Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Către o economie europeană mai rezilientă și mai durabilă”

(aviz din proprie inițiativă)

(2019/C 353/05)

Raportor: Javier DOZ ORRIT

Decizia Adunării plenare 24.1.2019 Temei juridic Articolul 32 alineatul (2) din Regulamentul de procedură Aviz din proprie inițiativă Secțiunea competentă Secțiunea pentru uniunea economică și monetară și coeziune economică și socială Data adoptării în secțiune 2.7.2019 Data adoptării în sesiunea plenară 17.7.2019 Sesiunea plenară nr. 545 Rezultatul votului (voturi pentru/voturi împotrivă/abțineri) 169/4/6

Preambul

Acest aviz face parte dintr-un pachet de două avize din proprie inițiativă elaborate în paralel de CESE: Către o economie europeană mai rezilientă și mai durabilă și O nouă viziune pentru finalizarea uniunii economice și monetare. Pachetul este conceput ca o contribuție directă la agenda economică a noului Parlament European și a noii Comisii Europene, al căror mandat începe în 2019. Există o nevoie clară de o nouă strategie economică europeană: un discurs pozitiv cu privire la viitoarea dezvoltare a economiei UE la nivel mondial, care să contribuie la consolidarea rezilienței UE în raport cu șocurile economice și la sustenabilitatea – economică, socială și ecologică – a modelului său economic, restaurând astfel încrederea, stabilitatea și prosperitatea comună a tuturor europenilor. Pornind de la progresele înregistrate în ultimii ani, această strategie ar putea pune bazele unei integrări economice, bugetare, financiare, sociale și politice mai strânse, necesară pentru realizarea obiectivelor uniunii economice și monetare europene.

1. Concluzii și recomandări

1.1. Integrarea europeană se află într-un moment de răscruce. Unul din învățămintele trase din recenta criză economică de lungă durată și din cicatricile sociale profunde pe care le-a lăsat în mai multe state membre este că absența convergenței economice și sociale între statele membre și regiuni reprezintă o amenințare la adresa sustenabilității politice a proiectului european și a tuturor beneficiilor pe care le-a adus cetățenilor europeni.

1.2. Având în vedere schimbările climatice antropice și încălcarea mai multor limite ale resurselor planetei noastre, modelul nostru de producție și consum trebuie revizuit. Conformându-se Acordului de la Paris COP 21 și obiectivelor de dezvoltare durabilă ale ONU, UE a stabilit obiectivul de a avea o economie neutră din punct de vedere climatic până în 2050. Pentru a gestiona acest demers, va fi nevoie de un cadru politic cuprinzător și coerent.

1.3. Dezvoltarea unei reziliențe economice și a rezilienței pieței forței de muncă, cu asigurarea durabilității economice, sociale, de mediu și instituțională ar trebui să reprezinte principiul director al politicilor care vor stimula convergența ascendentă și echitatea în tranziția către o economie neutră din punct de vedere climatic (adică în care există un echilibru între emisiile de gaze cu efect de seră și absorbția lor), gestionând în același timp provocările reprezentate de digitalizare și de schimbările demografice.

1.4. Pentru a permite instituirea unor politici economice care să conducă la creșterea rezilienței economice, a pieței forței de muncă și a rezilienței sociale, ar trebui menținut și întărit elanul de consolidare a arhitecturii instituționale a UEM. Ar trebui continuate, chiar dacă numai prin măsuri progresive, demersurile pentru instituirea unei capacități bugetare la nivelul zonei euro, pentru reformarea normelor fiscale actuale în vederea menținerii investițiilor publice în perioadele de încetinire a creșterii economice, pentru stabilirea unui activ comun sigur și pentru finalizarea uniunii bancare și a uniunii piețelor de capital. În plus, ar trebui promovate măsuri de evitare a concurenței fiscale neloiale între statele membre.

1.5. Pentru a reduce vulnerabilitățile sociale și a spori astfel reziliența, trebuie adoptate măsuri eficace la nivel european și național, cu scopul de a inversa tendința actuală către creșterea inegalităților, atât în ceea ce privește oportunitățile, cât și rezultatele.

1.6. Conceptul de tranziție echitabilă trebuie dezvoltat și aplicat atunci când se dorește atingerea obiectivului unei economii UE neutre din punctul de vedere al emisiilor de dioxid de carbon până în 2050. Acesta presupune asigurarea unei distribuții egale a efectelor politicilor privind clima și gestionarea tranzițiilor pe piața forței de muncă într-un mod prospectiv, cu participarea deplină a partenerilor sociali. O economie durabilă ar trebui să integreze toate cele trei dimensiuni ale durabilității: economică, socială și de mediu.

1.7. Statele membre ar trebui să ia inițiativa punerii în aplicare a Pilonului european al drepturilor sociale prin adoptarea unor inițiative legislative la nivel național și prin asigurarea unei finanțări adecvate. UE ar trebui să contribuie la acest efort financiar în cadrul următorului cadru financiar multianual (CFM) 2021-2027.

1.8. Aceste inițiative ar trebui însoțite de consolidarea competitivității economiei europene, și anume capacitatea acesteia de a-și spori productivitatea și de a crește nivelul de trai în mod durabil, devenind în același timp neutră din punct de vedere climatic, nu în ultimul rând prin intermediul cercetării, al dezvoltării și al competențelor mai multe și mai bune ale forței de muncă.

1.9. Acordul privind amploarea și forma viitorului CFM ar trebui să reflecte imperativele dezvoltării rezilienței și a unei economii durabile.

1.10. Având în vedere interconexiunea dintre diferitele fațete ale unei economii reziliente și durabile, participarea organizațiilor reprezentative ale partenerilor sociali și a societății civile la elaborarea politicilor și la punerea în aplicare a ciclurilor ar trebui să fie plasată pe o bază formală și consolidată ori de câte ori este necesar, la nivel național și european.

1.11. Prin intermediul semestrului european, al CFM 2021-2027 și al altor instrumente legislative și guvernamentale, instituțiile europene și statele membre ar trebui să stabilească un program de acțiune coerent pentru a promova și a consolida principalii factori care promovează reziliența economică în întreaga UE și convergența statelor membre în raport cu acești factori.

2. O economie europeană mai rezilientă și mai durabilă

2.1. Dezvoltarea unei reziliențe mai mari la șocuri (economice) reprezintă un obiectiv care a câștigat teren în dezbaterile politice (economice) din UE și, în special, din zona euro. Acest lucru a fost cauzat, nu în ultimul rând, de cicatricile economice, sociale și politice de durată pe care le-au lăsat crizele economice și financiare recente în mai multe state membre ale UE, de anticiparea unor efecte extrem de perturbatoare asupra economiilor și societăților europene, despre care se presupune că vor fi generate de a patra revoluție industrială, dar și de nevoia imperativă de a face față schimbărilor climatice și de a ne adapta nevoile la capacitatea resurselor planetei.

2.1.1. În contextul uniunii economice și monetare (UEM), definiția rezilienței economice propusă de Comisia Europeană se referă la capacitatea unei țări de a rezista în fața unui șoc și de a reveni rapid la potențialul său [creștere economică] după ce intră în recesiune ( 1 )

2.1.2. Raportul celor cinci președinți și Cartea albă a Comisiei privind aprofundarea UEM arată că statele membre din zona euro ar trebui să conveargă spre structuri economice și sociale mai reziliente, care ar trebui să „prevină șocurile economice cu efecte semnificative și persistente asupra nivelului veniturilor și al ocupării forței de muncă”, astfel încât să poată reduce fluctuațiile economice, în special recesiunile profunde și extinse.

2.1.3. Cu toate acestea, trebuie remarcat că, deși redresarea rezilientă a unei economii înseamnă evitarea sau tratarea eficientă a efectelor perturbatoare de durată ale unui șoc, având în vedere natura, atât ciclică, cât și structurală a schimbărilor, economiile nu trebuie întotdeauna să revină la starea anterioară șocului (sau la aceeași traiectorie de creștere). De exemplu, apariția celei de-a patra revoluții industriale și tranziția către o economie neutră din punct de vedere climatic ar trebui, fără îndoială, să conducă la modele economice diferite. Este important ca instituțiile politice și actorii sociali să fie pregătiți să acționeze asupra schimbărilor, anticipând consecințele acestora și orientând procesele de transformare.

2.1.4. Economiile reziliente din punct de vedere economic pot avea caracteristici diferite. Ele pot avea o vulnerabilitate scăzută la anumite tipuri de șocuri (de exemplu, șocuri macroeconomice sau financiare). Ori de câte ori sunt lovite efectiv de șocuri, economiile reziliente pot atenua impactul acestora prin minimizarea efectelor lor asupra nivelurilor de producție și de ocupare a forței de muncă și/sau își pot reveni rapid prin adaptare. Pentru a spori reziliența pot fi utilizate diferite tipuri de intervenții politice și diferite combinații ale acestora: și anume, pregătirea, prevenirea, protecția, promovarea (schimbării) și politicile de transformare. Existența unor niveluri ridicate ale datoriei publice ca procent din PIB poate crea dificultăți din perspectiva rezilienței. Pe de o parte, aceasta poate fi o sursă de vulnerabilitate la șocuri; pe de altă parte, poate limita reacția statelor membre la șocuri negative.

2.1.5. Reziliența economică poate fi obținută în moduri care au efecte foarte diferite asupra bunăstării diferitelor grupuri din societate. Bunăstarea lucrătorilor depinde în mare măsură de cât de stabile, sigure și echilibrate sunt veniturile și oportunitățile de ocupare a unui loc de muncă. Prin urmare, ar trebui favorizate politicile care promovează atât reziliența economică, cât și pe cea a pieței forței de muncă, aceasta din urmă fiind definită drept capacitatea unei piețe a muncii de a rezista unui șoc economic cu pierderi limitate în ceea ce privește bunăstarea lucrătorilor. Cu toate acestea, creșterea ponderii locurilor de muncă precare atipice în volumul total al locurilor de muncă create reprezintă o dovadă că reziliența economică și cea a pieței forței de muncă nu coincid neapărat. Calitatea ocupării forței de muncă este un factor de reziliență, atât pentru vulnerabilitate, cât și pentru rezistență și redresare.

2.2. Edificarea unei economii europene mai durabile reprezintă în UE un obiectiv de politică. Conform viziunii strategice pe termen lung a Comisiei Juncker pentru o „economie a UE prosperă și modernă, competitivă și neutră din punct de vedere climatic” până în 2050, bazată, printre altele, pe obiectivele de dezvoltare durabilă (ODD) ale ONU, o economie durabilă ar trebui să fie o economie care să integreze toate cele trei dimensiuni ale durabilității: economică, socială și de mediu.

2.2.1. Definiția generală a sustenabilității economice se referă la capacitatea unei economii de a sprijini un anumit nivel de producție economică pe o perioadă nedeterminată. Aceasta vizează evitarea dezechilibrelor macroeconomice mari. Combinând adesea cele două concepte, de economie durabilă și de sustenabilitate economică, se observă că procesul de coordonare a politicilor economice al UE, în special semestrul european, este în esență destinat să urmărească această din urmă dimensiune, fără a reflecta pe deplin conceptul mai larg al economiei durabile. De exemplu, documentul de reflecție al Comisiei „Către o Europă durabilă până în 2030” arată că „[b]ugetele sănătoase și economiile moderne reprezintă elemente esențiale; progresele înregistrate pentru a dispune de politici bugetare solide și a pune în aplicare reformele structurale au redus nivelurile datoriei și au stimulat crearea de locuri de muncă” ( 2 )

2.2.2. Criza și gestionarea sa politică au determinat un regres semnificativ în termeni de coeziune socială, cu consecințe politice negative. Sustenabilitatea socială a fost amenințată din cauza inegalităților din ce în ce mai mari ale oportunităților și ale rezultatelor, care pot fi observate în multe țări europene și în alte țări avansate, dar și la nivel mondial, unele părți din societate fiind neglijate. O inegalitate mai mare înseamnă și o vulnerabilitate mai mare la șocuri, care este contrară unei reziliențe mai mari. Inegalitatea de avere este, de asemenea, contrară sustenabilității economice, deoarece reduce productivitatea capitalului reinvestit și eficiența societății. Incapacitatea de a contracara cauzele acestor inegalități a fost asociată, în multe cazuri, cu reacțiile politice observate în multe țări împotriva partidelor politice tradiționale și a agendei lor pro-UE.

2.2.3. Sustenabilitatea socială se confruntă cu presiuni suplimentare din cauza celei de-a patra revoluții industriale și a schimbărilor pe care aceasta le aduce în ceea ce privește munca și bunăstarea în Europa și în alte părți ale lumii.

2.2.4. Odată cu epuizarea nechibzuită a resurselor naturale și de mediu, modelul actual de producție și consum depășește mai multe dimensiuni ale limitelor resurselor planetei (schimbările climatice, biodiversitatea, oceanele, poluarea etc.) și reprezintă o amenințare existențială pentru generațiile viitoare.

2.2.5. Dezvoltarea durabilă din punct de vedere social și al mediului ar presupune, așadar, să se rămână în „spațiul sigur și echitabil al umanității” ( 3 ) , oferindu-se o bază socială adecvată tuturor membrilor societății și în același timp rămânând în limitele resurselor planetei. Pentru aceasta, este necesară o revizuire fundamentală a modelului actual de producție și consum („modelul de creștere”), bazat pe „creșterea durabilă” ( 4 ) . Această viziune deschide calea către o schimbare structurală a economiei europene, stimulând creșterea durabilă și ocuparea forței de muncă.

2.2.6. În lumina celor de mai sus și, de asemenea, în conformitate cu avizul CESE NAT/542 ( 5 ) , trăsătura durabilă a creșterii înseamnă că ea nu ar trebui să se bazeze doar pe cantitate, ci și – chiar într-o mai mare măsură – pe calitate, ceea ce înseamnă o creștere care: (i) se bazează pe o energie curată și pe utilizarea responsabilă a materialelor fără a exploata mediul înconjurător și forța de muncă; (ii) se bazează pe un flux închis de venituri care circulă între gospodării, întreprinderi, bănci, autorități publice și sectorul comercial, depășind blocajele actuale din cauza fragmentării financiare, care să funcționeze într-o manieră socială și ecologică; (iii) oferă condiții de trai echitabile prin satisfacerea nevoilor tuturor persoanelor în limitele resurselor planetei; (iv) ține seama de munca neremunerată a îngrijitorilor - în principal a femeilor; (v) asigură măsurarea creșterii economice nu numai prin fluxuri anuale, ci și din perspectiva avuției acumulate și a distribuției ei. Toate aceste caracteristici lipsesc în mod esențial din modelul actual.

2.3. O economie durabilă are caracteristici care promovează reziliența, în măsura în care sustenabilitatea economică reduce riscurile asociate dezechilibrelor macroeconomice și financiare.

2.4. Tranziția către o economie durabilă și integrarea sustenabilității economice, sociale și de mediu vor necesita cu siguranță schimbări profunde, care pot fi caracterizate drept un șoc intens și de lungă durată, dar care a fost totuși prevăzut. Reziliența față de această tranziție va necesita măsuri care să faciliteze și să promoveze adaptabilitatea economiilor, a societăților și a persoanelor la noul model. În acest sens, capacitatea de a demonstra reziliență va facilita tranziția echitabilă către o economie durabilă.

2.5. Un concept și un cadru politic global și integrat în ceea ce privește durabilitatea trebuie, de asemenea, să țină seama de alte două tendințe majore care vor contura viitorul economiei și al pieței europene a forței de muncă: pe de o parte, o societate în curs de îmbătrânire și schimbarea demografică și, pe de altă parte, schimbarea modelelor de globalizare care, pe lângă reducerea multilateralismului, includ, de asemenea, fluxuri de migrație mai puternice.

2.6. Performanțele țărilor europene în timpul ultimei crize au fost foarte diverse din punctul de vedere al conceptului de reziliență. Impactul economic și social al crizei a variat de la un stat membru la altul. Aproape toate statele membre au suferit scăderi semnificative ale PIB-ului; în mai multe cazuri, recesiunea a avut ca rezultat pierderi majore de locuri de muncă pentru diferite perioade. Pentru a trage învățăminte adecvate din marea recesiune, care să contribuie la consolidarea rezilienței și a durabilității economiei și societăților europene, este necesar să se analizeze factorii structurali de vulnerabilitate și capacitatea de redresare, precum și politicile care au fost aplicate (austeritate extremă începând cu 2010 și flexibilitate selectivă din 2014). Acest lucru trebuie realizat utilizând nu numai principalele variabile economice, ci și indicatorii sociali și de mediu.

3. Cele două mari tranziții

3.1. Către o economie ecologică și neutră din punct de vedere climatic

3.1.1. Tranziția către o economie verde și decarbonizată în Europa este aliniată la două cadre internaționale: obiectivele de dezvoltare durabilă ale ONU (ODD) și Acordul de la Paris COP21. Obiectivele de dezvoltare durabilă reprezintă o agendă globală cuprinzătoare. Statele membre ale UE au început să transpună obiectivele de dezvoltare durabile internaționale în strategiile și obiectivele naționale privind durabilitatea. În special, ODD 7 (asigurarea accesului tuturor la energie la prețuri accesibile, din surse sigure, durabile și moderne), ODD 12 (asigurarea unor modele de consum și de producție durabile) și ODD 13 (privind acțiuni concrete pentru combaterea schimbărilor climatice) definesc obiective strategice bazate pe principiul distribuirii echitabile a răspunderii.

3.1.2. Contribuțiile stabilite la nivel național (CSN) aduse de semnatarii Acordului de la Paris stabilesc obiectivele strategice la nivel de țară. Prima evaluare la nivel global efectuată în cadrul COP24 din Katowice indică în mod clar că ambițiile politicii climatice trebuie să crească în continuare.

3.1.3. În noiembrie 2018, Comisia Europeană și-a lansat viziunea pe termen lung „O planetă curată pentru toți – O viziune europeană strategică pe termen lung pentru o economie prosperă, modernă, competitivă și neutră din punctul de vedere al impactului asupra climei”. Pe această bază, UE va adopta și își va prezenta angajamentele privind politica în domeniul climei până la începutul anului 2020 în cadrul Convenției-cadru a Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice (CCONUSC), astfel cum s-a solicitat în Acordul de la Paris, și ar trebui să țină seama de aspectele prezentate în cele ce urmează.

3.1.4. Ecologizarea economiilor necesită o combinație coerentă specifică fiecărei țări între politicile macroeconomice, industriale, sectoriale și din domeniul muncă. Scopul este de a se crea locuri de muncă decente de-a lungul întregului lanț de aprovizionare, creând numeroase oportunități de ocupare a unui loc de muncă.

3.1.5. Dezvoltarea durabilă trebuie abordată în mod coerent în toate domeniile de politică. Un astfel de cadru de politică necesită acorduri instituționale care să fie puse în aplicare pentru a asigura participarea tuturor părților interesate relevante la toate nivelurile, în parte bazându-se pe o gamă echilibrată de forme de proprietate (publică, privată, comunitară și cooperativă). Este necesară și coordonarea europeană a politicilor naționale care asigură un nivel ridicat de convergență între statele membre. Efectele asupra ocupării forței de muncă rezultate dintr-o schimbare a modelului economic trebuie abordate pe baza unei tranziții echitabile, concretizate printr-un dialog social și cu societatea civilă care să coreleze nivelurile național și european.

3.2. Către o economie digitală

3.2.1. Digitalizarea și automatizarea pot avea atât efecte pozitive, cât și negative asupra economiei și societății. Pe de o parte, ele prezintă un mare potențial de creștere a productivității, în special în sectoarele serviciilor, unde aceasta este de obicei scăzută, precum și de descentralizare a activităților de inovare în locuri mai periferice.

3.2.2. Pe de altă parte, au potențialul de a înlocui lucrătorii, în special în sarcinile de rutină care nu necesită aptitudini cognitive. Revoluțiile tehnologice din trecut nu au dus niciodată la un șomaj masiv permanent, deoarece vechile locuri de muncă desființate au fost înlocuite cu altele noi, dar este puțin probabil ca tranziția să se desfășoare fără probleme sau să fie nedureroasă, fără eforturi de ajustare.

3.2.3. Politicile publice din domeniul educației pot reforma sistemele de învățământ astfel încât să le ofere absolvenților competențe care să le sporească imunitatea la schimbările tehnologice și să le permită să devină mai adaptabili pe parcursul carierei lor, pentru a participa în mod activ la piața forței de muncă.

3.2.4. Politicile publice pot, de asemenea, să orienteze progresele tehnologice în direcțiile care le minimizează impactul negativ asupra ocupării forței de muncă.

4. Baze ale unui model economic rezilient și durabil și o strategie politică pentru realizarea acestuia

4.1. Pentru a crea o reziliență economică compatibilă cu cea a pieței forței de muncă și cu reziliența socială, va trebui să dezvoltăm o multitudine de instrumente de pregătire, prevenire, protecție, promovare (a schimbării) și transformare, care să fie utilizate în funcție de intensitatea și de durata provocărilor cu care se confruntă economiile.

4.2. În cazul UEM, ar trebui evitată acumularea riscurilor, care s-a dovedit, în timpul ultimei crize, capabilă să genereze perturbări mari. În acest scop, „procedura privind dezechilibrele macroeconomice” a reprezentat un pas în direcția cea bună. Totuși, aceasta prezintă încă multe asimetrii în ceea ce privește modul în care abordează diferite dezechilibre (de exemplu, deficitele de cont curent față de excedente) și nu generează recomandări obligatorii de ajustare, în special pentru statele membre care înregistrează excedente de cont curent foarte mari. Prin urmare, această procedură trebuie adaptată.

4.2.1. În mod similar, ar trebui evitate divergențele mari între rata inflației și cea a salariilor nominale. Ca regulă generală utilă pentru coordonarea în zona euro, ar trebui ca salariile nominale să crească în concordanță cu suma dintre rata-țintă a inflației stabilită de BCE și rata creșterii productivității la nivel sectorial. Politicile industriale ar trebui să promoveze creșterea continuă a productivității în statele membre mai sărace, pentru a promova convergența. Astfel de evoluții ar putea, de asemenea, să atenueze divergențele nominale dintre statele membre din zona euro, crescând astfel eficacitatea politicii monetare.

4.3. O reziliență economică compatibilă cu reziliența forței de muncă ar necesita, de asemenea, ca – în loc de a pune toată povara ajustării șocurilor pe piața forței de muncă – politicile macroeconomice, în special politicile fiscale, să aibă spațiu suficient pentru a fi active în vederea combaterii impactului șocurilor, în special al recesiunilor care afectează preponderent anumite state membre. Stabilirea capacității fiscale la nivelul zonei euro ar fi cea mai eficace modalitate de a face acest lucru, deși o soluție ar putea fi, de asemenea, extinderea domeniului de aplicare al politicilor fiscale naționale. Politicile fiscale cu o capacitate mai mare de stabilizare a economiilor naționale la nivelul de activitate corespunzător ocupării integrale a forței de muncă ar facilita, de asemenea, constituirea unor rezerve fiscale durabile.

4.4. Funcționarea adecvată a stabilizatorilor automați și a sistemelor de protecție socială reprezintă factori care întăresc reziliența economică. Pentru ca acțiunile lor să fie compatibile cu finanțele publice sustenabile, sistemele fiscale ale statelor membre trebuie să furnizeze resurse suficiente. Impozitarea corectă reprezintă, de asemenea, un factor esențial de reziliență.

4.5. Un mediu de afaceri favorabil investițiilor și inovării, funcționarea adecvată a piețelor financiare și creșterea capacității de partajare a riscurilor financiare reprezintă factori care întăresc reziliența economiei. În conformitate cu avizul său anterior pe tema „Promovarea întreprinderilor inovatoare și cu rată înaltă de creștere” ( 6 ) , CESE consideră că trebuie promovate politici care să stimuleze acești factori. Acesta este motivul pentru care a susținut inițiativele Comisiei privind uniunea bancară și uniunea piețelor de capital (UPC). CESE depășește însă aceste granițe și consideră că ar trebui să se țină seama și de conceptul de sustenabilitate în cadrul sistemului financiar, astfel cum s-a exprimat în avizul său pe tema planului de acțiune al Comisiei privind finanțarea creșterii durabile ( 7 )

4.6. Politicile care facilitează trecerea la economia digitală și la un model neutru din punct de vedere climatic și durabil din punct de vedere al mediului ar trebui, de asemenea, să garanteze că aceste tranziții sunt echitabile. O tranziție echitabilă nu ar trebui să reprezinte un „accesoriu” pentru politicile privind schimbările climatice sau digitalizarea; ea trebuie să constituie parte integrantă a cadrului politicii de dezvoltare durabilă. Politicile de tranziție echitabilă ar trebui să se axeze pe corectarea efectelor distributive negative (care sunt degresive) ale măsurilor de politică în domeniul climei (în măsura în care acestea par să reprezinte o povară relativ mai mare pentru grupurile cu venituri mai mici), să se concentreze asupra gestionării active a tranzițiilor de pe piața forței de muncă și ar trebui, de asemenea, să se ocupe de aspectele legate de dezvoltarea regională (de exemplu, regiunile vulnerabile din punct de vedere economic, care depind în mare măsură de industriile energointensive).

4.6.1. Tranziția echitabilă are două dimensiuni principale: una referitoare la „rezultate” (noul model de ocupare a forței de muncă și noul peisaj social într-o economie decarbonizată) și una referitoare la „proces” (modul în care ajungem la destinație). „Rezultatul” ar trebui să constea în locuri de muncă decente pentru toți într-o societate favorabilă incluziunii, cu eradicarea sărăciei. Procesul, modul în care ajungem la destinație, ar trebui să se bazeze pe o tranziție gestionată printr-un dialog social cu semnificație pentru toate nivelurile, pentru a se garanta că partajarea sarcinilor este echitabilă și că nimeni nu este lăsat în urmă.

4.7. În centrul strategiilor de consolidare a rezilienței, care să conducă la o transformare echitabilă a modelului nostru economic în raport cu provocările iminente, trebuie să existe strategii pentru investiții, inclusiv investiții publice în competențe și în sistemele de învățământ – sau investiții sociale, în sens mai larg – și în tehnologiile care promovează durabilitatea mediului.

4.7.1. Pentru a face față efectelor digitalizării, se impune dezvoltarea unor competențe și abilități care să le permită indivizilor să îndeplinească sarcini cognitive în afara rutinei, precum și a capacității de a-și reînnoi competențele pe tot parcursul vieții. Având în vedere că s-a dovedit că inegalitățile existente (și cele în creștere) influențează în mare măsură performanța academică a studenților, este important să fie puse în aplicare strategii de investiții sociale pentru a se garanta că nimeni nu este lăsat în urmă.

4.7.2. Trebuie intensificate investițiile publice și private în viitoarea economie neutră din punct de vedere climatic, pentru a atinge obiectivele UE actualizate la un nivel superior de reducere a emisiilor pentru 2030, și va fi necesară o schimbare radicală pentru a atinge obiectivul privind neutralitatea emisiilor de dioxid de carbon până în 2050, în conformitate cu obiectivele de la Paris, astfel cum s-a recunoscut în comunicarea Comisiei [COM(2018) 773 final]. Investițiile în energia din surse regenerabile realizate de către UE-27 în 2017 au reprezentat doar 50 % din nivelul atins în 2011 și cu 30 % mai puțin decât în 2016 ( 8 ) . Scăderea persistentă investițiilor în domeniul energiei din surse regenerabile în Europa este, de asemenea, în contrast cu nivelul ridicat al subvențiilor pentru combustibilii fosili care există încă în statele sale membre. Problema nu o reprezintă doar investițiile insuficiente: alocarea resurselor existente este, de asemenea, disfuncțională. Pentru a inversa aceste tendințe negative sunt necesare obiective clare ale politicilor și un cadru de politici mai coerent. În orice caz, sfârșitul erei combustibililor fosili în Europa trebuie să fie însoțit de investițiile necesare pentru a asigura protecția lucrătorilor săi, a crea noi locuri de muncă și a sprijini dezvoltarea locală. Procesele de tranziție trebuie să fie negociate cu partenerii sociali și cu organizațiile societății civile și să fie legate de transparență și de politici eficace de comunicare.

4.8. Interpretările actuale ale noțiunii de competitivitate se concentrează asupra costurilor, în primul rând asupra costurilor cu forța de muncă, dar considerând și cheltuielile cu energia ca fiind un factor. Menținerea competitivității se axează, în general, pe evoluția costului unitar al muncii. Elementele calitative ale competitivității ar trebui să capete importanță în ceea ce privește productivitatea muncii, productivitatea resurselor și eficiența energetică, și ar trebui să fie luate în considerare și de consiliile naționale pentru productivitate.

4.9. Astfel, un obiectiv important ar trebui să fie integrarea mecanismului european de guvernanță macroeconomică în adoptarea unei abordări cuprinzătoare și integrative a conceptului de „economie durabilă”, care să includă indicatori sociali și de mediu în procesul semestrului, consolidând astfel atât reziliența, cât și sustenabilitatea.

5. Instrumentele de guvernanță și politica economică – la nivelul UE și al statelor membre – pentru a evolua către o economie mai rezilientă și mai durabilă

5.1. Importanța investițiilor, în special a investițiilor publice, pentru promovarea adaptării la procesele iminente de tranziție, dar și a politicilor fiscale, pentru stimularea absorbției șocurilor, arată că este imperativ să se creeze spațiu pentru politicile fiscale în acest scop la nivel european și național. UE ar trebui să își stabilească obiectivul de a atinge în scurt timp nivelul investițiilor existent înainte de criză. Acest lucru ar presupune eliminarea decalajului în materie de investiții și, prin urmare, creșterea investițiilor cu două până la trei puncte procentuale din PIB sau aproximativ cu 300 miliarde EUR anual pentru UE-28 ( 9 )

5.2. Pentru a consolida componenta bugetară „venituri” și a asigura resurse financiare suficiente în UE și în statele membre, trebuie intensificate eforturile de combatere a fraudelor fiscale, a evitării obligațiilor fiscale, a spălării banilor, a paradisurilor fiscale și a concurenței fiscale neloiale între statele membre. Fără a aduce atingere sprijinirii inovării, statele membre ar trebui să fie de acord să coordoneze acțiunile la nivelul UE, cu scopul de a îndemna giganții digitali să plătească o cotă echitabilă din impozit fiecărui stat membru în care realizează profituri.

5.3. Sistemul de guvernanță economică al UE, inclusiv arhitectura UEM, trebuie îmbunătățit pentru a evita încetinirea creșterii economice și împovărarea politicilor bugetare naționale cu sarcini pe care nu le pot gestiona și pe care nu ar trebui să le gestioneze.

5.4. Crearea unei capacități fiscale suficient de mari la nivelul zonei euro pentru a asigura stabilizarea în cazul unor șocuri ar fi opțiunea cea mai dezirabilă, procesul părând însă că a stagnat pentru moment.

5.5. Și menținerea domeniului de aplicare al protecției investițiilor publice la nivelul național, în special în timpul recesiunilor, ar trebui să fie printre primele priorități. Fără a aduce atingere menținerii sustenabilității finanțelor publice, actualele reguli fiscale ale UE ar putea fi modificate sau interpretate într-un mod care să excludă investițiile publice, în special investițiile sociale și investițiile în proiecte de mediu, de la calcularea deficitelor ( 10 )

5.6. Uniunea bancară trebuie completată cu instituirea unui sistem european de asigurare a depozitelor și cu un mecanism comun de sprijin bugetar pentru mecanismul unic de rezoluție. CESE își exprimă din nou îngrijorarea cu privire la obstacolele pe care mai multe guverne le pun în calea finalizării acestor două proiecte, esențiale pentru protejarea stabilității financiare și, în cele din urmă, a investițiilor private în zona euro și care sunt strâns legate de creșterea rezilienței.

5.7. Ar trebui să fie stabilit un activ comun și sigur, să fie redusă fragmentarea financiară prin stimularea uniunii piețelor de capital, să fie sprijinit potențialul politicii monetare și atenuată legătura dintre bănci și entități suverane prin înlocuirea obligațiunilor guvernamentale naționale în bilanțurile băncilor. Această ultimă măsură ar deschide și calea către reformele necesare, dar până în prezent dificile din punct de vedere politic, care vor aprofunda în mod semnificativ UEM. Țările care nu aparțin zonei euro ar putea participa la un program comun pentru active sigure. Autoritățile monetare și cele responsabile de politica economică europeană ar trebui să ia în considerare situația lor, pentru a asigura reziliența întregului sistem financiar european.

5.8. Semestrul european ar trebui să includă o dezvoltare mai pronunțată și mai coerentă a rezilienței în vederea unei convergențe și a unei sustenabilități ascendente în toate etapele, de la analiza anuală a creșterii (care ar putea deveni o analiză anuală a creșterii și durabilității) până la programele naționale de reformă și la recomandările specifice fiecărei țări.

5.9. Există mulți factori care afectează reziliența economică și care sunt esențiali pentru funcționarea UEM. Prin intermediul semestrului european, al CFM 2021-2027 și al altor instrumente legislative și guvernamentale, instituțiile europene și statele membre ar trebui să stabilească un program de acțiune coerent, care să promoveze și să consolideze principalii factori de stimulare a rezilienței economice în întreaga UE și convergența statelor membre în raport cu acești factori.

5.10. În concluzie, CESE consideră că într-un program de acțiune ar trebui incluși următorii factori de reziliență esențiali: (a) consolidarea stabilității financiare: creșterea capacității financiare a Mecanismului european de stabilitate (MES), promovarea unei politici fiscale europene care să includă armonizarea fiscală, facilitarea autonomiei fiscale a statelor membre și instituirea unor mecanisme eficace de combatere a fraudei fiscale; (b) finalizarea uniunii monetare prin extinderea obiectivelor BCE, crearea unei trezorerii europene unice, înzestrată cu competența de a emite titluri de creanță, și îmbunătățirea și democratizarea guvernanței zonei euro; (c) creșterea productivității economiilor europene, prin focalizarea atenției pe factorii esențiali cum ar fi investițiile (publice și private), cercetarea, dezvoltarea, educația și formarea profesională, îmbunătățirea gestionării întreprinderilor și participarea lucrătorilor; (d) piețele forței de muncă și calitatea ocupării forței de muncă: consolidarea negocierilor colective și a dialogului social, asigurarea funcționării cu eficacitate a stabilizatorilor automați și conceperea unor politici active de ocupare a forței de muncă mai multe și mai bune. Instituirea unui ajutor european de șomaj (în completarea sistemelor naționale) ar putea fi un instrument de reziliență economică paneuropeană care ar consolida și coeziunea politică a Uniunii. Solicităm instituțiilor europene să studieze fezabilitatea finanțării sale în cadrul financiar multianual pentru perioada 2021-2027; (e) promovarea coeziunii sociale și înaintarea către o societate mai incluzivă, prin aplicarea Pilonului european al drepturilor sociale, cu o finanțare adecvată; și (f) promovarea creării unor medii favorabile pentru investițiile realizate de întreprinderi și îmbunătățirea finanțării companiilor, finalizarea de urgență a uniunii piețelor de capital (UPC) și a uniunii bancare, inclusiv a unui sistem european de asigurare a depozitelor (EDIS).

5.11. BCE, împreună cu majoritatea celor mai importante bănci centrale din lume, va trebui probabil să-și continue politicile monetare „neconvenționale”, atât timp cât estimările privind inflația rămân sub nivelul țintă. Ar trebui să se ia în considerare, de asemenea, finanțarea directă a investițiilor în proiecte ecologice și de tranziție digitală.

5.12. Viitorul cadru financiar multianual ar trebui să reflecte ambiția dezvoltării unei economii reziliente și durabile. Propunerea Comisiei pentru CFM 2021-2027 nu va mobiliza resurse suficiente pentru a consolida următorii factori de reziliență: investițiile și noua funcție de stabilizare a investițiilor; politicile de coeziune care favorizează convergența economică și socială între statele membre; politicile de coeziune socială interne înscrise în cadrul Pilonului european al drepturilor sociale; tranzițiile echitabile în favoarea cărora pledează prezentul aviz. CESE reiterează solicitarea din avizul său privind cadrul financiar multianual după 2020 ( 11 ) , și anume ca mijloacele financiare disponibile în următorul CFM să ajungă la 1,3 % din VNB-ul UE-27. Propunerea de reducere a finanțării politicilor de coeziune – cu 10 % față de actualul CFM, în cadrul propunerii de CFM a Comisiei Europene – pare total inacceptabilă, având în vedere necesitatea de a consolida politicile-cheie de stimulare a rezilienței și a durabilității.

5.12.1. Pentru a facilita tranziția către o economie durabilă ar trebui să fie disponibile resurse financiare dedicate (de exemplu, un „fond pentru o tranziție echitabilă”), în conformitate cu propunerea Parlamentului European din 2018 privind crearea unui fond cu o alocare de 4,8 miliarde EUR.

5.12.2. Politica structurală și de coeziune a UE ar trebui integrată de-a lungul paradigmei „economie durabilă”. Deși atenuarea schimbărilor climatice (și adaptarea la acestea) se numără printre prioritățile existente în cadrul finanțării din fondurile structurale și de investiții europene (ESI), acest obiectiv este susținut în principal prin finanțarea destinată surselor regenerabile și eficienței energetice. Aceasta nu este încă integrată la nivel general în sensul sprijinirii tranziției către o economie neutră din punct de vedere climatic și nu există priorități dedicate exclusiv tranzițiilor echitabile .

5.12.3. CESE își exprimă îngrijorarea că finanțarea, prin intermediul BEI și al Fondului european pentru investiții strategice (FEIS), a proiectelor care utilizează energie produsă pe bază de combustibili fosili este mai mare decât cea pentru proiectele care utilizează energie curată. Deși finanțarea pentru infrastructura de gaze se acordă pentru o „energie care face puntea” între energia de origine fosilă și energia curată, este necesar să se aplice obiective mai stricte în materie de emisii.

5.12.4. Politicile de subvenționare ale UE și ale statelor membre trebuie să fie în concordanță cu obiectivul de asigurare a neutralității climatice până în 2050. Toate subvențiile pentru activități economice care afectează realizarea acestui obiectiv sau care dăunează mediului în alte moduri ar trebui eliminate cât mai rapid posibil.

5.13. Având în vedere tipul de măsuri și amploarea eforturilor necesare pentru a gestiona crearea unei economii mai reziliente și mai durabile, este indispensabil ca partenerii sociali și alte organizații ale societății civile reprezentative să se implice în modelarea căilor către o tranziție echitabilă și către reziliență. Consolidarea participării lucrătorilor și a democrației la locul de muncă ar putea contribui la o mai mare adaptabilitate și reziliență la nivel industrial. Este vorba de un factor de reziliență care, la rândul său, consolidează alți factori cu care se corelează pozitiv în funcționarea întreprinderilor și a economiei: productivitatea, capacitatea de inovare, calitatea locurilor de muncă etc. Cooperativele de lucrători pot oferi și un model puternic de democrație în cadrul întreprinderii, bazat pe interesul comun și pe solidaritate și ancorat în nivelul local.

5.13.1. Pe de altă parte, participarea lucrătorilor este esențială pentru succesul tranzițiilor ecologice și digitale. Trebuie să fie utilizate instrumentele existente pentru favorizarea participării lucrătorilor și a democrației în cadrul întreprinderilor. Partenerii sociali și instituțiile europene trebuie să se asigure că astfel de instrumente există în toate țările UE și că prin ele sunt stabilite legături cu procedurile de dialog social care promovează tranziții echitabile. Orientările OIM din 2015 privind o tranziție echitabilă ( 12 ) oferă un set de instrumente practice pentru guverne și partenerii sociali în ceea ce privește gestionarea acestui proces de transformare.

Bruxelles, 17 iulie 2019. Președintele Comitetului Economic și Social European Luca JAHIER

(1) Comisia Europeană, Notă pentru Eurogrup: Economic resilience in EMU (Reziliența economică în UEM), 13/9/2017.

(2) Document de reflecție pe tema „Către o Europă durabilă până în 2030” (2019).

(3) Raworth (2017).

(4) JO C 228, 5.7.2019, p. 37.

(5) JO C 143, 22.5.2012, p. 39.

(6) JO C 75, 10.3.2017, p. 6.

(7) JO C 62, 15.2.2019, p. 73.

(8) Frankfurt School-UNEP-BNEF (2018).

(9) How to close the European investment gap? („Cum se poate elimina decalajul în materie de investiții din Europa?”), Michael Dauderstädt, Friedrich Ebert Stiftung.

(10) JO C 262, 25.7.2018, p. 28 și Avizul CESE pe tema „Politica economică a zonei euro”, JO C 159, 10.5.2019, p. 49.

(11) JO C 440, 6.12.2018, p. 106.

(12) Guidelines for a just transition towards environmentally sustainable economies and societies for all (Orientările OIM pentru o tranziție echitabilă către economii și societăți sustenabile din punct de vedere ecologic pentru toți), Organizația Internațională a Muncii (OIM).