, astfel cum sunt interpretate în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. (29) Prezenta directivă susține drepturile și principiile fundamentale recunoscute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, inclusiv interzicerea torturii și a tratamentului inuman și degradant, dreptul la libertate și securitate, respectarea vieții private și de familie, dreptul la integritatea persoanei, drepturile copilului, integrarea persoanelor cu handicap, dreptul la o cale de atac efectivă și la un proces echitabil, prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare. Prezenta directivă trebuie pusă în aplicare în conformitate cu aceste drepturi și principii. (30) Prezenta directivă promovează drepturile copilului și ține cont de Orientările Consiliului Europei privind o justiție în interesul copilului, în special dispozițiile privind informarea și consilierea. Directiva garantează că, în cazul în care nu dispun de capacitatea de a înțelege consecințele renunțării, copiii nu trebuie să renunțe la drepturile lor în temeiul directivei. Reprezentanții legali ai unui copil suspectat sau învinuit trebuie notificați neîntârziat privind detenția copilului și trebuie informați privind motivele acesteia, cu excepția cazului în care acest lucru contravine intereselor superioare ale copilului. (31) Statele membre ar trebui să asigure că dispozițiile prezentei directive, în cazurile în care corespund drepturilor garantate de Convenție, sunt puse în aplicare în conformitate cu cele din Convenție și astfel cum au fost dezvoltate de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. (32) Întrucât obiectivul stabilirii unor standarde minime comune nu poate fi realizat de statele membre prin acțiune unilaterală nici la nivel național, nici la nivel regional sau local și întrucât acesta poate fi atins numai la nivelul Uniunii Europene, Parlamentul European și Consiliul pot adopta măsuri conforme cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul menționat anterior, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv. (33) [În conformitate cu articolele 1, 2, 3 și 4 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Regatul Unit și Irlanda și-au notificat dorința de a participa la adoptarea și aplicarea prezentei directive]/[Fără a aduce atingere articolului 4 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, Regatul Unit și Irlanda nu participă la adoptarea prezentei directive și, prin urmare, nu sunt obligate în temeiul acesteia și nici nu fac obiectul aplicării sale][37]. (34) În conformitate cu articolul 1 și articolul 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat Tratatului privind Uniunea Europeană și Tratatului privind Funcționarea Uniunii Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentei directive și, prin urmare, nu este obligată în temeiul acesteia și nici nu face obiectul aplicării sale, ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ: Articolul 1 Obiectiv Directiva prevede norme privind dreptul persoanelor suspectate și acuzate în procedurile penale și al persoanelor care fac obiectul procedurilor în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI de a fi asistate de un avocat și de a ț comunica după arestare o terță persoană. Articolul 2 Domeniul de aplicare 1. Prezenta directivă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru, prin notificare oficială sau în alt mod, cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându-se hotărârea definitivă privind întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea căii de atac. 2. Prezenta directivă se aplică persoanelor care fac obiectul procedurilor în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI, din momentul în care acestea sunt arestate în statul de executare. Articolul 3 Dreptul de a fi asistat de un avocat în procedurile penale 1. Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt asistate de un avocat în mod neîntârziat și în orice circumstanță: (a) înainte de începerea oricărui interogatoriu efectuat de poliție sau de alte autorități de aplicare a legii; (b) la desfășurarea oricărei acțiuni procedurale sau de strângere de probe la care prezența persoanei este necesară sau permisă de drept în conformitate cu legislația națională, cu excepția cazului în care acest lucru ar afecta obținerea probelor; (c) din momentul privării de libertate. 2. Asistența unui avocat va fi acordată astfel încât să îi permită persoanei suspectate sau acuzate să își exercite efectiv drepturile la apărare. Articolul 4 Conținutul dreptului de a fi asistat de un avocat 1. Persoana suspectată sau acuzată are dreptul de a avea întrevederi cu avocatul care o reprezintă. 2. Avocatul are dreptul de a fi prezent la orice interogatoriu și audiere. Acesta are dreptul de a adresa întrebări, solicita clarificări și da declarații, care vor fi înregistrate în conformitate cu legislația națională. 3. Avocatul are dreptul de a fi prezent la orice alte acțiuni de anchetare sau de strângere de probe la care prezența persoanei suspectate sau acuzate este necesară sau permisă de drept, în conformitate cu legislația națională, cu excepția cazului în care acest lucru ar afecta obținerea probelor. 4. Avocatul are dreptul de a verifica condițiile de detenție ale persoanei suspectate sau acuzate și, în acest scop, are acces la locul de detenție al persoanei în cauză. 5. Durata și frecvența întrevederilor dintre persoana suspectată sau acuzată și avocatul său nu vor fi limitate într-un mod care să poată aduce atingere exercitării drepturilor sale la apărare. Articolul 5 Dreptul de a comunica după arestare 1. Statele membre se asigură că o persoană care face obiectul articolului 2 și care este privată de libertate are dreptul să comunice, cât de repede posibil, cu cel puțin o persoană desemnată de aceasta privind detenția. 2. În cazul în care persoana în cauză este un copil, statele membre trebuie să se asigure că reprezentantul legal al copilului sau alt adult, în funcție de interesele copilului, este informat neîntârziat privind privarea de libertate și motivele acesteia, cu excepția cazului în care acest lucru este contrar intereselor superioare ale copilului, situație în care va fi informat un alt adult implicat. Articolul 6 Dreptul de a comunica cu autoritățile consulare sau diplomatice Statele membre se asigură că persoanele care fac obiectul articolului 2, care sunt private de libertate și sunt resortisanți străini au dreptul la informarea neîntârziată a autorităților consulare sau diplomatice din statul de origine privind detenția și la comunicarea cu autoritățile consulare sau diplomatice. Articolul 7 Confidențialitate Statele membre asigură garantarea confidențialității întrevederilor dintre persoana suspectată sau acuzată și avocatul acesteia. De asemenea, acestea asigură confidențialitatea corespondenței, a conversațiilor telefonice și a altor forme de comunicare permise în temeiul legislației naționale între persoana suspectată sau acuzată și avocatul acesteia. Articolul 8 Derogări Statele membre nu instituie derogări de la nicio dispoziție a prezentei directive decât, în circumstanțe excepționale, de la articolul 3, articolul 4 alineatele (1) – (3), articolul 5 și articolul 6. Orice astfel de derogare: (a) este justificată de motive imperioase legate de necesitatea urgentă de a preveni consecințe negative grave pentru viața sau integritatea fizică a unei persoane; (b) nu se bazează exclusiv pe tipul de gravitate al presupusei infracțiuni; (c) nu depășește ceea ce este necesar; (d) este cât mai limitată în timp și, în orice caz, nu se extinde la etapa procesului; (e) nu aduce atingere caracterului echitabil al procedurilor. Derogările pot fi autorizate numai printr-o decizie motivată corespunzător luată de o autoritate judiciară pe baza unei evaluări de la caz la caz. Articolul 9 Renunțare 1. Fără a aduce atingere legislației naționale care prevede prezența sau asistența obligatorie a unui avocat, orice renunțare la dreptul de a avea un avocat la care se face referire în prezenta directivă va face obiectul următoarelor condiții: (a) persoana suspectată sau acuzată a primit în prealabil asistență juridică privind consecințele renunțării sau a obținut informații complete privind consecințele; (b) persoana în cauză dispune de capacitatea necesară de a înțelege consecințele și (c) renunțarea se face în mod voluntar și neechivoc. 2. Renunțarea și circumstanțele acesteia vor fi înregistrate în conformitate cu legislația statului membru în cauză. 3. Statele membre asigură că renunțarea poate fi revocată ulterior în orice etapă a procedurilor. Articolul 10 Alte persoane decât persoanele suspectate și acuzate 1. Statele membre se asigură că orice persoană în afara persoanelor suspectate sau acuzate care este audiată de poliție sau de altă autoritate de aplicare a legii în contextul unei proceduri penale este asistată de un avocat dacă, pe parcursul interogatoriului sau unei audieri, devine persoană suspectă sau acuzată de comiterea unei infracțiuni. 2 Statele membre se asigură că declarațiile date de o astfel de persoană înainte de a deveni persoană suspectată sau acuzată nu pot fi utilizate împotriva sa. Articolul 11 Dreptul de a fi asistat de un avocat în procedurile în temeiul mandatului european de arestare 1. Statele membre se asigură că orice persoană care face obiectul procedurilor în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI are dreptul de a fi asistată de un avocat imediat după arestarea în temeiul mandatului european de arestare în statul membru de executare. 2. În ceea ce privește conținutul dreptului de a fi asistat de un avocat, persoana în cauză va avea următoarele drepturi în statul membru de executare: – dreptul de a fi asistată de un avocat la momentul oportun și astfel încât să poată să își exercite drepturile în mod efectiv; – dreptul de a avea întrevederi cu avocatul care o reprezintă; – dreptul ca avocatul să fie prezent la toate interogatoriile și audierile, inclusiv dreptul de a adresa întrebări, solicita clarificări și da declarații, care vor fi înregistrate în conformitate cu legislația națională; – dreptul ca avocatul să aibă acces la locul în care persoana este reținută pentru a verifica condițiile de detenție. Durata și frecvența întrevederilor dintre persoana respectivă și avocatul său nu vor fi limitate într-un mod care poate aduce atingere drepturilor acesteia în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI. 3. De asemenea, statele membre se asigură că orice persoană care face obiectul procedurilor în temeiul Deciziei-cadru a Consiliului 2002/584/JAI are, la cerere, dreptul de a fi asistată de un avocat imediat după arestarea în temeiul unui mandat european de arestare în statul membru emitent, pentru a oferi asistență avocatului din statul membru de executare, în conformitate cu alineatul (4). Persoana în cauză va fi informată privind acest drept. 4. Avocatul din statul membru emitent are dreptul de a desfășura activități limitate la ceea ce este necesar pentru a oferi asistență avocatului din statul membru de executare, în vederea exercitării efective a drepturilor persoanei în cauză în statul membru de executare în temeiul deciziei-cadru a Consiliului, în special articolele 3 și 4. 5. Imediat după arestarea în temeiul mandatului european de arestare, autoritatea judiciară de executare înștiințează autoritatea judiciară emitentă privind arestarea și solicitarea persoanei în cauză de a fi asistată de un avocat și în statul membru emitent. Articolul 12 Asistență juridică 1. Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor naționale privind asistența juridică, care se vor aplica în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și cu Convenția Europeană a Drepturilor Omului. 2. Statele membre nu aplică dispoziții mai puțin favorabile privind asistența juridică decât cele care sunt în prezent în vigoare în ceea ce privește asistența unui avocat, în temeiul prezentei directive. Articolul 13 Căi de atac 1. Statele membre se asigură că o persoană care face obiectul articolului 2 dispune de o cale de atac eficientă în cazul în care i-a fost încălcat dreptul de a fi asistată de un avocat. 2. Efectul căii de atac este de a situa persoana suspectată sau acuzată în aceeași poziție în care s-ar fi aflat dacă nu s-ar fi produs încălcarea. 3. Statele membre se asigură că ț declarațiile date de persoana suspectată sau acuzată sau probele obținute prin încălcarea dreptului său la un avocat sau în cazul în care o derogare de la acest drept a fost autorizată în conformitate cu articolul 8 nu pot fi utilizate drept probe împotriva acesteia în nicio etapă a procedurii. Articolul 14 Clauză de menținere a nivelului de protecție Nicio dispoziție a prezentei directive nu se interpretează ca reprezentând o limitare sau derogare de la drepturile sau garanțiile procedurale consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, Convenția europeană pentru apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților fundamentale, alte dispoziții relevante ale dreptului internațional sau legislația oricărui stat membru și care asigură un nivel mai ridicat de protecție. Articolul 15 Transpunere 1. Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege, reglementările și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive în termen de maxim [24 de luni de la data publicării prezentei directive în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene]. 2. Comisiei i se comunică de către statele membre textul acestor dispoziții, precum și un tabel de concordanță între dispozițiile respective și prezenta directivă. 3. Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, acestea cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri. Articolul 16 Intrarea în vigoare Prezenta directivă intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Articolul 17 Destinatari Prezenta directivă se adresează statelor membre în conformitate cu tratatele. Adoptată la Bruxelles, Pentru Parlamentul European Pentru Consiliu Președintele Președintele [1] JO L 280, 26.10.2010, p. 1. [2] COM (2010)392, 20.7.2010. [3] JO C 303, 14.12.2007, p. 30. Explicații privind Carta drepturilor fundamentale. [4] Culegere de tratate ONU 999 U.N.T.S. 171. CIDCP este o convenție internațională privind drepturile civile și politice deschisă spre semnare prin rezoluția Adunării Generale a ONU din 16 decembrie 1966, care a fost ratificată de toate statele membre, devenind astfel obligatorie pentru acestea. [5] Culegere de tratate ONU, vol. 596, p. 261. [6] JO C 303, 14.12.2007 p. 1. [7] COM (2004) 328, 28.4.2004. [8] JO C 295, 4.12.2009, p. 1. [9] JO C 115, 4.5.2010. [10] Cauza Salduz / Turcia, hotărârea din 27 noiembrie 2008, cererea nr. 36391/02, punctul 50. [11] Ibidem, punctul 52. [12] Cauza Dayanan / Turcia, hotărârea din 13 ianuarie 2010, cererea nr. 7377/03, punctul 32. [13] Cauza Brusco / Franța, hotărârea din 14 octombrie 2010, cererea nr. 1466/07, punctul 47. [14] Cauza Panovits / Cipru, hotărârea din 11 decembrie 2008, cererea nr. 4268/04 punctele 73-76. [15] Ibidem, punctul 66. [16] Conform analizei de impact ce însoțește prezenta propunere, citată la punctul 7, p. 12. [17] Decizia-cadru a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (2002/584/JAI), (JO L 190, 18.7.2002 p. 1). [18] Dayanan / Turcia, hotărârea din 13 ianuarie 2010, cererea nr. 7377/03, punctul 32. [19] Comunicarea Comisiei „O agendă a UE pentru drepturile copilului” — COM (2011) 60, 15.2.2011. [20] Orientările Consiliului Europei privind justiția în interesul copilului din 17.10.2010. [21] Castravet / Moldova, hotărârea din 13 martie 2007, cererea nr. 23393/05, punctul 49, Istratii și alții / Moldova, hotărârea din 27 martie 2007, plângerile nr. 8721/05, 8705/05, 8742/05, punctul 89. [22] Salduz / Turcia, hotărârea din 27 noiembrie 2008, cererea nr. 36391/02, punctul 55. [23] Ibedem, punctul 52. [24] Salduz / Turcia, hotărârea din 27 noiembrie 2008, cererea nr. 36391/02, punctul 59, Panovits / Cipru, hotărârea din 11 decembrie 2008, cererea nr. 4268/04, punctul 68, Yoldaș / Turcia, hotărârea din 23 februarie 2010, cererea nr. 27503/04, punctul 52. [25] Brusco / Franța, hotărârea din 14 octombrie 2010, cererea nr. 1466/07, punctul 47. [26] Raport al Comisiei către Parlamentul European și Consiliu privind punerea în aplicare, începând cu anul 2007, a Deciziei-cadru a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre COM (2011)175 11.4.2011. [27] JO L 190, 18.7.2002, p. 1. [28] Salduz / Turcia, hotărârea din 27 noiembrie 2008, cererea nr. 36391/02, punctul 72. [29] Salduz / Turcia, hotărârea din 27 noiembrie 2008, cererea nr. 36391/02, punctul 55. [30] JO C, , p. . [31] JO C, , p. . [32] JO C 295, 4.12.2009, p. 1. [33] JO C 115, 4.5.2010. [34] Directiva 2010/64/UE a Parlamentului European și a Consiliului privind drepturile la interpretare și traducere în procedurile penale din 20 octombrie 2010, JO L 280, 26.10.2010, p. 1. [35] Directiva 2011/XXX/UE a Parlamentului European și a Consiliului privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale. [36] JO L 190, 18.7.2002, p. 1. [37] Formularea finală a acestui considerent al directivei va depinde de poziția concretă a Regatului Unit și a Irlandei, adoptată în conformitate cu dispozițiile protocolului (nr. 21).