[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 16.3.2011

COM(2011) 123 final

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

PRIMUL RAPORT PRIVIND PUNEREA ÎN APLICARE A DIRECTIVEI 2000/9/CE privind instalațiile pe cablu care transportă persoane

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU

PRIMUL RAPORT PRIVIND PUNEREA ÎN APLICARE A DIRECTIVEI 2000/9/CE privind instalațiile pe cablu care transportă persoane

INTRODUCERE

Directiva 2000/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind instalațiile pe cablu care transportă persoane[1] (denumită în continuare „Directiva”) are scopul de a stabili libera circulație pe piața internă a componentelor de siguranță și a subsistemelor instalațiilor pe cablu, asigurând, în același timp, un nivel de siguranță uniform și ridicat.

Directiva a intrat în vigoare la data de 3 mai 2000 și, de la 3 mai 2004, este pe deplin aplicabilă în statele membre ale Spaţiului Economic European (SEE), adică în totalitatea statelor membre ale Uniunii Europene, precum și în Islanda, Liechtenstein și Norvegia.

Prezentul raport descrie evenimentele importante petrecute pe parcursul punerii în aplicare a Directivei. Acesta este transmis de către Comisie Parlamentului European și Consiliului în sensul articolului 21 din Directivă.

Prezentul raport ia în considerare rezultatele consultării desfășurate de serviciile Comisiei împreună cu autoritățile naționale competente și cu toți actorii implicați în aplicarea Directivei. Consultarea a avut loc în cursul anului 2010 prin intermediul unui chestionar privind diferitele aspecte ale punerii în aplicare a Directivei.

DIRECTIVA 2000/9/CE: ELEMENTE ESENțIALE șI ASPECTE SPECIFICE

Directiva se întemeiază pe articolele 47, 55 și 95 din Tratatul de instituire a Comunităţii Economice Europene (devenite în prezent articolele 53, 62 și 114 din Tratatul privind funcţionarea Uniunii Europene).

Directiva se bazează pe principiile noii abordări potrivit cărora armonizarea se limitează la cerințele esențiale în materie de siguranță, de sănătate a persoanelor, de protecție a mediului și de protecție a consumatorilor. Numai produsele care respectă cerințele esențiale prevăzute în Directivă pot fi introduse pe piață.

Respectarea standardelor armonizate, ale căror referințe au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și care au fost transpuse în standarde naționale, conferă o prezumție de conformitate cu cerințele esențiale prevăzute în Directivă. Cu toate acestea, aplicarea standardelor armonizate nu este obligatorie, iar fabricanții pot alege alte soluții tehnice, cu condiția garantării, în orice caz, a conformității cu cerințele esențiale prevăzute în Directivă.

Fiind întemeiată pe aceste principii generale, Directiva prezintă, în același timp, aspecte specifice legate de caracteristicile instalațiilor pe cablu. Într-adevăr, instalațiile pe cablu, cu excepția celor mai mici, sunt produse unice, adaptate la condițiile locale și, în mod indisociabil, constau în infrastructuri fixe și mașini mobile.

În consecință, Directiva se bazează pe distincția între componentele de siguranță, subsisteme și instalații și prevede regimuri diferite, pe de o parte, pentru componentele de siguranță și subsisteme și, pe de altă parte, pentru instalații. Componentele de siguranță și subsistemele intră în sfera de aplicare a normelor privind libera circulație a bunurilor și fac obiectul evaluării conformității și declarației de conformitate, în timp ce instalațiile fixe rămân în sfera de competență a statelor membre și fac obiectul unei autorizații de construcție și al unei autorizații de punere în funcțiune acordate de către autoritățile publice competente.

Această distincție între componentele de siguranță, subsisteme și instalații indică, așadar, caracterul specific al instalațiilor pe cablu față de alte produse ale industriei mecanice. Ea se află, de asemenea, la baza alegerii organului legislativ de a adopta, pentru instalațiile pe cablu, un act legislativ conceput în mod specific pentru acest sector, diferit față de acquis-ul de armonizare europeană a produselor industriei mecanice și, în special, față de Directiva 2006/42/CE privind echipamentele tehnice[2].

PIAțA INSTALAțIILOR PE CABLU

Instalațiile pe cablu constituie un mijloc de transport public, în general, iar siguranța acestora reprezintă un aspect de importanță capitală atât pentru persoanele transportate, cât și pentru personalul implicat în punerea în funcțiune și întreținerea lor.

Trebuie, de asemenea, subliniat faptul că, în special în regiunile muntoase, instalațiile pe cablu sunt utilizate în mod normal în scopuri turistice, exploatarea lor având, în egală măsură, o importanță economică primordială.

Piața instalațiilor pe cablu este caracterizată de un grad înalt de specializare a sectorului industrial. Aceasta se bazează pe cumpărătorii profesionali care aleg constructorul unui tip de instalație pe cablu după analizarea concurenței prin intermediul unei proceduri de ofertare publice sau private.

Industria europeană deține în mod tradițional o poziție dominantă pe piața instalațiilor pe cablu, nu numai în cadrul Uniunii Europene, ci și în exteriorul acesteia. În special, fuziunile din ultimii ani au condus la apariția a două mari grupuri industriale europene care beneficiază de o poziție predominantă pe piața europeană și pe piața mondială. Cu toate acestea, întreprinderile mici și mijlocii active în acest sector nu sunt foarte numeroase.

Prin unificarea procedurilor de evaluare a conformității componentelor de siguranță și a subsistemelor și prin promovarea stabilirii unor standarde armonizate la nivel european, Directiva a permis realizarea unor economii de scară datorită standardizării produselor.

Totuși, adoptarea Directivei a permis, mai ales, ameliorarea poziționării și vizibilității sectorului industrial în cauză, dovedindu-se a fi un instrument pozitiv chiar și în afara Uniunii Europene.

PUNEREA ÎN APLICARE A DIRECTIVEI 2000/9/CE

În general, transpunerea la nivel național a Directivei nu a întâmpinat probleme deosebite și nu a fost necesară declanșarea niciunei proceduri de sancționare a nerespectării obligațiilor care decurg din calitatea de stat membru.

Cu ajutorul unui expert și prin consultarea părților implicate în sector, Comisia a pregătit un ghid de aplicare a Directivei. Ghidul, publicat în 2006, a fost conceput pentru a veni în ajutorul tuturor actorilor implicați în aplicarea Directivei, oferind un sprijin interpretativ[3].

Definiții și domeniu de aplicare (Articolul 1)

Instalațiile vizate de Directivă sunt funicularele, telefericele, telecabinele, telescaunele și teleschiurile. Directiva se aplică în cazul instalațiilor construite și puse în funcțiune începând cu 3 mai 2004, precum și în cazul subsistemelor și componentelor de siguranță introduse pe piață începând cu data respectivă.

În ceea ce privește modificările aduse instalațiilor existente, adică instalațiilor construite și puse în funcțiune înainte de 3 mai 2004, Directiva prevede că numai modificările pentru care este necesară o nouă autorizație de punere în funcțiune trebuie să îndeplinească cerințele esențiale, în timp ce celelalte modificări nu intră în domeniul de aplicare al Directivei. În acest sens, trebuie remarcat faptul că aplicarea Directivei în cazul modificărilor aduse instalațiilor existente nu a fost întotdeauna ușoară deoarece, în cadrul diferitelor legislații ale statelor membre, este dificilă uneori identificarea modificărilor pentru care este necesară o nouă autorizație de punere în funcțiune.

Articolul 1 alineatul (6) exclude din domeniul de aplicare al Directivei, printre altele, ascensoarele, în sensul Directivei 95/16/CE[4], tramvaiele de construcție tradițională, căile ferate cu cremalieră și instalațiile din parcurile de distracții. Primii ani de punere în aplicare a Directivei au arătat că ar trebui să se definească mai bine domeniul de aplicare al Directivei în raport cu Directiva 95/16/CE referitoare la ascensoare și, în special, cu privire la ascensoarele înclinate. În același timp, nu se face întotdeauna o delimitare clară între instalațiile din parcurile de distracții, care sunt de agrement, și instalațiile pe cablu care sunt utilizate ca mijloc de transport pentru persoane și care, astfel, intră în domeniul de aplicare al Directivei.

Cerințele esențiale și standardele armonizate (Articolele 2-3 și Anexa II)

Aplicarea și respectarea cerințelor esențiale prevăzute în Directivă au putut asigura un nivel foarte ridicat de siguranță a instalațiilor pe cablu în toate statele membre. În această privință se poate constata faptul că adoptarea Directivei a contribuit, mai ales, la creșterea nivelului de siguranță a instalațiilor pe cablu în statele membre care nu aveau o tradiție istorică în acest domeniu.

De altfel, adoptarea Directivei a stimulat finalizarea procesului de standardizare la nivel european. Într-adevăr, în 2000, Comisia a oferit CEN[5] și CENELEC[6] mandatul de standardizare M300 în domeniul instalațiilor pe cablu destinate transportului de persoane. Programul de standardizare a fost realizat de Comitetul tehnic al CEN responsabil cu instalațiile pe cablu în cursul perioadei 2000-2005. În prezent există douăzeci și trei de standarde armonizate în domeniul instalațiilor pe cablu. Referințele acestora sunt publicate în mod regulat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene [7], iar lista este disponibilă pe site-ul internet al DG Întreprinderi și Industrie[8].

În primii ani de aplicare a Directivei, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 2 alineatul (7) din Directivă, a fost ridicată o singură obiecție formală de către un stat membru împotriva unui standard armonizat. Având în vedere avizele Comitetului consultativ permanent pentru Directivă și avizele Comitetului permanent pentru Directiva 98/34/CE[9], obiecția formală nu a fost reținută deoarece niciun element nu a permis demonstrarea faptului că standardul armonizat în cauză nu respectă cerințele esențiale prevăzute în Directivă și, prin urmare, trimiterea la standardul armonizat respectiv a fost menținută în lista standardelor publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene [10].

În cadrul mandatului de standardizare acordat de Comisie, Comitetul tehnic al CEN responsabil cu instalațiile pe cablu a lansat recent un prim proces de revizuire a standardelor armonizate existente, în vederea modificării și actualizării acestora, dacă este necesar.

Analiza de siguranță și raportul de siguranță (Articolul 4 și Anexa III)

Directiva prevede că toate proiectele de instalații trebuie să facă obiectul unei analize de siguranță care ia în considerare toate aspectele legate de siguranța sistemului și a mediului său înconjurător în contextul proiectării, realizării și punerii în funcțiune și permite identificarea riscurilor care pot apărea în timpul funcționării.

Analiza de siguranță este urmată de un raport de siguranță, care trebuie să indice măsurile preconizate pentru a face față riscurilor și care trebuie să includă lista componentelor de siguranță și a subsistemelor.

Analiza de siguranță este un concept inovator introdus în Directivă care s-a dovedit a fi un element cu rol fundamental în punerea în aplicare a acesteia. Totuși, trebuie subliniat faptul că Directiva prevede ca analiza de siguranță să fie realizată numai la cererea contractantului principal sau a reprezentantului său autorizat. Prin urmare, nu se precizează cine trebuie să efectueze această analiză, ci doar în numele cui este efectuată. În mod similar, în ceea ce privește metoda care trebuie utilizată pentru pregătirea analizei de siguranță, Directiva precizează numai că trebuie să fie o metodă recunoscută care să țină cont de stadiul actual al tehnologiei, de complexitatea instalației și de modalitățile de exploatare preconizate. În această privință, trebuie remarcat faptul că această formulare destul de generală a determinat uneori dificultăți de interpretare în cadrul aplicării Directivei.

Componentele de siguranță, subsistemele și instalațiile (Articolul 1 și Anexa I)

După cum s-a precizat anterior, Directiva se bazează pe distincția între componentele de siguranță, subsisteme și instalații.

În ceea ce privește componentele de siguranță, Directiva le definește ca fiind toate elementele componente, grupele de componente, subansamblele sau ansamblele complete de materiale, încorporate în instalații în scopul asigurării siguranței și identificate prin analiza de siguranță.

Instalațiile reprezintă sistemul complet, instalat pe amplasament, inclusiv infrastructura și subsistemele. Infrastructura este concepută special pentru fiecare instalație și ține cont, printre altele, de traseul liniei, de lucrările de linie, de stații și de fundații. În ceea ce privește subsistemele, Directiva nu prevede o definiție propriu-zisă, ci o enumerație: printre elementele enumerate se pot menționa, printre altele, cabluri și elemente atașate cablurilor, angrenaje și frâne, vehicule, dispozitive mecanice, electrotehnice și de salvare.

Directiva prevede că subsistemele și componentele de siguranță beneficiază de libera circulație pe piața internă și, în acest scop, sunt supuse unei proceduri de evaluare și de declarare a conformității, în timp ce instalațiile intră în sfera de competență a statelor membre și, în acest scop, fiecare stat membru stabilește procedurile de autorizare pentru construirea și punerea în funcțiune a instalațiilor amplasate pe teritoriul său.

În vederea punerii în aplicare corecte a Directivei, claritatea și coerența sunt cruciale în identificarea componentelor de siguranță, a subsistemelor și a instalațiilor. Cu toate acestea, în aplicarea Directivei, distincția în special între componentele de siguranță și subsisteme și între subsisteme și infrastructură nu s-a dovedit întotdeauna a fi clară .

Evaluarea conformității și declarația de conformitate a componentelor de siguranță (Articolul 7 și Anexele IV-V)

Înainte de a fi introduse pe piață, componentele de siguranță trebuie supuse de către fabricant sau de către reprezentantul său autorizat stabilit în Uniunea Europeană unei proceduri de evaluare a conformității.

Procedura de evaluare a conformității prevăzută de Directivă pentru componentele de siguranță face trimitere la diferite module care fac obiectul Deciziei 93/465/CEE[11]. Printre aceste module se numără Modulul B ( Examenul „CE de tip” ), combinat cu Modulul D ( Asigurarea calității de producție ) sau cu Modulul F ( Verificare asupra produselor ); Modulul H ( Asigurarea calității complete ), și Modulul G ( Verificarea unității ). Diferitele module pot fi alese de fabricant sau de reprezentantul autorizat al acestuia și sunt întotdeauna desfășurate de organisme terțe, și anume de organismele notificate. După ce procedura de evaluare a conformității a fost efectuată, fabricantul sau reprezentantul autorizat al acestuia aplică marcajul „CE” de conformitate și întocmește declarația CE de conformitate.

Punerea în aplicare a Directivei a arătat că alegerea modulelor aplicabile în cazul evaluării conformității componentelor de siguranță este pe deplin relevantă. Faptul că Directiva prevede că evaluarea conformității trebuie, în mod necesar, să fie efectuată de către un organism notificat s-a dovedit a fi adecvat și nu a existat nicio problemă specifică legată de aplicarea diferitelor module.

Evaluarea conformității și declarația de conformitate a subsistemelor (Articolul 10 și Anexele VI-VII)

Înainte de a fi introduse pe piață, subsistemele trebuie, de asemenea, să fie supuse unei proceduri de evaluare a conformității de către fabricant sau de către reprezentantul său autorizat stabilit în Uniunea Europeană.

Cu toate acestea, spre deosebire de procedura aplicabilă în cazul componentelor de siguranță, procedura de evaluare a conformității prevăzută de Directivă pentru subsisteme nu face trimitere la module specifice.

Într-adevăr, Directiva prevede ca procedură pentru subsisteme examenul CE care este efectuat la cererea fabricantului sau a reprezentantului autorizat al acestuia, de către organismul notificat pe care fabricantul sau reprezentantul său autorizat l-a ales în acest scop. După îndeplinirea acestei proceduri, fabricantul sau reprezentantul autorizat al acestuia întocmește declarația CE de conformitate: aplicarea marcajului CE nu este necesară.

În această privință, trebuie subliniat faptul că absența modulelor din procedura de examinare CE a subsistemelor a determinat uneori interpretări și practici eterogene.

Măsuri de protecție (Articolele 14-15)

Directiva prevede procedura de protecție care trebuie urmată în cazul în care un stat membru constată că o componentă de siguranță, un subsistem sau chiar o instalație riscă să compromită sănătatea și siguranța persoanelor și, eventual, siguranța bunurilor. Această procedură, a cărei utilitate nu este contestată, nu a fost niciodată aplicată în acești primi ani de punere în aplicare a Directivei.

Organismele notificate (Articolul 16 și Anexa VIII)

Mai multe state membre au înștiințat Comisia și celelalte state membre cu privire la organismele responsabile cu efectuarea, în sensul Directivei, a procedurilor de evaluare a conformității componentelor de siguranță și a subsistemelor[12].

Este crucial, în mod evident, ca respectivele criterii, prevăzute de Directivă pentru evaluarea organismelor care urmează a fi notificate, să fie aplicate în mod riguros și coerent de către autoritățile naționale din diferitele state membre.

În ceea ce privește coordonarea organismelor notificate în sensul Directivei, Grupul sectorial al organismelor notificate pentru instalațiile pe cablu a fost înființat și și-a început activitatea în 2004. Înființarea Grupului a avut un dublu obiectiv: stabilirea unei cooperări între organismele notificate din cadrul sectorului și favorizarea unei armonizări a procedurilor de evaluare a conformității efectuate în sensul Directivei.

Grupul sectorial al organismelor notificate pentru instalațiile pe cablu a adoptat cinci recomandări până în prezent ( Recommendations for use – recomandări de utilizare)[13].

Cooperarea instalată începând cu 2004 între organismele notificate din cadrul sectorului a fost pozitivă, deși ar putea fi și mai eficientă. Într-adevăr, încă nu s-a încheiat armonizarea procedurilor de evaluare a conformității, iar în ceea ce privește recomandările de utilizare, numai câteva au fost adoptate, referindu-se în mare parte la aspecte formale și administrative, dar nu neapărat tehnice.

Comitetul (Articolul 17)

Directiva prevede sprijinirea Comisiei de către un Comitet consultativ permanent, alcătuit din reprezentanți ai statelor membre și prezidat de către un reprezentant al Comisiei.

În cursul primilor ani de punere în aplicare a Directivei, Comitetul s-a reunit în principiu o dată pe an și nu a trebuit să adopte, prin vot formal, măsuri efective de aplicare a Directivei. Din contră, Comitetul a abordat aspecte de ordin interpretativ legate de aplicarea Directivei și de transpunerea acesteia la nivel național, favorizând, prin aceasta, cooperarea și dialogul între autoritățile naționale competente.

În acest context, prezența la reuniuni, în calitate de observatori, a părților interesate din cadrul sectorului (OITAF[14], IARM[15], FIANET[16]) și a altor actori implicați în aplicarea Directivei (Comitetul Tehnic al CEN responsabil cu instalațiile pe cablu și Grupul sectorial al organismelor notificate pentru instalațiile pe cablu) s-a dovedit a fi foarte utilă.

Supravegherea pieței și Grupul ADCO

Supravegherea pieței reprezintă un principiu esențial al noii abordări și intră în sfera de competență a statelor membre. Într-adevăr, în urma adoptării Directivei, autoritățile naționale sunt solicitate să realizeze supravegherea pieței în sectorul instalațiilor pe cablu pentru a garanta că produsele introduse pe piață respectă cerințele esențiale prevăzute în Directivă.

În vederea consolidării supravegherii pieței, pare a fi necesară stabilirea unei cooperări administrative între autoritățile naționale responsabile cu supravegherea pieței. În acest scop, în 2008 a fost înființat pentru Directivă un Grup de cooperare administrativă pentru echipamente tehnice (Grupul ADCO) .

De la înființarea sa, Grupul ADCO s-a reunit în același timp în care au avut loc reuniunile Comitetului. Este un grup informativ în cadrul căruia autoritățile naționale responsabile cu supravegherea pieței în sectorul instalațiilor pe cablu au posibilitatea de a face schimb de informații și de bune practici. În prezent, activitatea Grupului pare a fi foarte promițătoare în ceea ce privește stabilirea unei cooperări eficiente și transparente între autoritățile naționale vizate.

Inovarea

Articolul 11 alineatul (3) din Directivă prevede că, în cazul unor componente de siguranță sau al unor subsisteme inovatoare, un stat membru poate supune unor condiții speciale construirea și punerea în funcțiune a instalațiilor respective: statul membru în cauză informează Comisia cu privire la acest lucru, iar Comisia înștiințează imediat Comitetul.

În acești primi ani de punere în aplicare a Directivei, procedura mai sus menționată nu a fost niciodată aplicată. Prin urmare, rămâne de verificat dacă această dispoziție poate să furnizeze efectiv o valoare adăugată în ceea ce privește procedurile de evaluare și de certificare prevăzute în Directivă.

CONCLUZII șI PERSPECTIVE

Prin adoptarea și punerea în aplicare a Directivei, a fost îndeplinit obiectivul de stabilire a unei piețe interne pentru componentele de siguranță și subsistemele instalațiilor pe cablu, asigurându-se, în același timp, un nivel de siguranță uniform și ridicat în statele membre.

În același timp, aplicarea Directivei a scos în evidență câteva probleme specifice. Comisia va examina aceste aspecte și soluțiile posibile în vederea unei revizuiri a Directivei care va reprezenta, de asemenea, o ocazie pentru alinierea Directivei în conformitate cu Decizia 768/2008/CE[17], adoptată în noul cadru juridic pentru legislația vizată de noua abordare.

[1] JO L 106, 3.5.2000, p. 21.

[2] Directiva 2006/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 mai 2006 privind echipamentele tehnice și de modificare a Directivei 95/16/CE (reformare) (JO L 157, 9.6.2006, p. 24) – Directiva 2006/42/CE a abrogat precedenta Directivă 98/37/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre în domeniul echipamentelor tehnice (JO L 207, 23.7.1998, p.1).

[3] Ghidul a fost publicat în limbile engleză, franceză și germană și este disponibil, de asemenea, în versiune electronică, în limbile engleză, franceză, germană și italiană, pe site-ul internet al DG Întreprinderi și Industrie: http://ec.europa.eu/enterprise/sectors/mechanical/documents/guidance/cableways/index_en.htm

[4] Directiva 95/16/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 1995 de apropiere a legislațiilor statelor membre referitoare la ascensoare (JO L 213, 7.9.1995, p. 1)

[5] Comitetul European de Standardizare.

[6] Comitetul european pentru standardizare electrotehnică.

[7] Publicarea cea mai recentă a referințelor standardelor armonizate în domeniul instalațiilor pe cablu a apărut în Jurnalul Oficial C 51 din 4.3.2009, p. 9.

[8] http://ec.europa.eu/enterprise/sectors/mechanical/documents/standardization/cableways/index_en.htm

[9] Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul standardelor, reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO L 204, 21.7.1998, p. 37). Directivă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE (JO L 217, 5.8.1998, p. 18).

[10] Decizia Comisiei din 26 noiembrie 2008 privind neretragerea referinței la standardul EN 12929-2:2004 „Cerințe de securitate pentru instalațiile de transport pe cablu pentru persoane - Cerințe generale - Partea 2: Cerințe suplimentare pentru teleferice bicablu reversibile fără frână la cărucior" din Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, în conformitate cu Directiva 2000/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului - [C(2008)7289 final].

[11] Decizia 93/465/CEE a Consiliului din 22 iulie 1993 privind modulele diverselor faze ale procedurilor de evaluare a conformității şi normele de aplicare şi utilizare a mărcii de conformitate CE, care sunt propuse spre a fi utilizate în cadrul directivelor de armonizare tehnică (JO L 220, 30.8.1993, p. 23) - Decizia 93/465/CEE a fost abrogată prin Decizia 768/2008/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 iulie 2008 (a se vedea nota nr. 17).

[12] Lista actualizată a organismelor notificate este disponibilă pe site-ul internet al DG Întreprinderi și Industrie: http://ec.europa.eu/enterprise/sectors/mechanical/documents/legislation/cableways/notified-bodies/index_en.htm

[13] Textul acestor recomandări de utilizare (RFUs) este publicat pe site-ul internet al DG Întreprinderi și Industrie: http://ec.europa.eu/enterprise/sectors/mechanical/documents/legislation/cableways/notified-bodies/index_en.htm

[14] Organizzazione Internazionale Trasporti a Fune (Organizația Internațională a Transportatorilor pe Cablu), care reunește toate părțile interesate din cadrul sectorului instalațiilor pe cablu (fabricanți, operatori și autorități naționale).

[15] International Association of Ropeway Manufacturers (Asociația Internațională a Fabricanților de Instalații pe Cablu).

[16] Federația Internațională a Asociațiilor Naționale de Operatori de teleferice, funiculare și alte instalații de transport pe cablu pentru călători.

[17] Decizia nr. 768/2008/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 iulie 2008 privind un cadru comun pentru comercializarea produselor și de abrogare a Deciziei 93/465/CEE a Consiliului (JO L 218, 13.8.2008, p. 82).