C 403/2

Comunicarea Comisiei — Manual privind transferarea persoanelor condamnate și executarea pedepselor privative de libertate în Uniunea Europeană

(2019/C 403/02)

CUPRINS

LISTA ABREVIERILOR 60

PREFAȚĂ 6

INTRODUCERE ȘI CONTEXT JURIDIC GENERAL 6

1. Prezentare generală 6

1.1. Principalele prevederi ale deciziei-cadru 7

1.1.1. Transmitere 8

1.1.2. Certificatul 8

1.1.3. Hotărârea judecătorească 8

1.1.4. Pedeapsă 8

1.1.5. Statul emitent și statul de executare 9

1.2. Principiul recunoașterii reciproce 9

1.3. Efectul juridic al deciziilor-cadru ale UE 9

1.4. Articolul 267 din TFUE: Procedură preliminară 10

PARTEA I: TRANSMITEREA UNEI HOTĂRÂRI JUDECĂTOREȘTI ȘI A UNUI CERTIFICAT 10

2. Cerințe pentru transmitere 10

2.1. Domeniul de aplicare al deciziei-cadru 10

2.1.1. Ratione personae 10

2.1.2. Ratione materiae 10

2.1.3. Ratione temporis 11

2.2. Autoritățile competente 11

2.3. Alegerea statului de executare 11

2.3.1. Scenarii aferente articolului 4 alineatul (1) 11

2.3.2. Transferul către statul membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta [articolul 4 alineatul (1) litera (a)] 12

2.3.3. Transferul către statul membru pe teritoriul căruia persoana va fi expulzată [articolul 4 alineatul (1) litera (b)] 12

2.3.4. Transferul către orice alt stat membru care își dă acordul pentru transferare [articolul 4 alineatul (1) litera (c)] 12

2.4. Consimțământul în cunoștință de cauză al persoanei condamnate 13

2.5. Consimțământul statului de executare 13

2.6. Avizul persoanei condamnate 14

2.7. Evaluarea reabilitării sociale 14

2.7.1. Statul emitent trebuie să dobândească certitudinea că executarea pedepsei în statul de executare va contribui la facilitarea reabilitării sociale 14

2.7.2. Consultarea cu statul de executare, dacă este cazul 14

2.7.3. Definiția reabilitării sociale 15

2.7.4. Modalități de executare a pedepsei 15

2.8. Lista celor 32 de infracțiuni în cazul cărora predarea se face fără verificarea dublei incriminări 15

2.9. Grupuri vulnerabile: minorii și infractorii cu dizabilități mintale și transferarea măsurilor care constau în asistență psihiatrică sau medicală 16

2.10. Considerentele statului emitent în materie de drepturi fundamentale 16

3. Procedura pentru transmitere 17

3.1. Părțile care au dreptul de a iniția procedura 17

3.2. Procedura de obținere a avizului persoanei condamnate 17

3.3. Notificarea persoanei condamnate [articolul 6 alineatul (4) și formularul prevăzut în anexa II] 18

3.4. Documentele care trebuie transmise 18

3.4.1. Certificatul 18

3.4.2. Hotărârea judecătorească 19

3.5. Informații suplimentare utile oferite de către statul emitent 22

3.6. Transmitere 22

3.7. Cerere de informații privind dispozițiile referitoare la posibila eliberarea înainte de termen sau condiționată 22

3.8. Cerere de arest preventiv 23

3.9. Retragerea certificatului 23

PARTEA II: RECUNOAȘTEREA HOTĂRÂRII JUDECĂTOREȘTI ȘI EXECUTAREA PEDEPSEI 24

4. Procedura pentru recunoaștere 24

4.1. Termenul pentru adoptarea deciziei privind recunoașterea și căile de atac împotriva deciziei de transferare 24

4.2. Cererea de traducere a hotărârii judecătorești 24

4.3. Amânarea 24

4.4. Arestul preventiv 25

5. Decizia privind recunoașterea și executarea 25

5.1. Obligația generală de recunoaștere și executare 25

5.2. Consimțământul statului de executare 25

5.3. Lista celor 32 de infracțiuni pentru care nu se aplică verificarea dublei incriminări 25

5.4. Adaptarea pedepsei 26

5.5. Motivele de nerecunoaștere și de neexecutare 27

5.5.1. Certificat incomplet sau incorect [articolul 9 alineatul (1) litera (a)] 27

5.5.2. Neîndeplinirea criteriilor de transmitere [articolul 9 alineatul (1) litera (b)] 27

5.5.3. Non bis in idem [articolul 9 alineatul (1) litera (c)] 27

5.5.4. Lipsa dublei incriminări [articolul 9 alineatul (1) litera (d)] 27

5.5.5. Executarea pedepsei prescrise [articolul 9 alineatul (1) litera (e)] 28

5.5.6. Imunitatea prevăzută de legislația statului de executare [articolul 9 alineatul (1) litera (f)] 28

5.5.7. Vârsta de la care se poate antrena răspunderea penală [articolul 9 alineatul (1) litera (g)] 28

5.5.8. Pedeapsa rămasă de executat este prea scurtă [articolul 9 alineatul (1) litera (h)] 28

5.5.9. Procese în contumacie [articolul 9 alineatul (1) litera (i)] 28

5.5.10. Urmărirea penală pentru infracțiuni comise anterior transferării [articolul 9 alineatul (1) litera (j)] 29

5.5.11. Măsura care constă în asistență psihiatrică ori medicală sau o altă măsură privativă de libertate [articolul 9 alineatul (1) litera (k)] 30

5.5.12. Extrateritorialitate [articolul 9 alineatul (1) litera (l)] 30

5.6. Recunoașterea parțială și executarea 30

6. Transferarea persoanei condamnate 30

6.1. Termenele pentru transferarea fizică 30

6.2. Tranzitul printr-un alt stat membru 30

6.3. Cheltuielile de transfer 31

6.4. Documente de călătorie 31

7. Executarea pedepsei 31

7.1. Legea care reglementează executarea 31

7.2. Deducere 31

7.3. Eliberarea înainte de termen sau condiționată 31

7.4. Amnistia, grațierea 31

7.5. Revizuirea hotărârii judecătorești 32

7.6. Dreptul de a executa hotărârea judecătorească 32

7.7. Obligația de a comunica și de a face schimb de informații 32

8. Regula specialității 53

PARTEA III: DIVERSE 33

9. Comunicarea între autoritățile competente în diferite etape ale procedurii 33

10. Raportul cu alte acorduri 34

11. Legăturile cu alte instrumente privind cooperarea judiciară în materie penală 34

11.1. Decizia-cadru 2002/584/JAI privind mandatul european de arestare 34

11.2. Alte instrumente 35

11.2.1. Directiva 2012/29/UE privind drepturile victimelor 35

11.2.2. Decizia-cadru 2008/947/JAI privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul deciziilor de probațiune și al sancțiunilor alternative 35

ANEXA I – Decizia-cadru 2008/909/JAI, consolidare neoficială 37

ANEXA II – Certificatul de transferare 52

ANEXA III – Notificarea persoanei condamnate 58

ANEXA IV – Diagramă a Deciziei-cadru 2008/909/JAI 59

ANEXA V – Surse de informații 60

ANEXA VI – Lista hotărârilor judecătorești ale Curții de Justiție cu privire la Decizia-cadru 2008/909/JAI 61

ANEXA VII – Lista hotărârilor judecătorești ale Curții de Justiție cu privire la Decizia-cadru 2002/584/JAI 62

LISTA ABREVIERILOR

CAAS/ Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen din 19 iunie 1990 MEA Mandat european de arestare CEDO Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale CEDO Curtea Europeană a Drepturilor Omului RJE Rețeaua judiciară europeană în materie penală EuroPris Organizația Europeană a Serviciilor Penitenciare și Corecționale Decizia-cadru 2002/584/JAI Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre Decizia-cadru Decizia-cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană Decizia-cadru 2008/947/JAI Decizia-cadru 2008/947/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești și al deciziilor de probațiune în vederea supravegherii măsurilor de probațiune și a sancțiunilor alternative Decizia-cadru 2009/299/JAI Decizia-cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 de modificare a Deciziilor-cadru 2002/584/JAI, 2005/214/JAI, 2006/783/JAI, 2008/909/JAI și 2008/947/JAI, de consolidare a drepturilor procedurale ale persoanelor și de încurajare a aplicării principiului recunoașterii reciproce cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză de la proces TUE Tratatul privind Uniunea Europeană TFUE Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene Directiva privind drepturile victimelor Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei-cadru 2001/220/JAI a Consiliului Convenția din 1983 a Consiliului Europei Convenția europeană asupra transferării persoanelor condamnate a Consiliului Europei din 21 martie 1983 Protocol adițional din 1997 al Consiliului Europei Protocolul adițional la Convenția asupra transferării persoanelor condamnate a Consiliului Europei din 18 decembrie 1997

Declarație de declinare a responsabilității: Manualul de față nu este nici obligatoriu din punct de vedere juridic și nici exhaustiv. Nu aduce atingere dreptului Uniunii în vigoare sau evoluțiilor acestuia. De asemenea, nu aduce atingere interpretării cu valoare de autoritate a dreptului Uniunii care poate fi dată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene.

PREFAȚĂ

Scopul prezentului manual este să pună la dispoziția statelor membre și a autorităților competente desemnate ale acestora orientări practice în ceea ce privește aplicarea Deciziei-cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (denumită în continuare: „decizia-cadru”), modificată prin Decizia-cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 privind procesele în contumacie (1) (denumită în continuare: „Decizia-cadru 2009/299/JAI”). Data de punere în aplicare a deciziei-cadru a fost stabilită pentru 5 decembrie 2011. La elaborarea prezentului manual, Comisia a luat în considerare opiniile exprimate de practicieni cu ocazia numeroaselor reuniuni organizate în cooperare cu Organizația Europeană a Serviciilor Penitenciare și Corecționale (denumită în continuare EuroPris), în cadrul cărora participanții au împărtășit provocările și obstacolele întâlnite în ceea ce privește punerea în aplicare a acestui instrument și realizarea în practică a transferurilor deținuților (2). Versiunea nefinalizată a manualului a fost pusă și la dispoziția unor experți invitați de Comisie. La 5 februarie 2014 (3) a fost publicat un raport de punere în aplicare a deciziei-cadru.

Manualul este disponibil pe internet la adresa: https://e-justice.europa.eu și pe site-ul Rețelei judiciare europene (denumită în continuare „RJE”) (4), în toate limbile oficiale ale Uniunii.

Informații privind punerea în aplicare a acestei decizii-cadru și declarațiile făcute de diferitele state membre pot fi găsite pe site-ul RJE (5).

Un document valoros, care conține orientări practice, este Resource Book on the Transfer of Sentenced Persons (6) (Cartea de resurse privind transferarea persoanelor condamnate), întocmit de EuroPris.

În conformitate cu articolul 3 din Decizia 2002/187/JAI, unul dintre obiectivele Eurojust este îmbunătățirea executării cererilor de cooperare judiciară și a deciziilor privind cooperarea judiciară, inclusiv a cererilor și a deciziilor bazate pe instrumente care aplică principiul recunoașterii reciproce. Astfel, Eurojust poate acționa ca factor de facilitare și coordonator în cazurile de transfer al deținuților (7).

Informațiile cuprinse în prezentul manual sunt actualizate până la data de 1 iulie 2019.

INTRODUCERE ȘI CONTEXT JURIDIC GENERAL

1. Prezentare generală

Relațiile judiciare dintre statele membre se bazează pe încrederea reciprocă în sistemele juridice ale altor state membre, ceea ce permite recunoașterea de către statul de executare a deciziilor luate de autoritățile statului emitent, cu posibilități limitate de a se opune acestei recunoașteri.

În ultimele decenii, statele membre au condamnat mai frecvent cetățeni din alte state membre ale UE la pedepse sau măsuri privative de libertate (8). Cele mai recente cifre (9) disponibile arată că procentul de cetățeni din alte state membre ale UE din numărul total de deținuți pentru fiecare stat membru variază de la 0,3 % (PL și RO) la 39,4 % (LU). Unii dintre aceștia își au reședința obișnuită în statul membru în care se află în închisoare. Totuși, unii dintre acești rezidenți pot face obiectul deportării/expulzării la finalizarea executării pedepsei.

Pentru numeroși cetățeni condamnați din statele membre ale UE, executarea pedepsei în statul membru de condamnare poate să nu fie optimă în ceea ce privește reabilitarea lor socială.

Decizia-cadru crește posibilitatea de a soluționa situația unei persoane străine condamnate în ceea ce privește transferarea acesteia în alt stat membru în vederea îmbunătățirii reabilitării persoanei în cauză.

Decizia-cadru se aplică tuturor cetățenilor Uniunii și resortisanților țărilor terțe situați într-un stat membru al UE. Totuși, în ceea ce privește resortisanții străini care nu au reședința într-un stat membru al UE, se aplică alte instrumente internaționale de cooperare judiciară, cum ar fi Convenția europeană asupra transferării persoanelor condamnate a Consiliului Europei din 21 martie 1983 (denumită în continuare „Convenția din 1983 a Consiliului Europei”) și protocolul adițional din 18 decembrie 1997 la această convenție (denumit în continuare „protocolul adițional din 1997 al Consiliului Europei”) (10).

De asemenea, Convenția din 1983 a Consiliului Europei a oferit un răspuns inițial pentru facilitarea transferurilor transfrontaliere în interiorul UE. Totuși, din 5 decembrie 2011, decizia-cadru a înlocuit Convenția din 1983 a Consiliului Europei și protocolul adițional din 1997 al Consiliului Europei în relațiile dintre statele membre ale UE.

Una dintre modificările majore introduse prin decizia-cadru în comparație cu Convenția din 1983 a Consiliului Europei este trecerea la un sistem obligatoriu de transferare a deținuților în anumite situații, oferindu-se, în același timp, posibilități mult mai extinse de transferare decât înainte. Necesitatea consimțământului pentru fiecare transfer din partea ambelor state și a persoanei în cauză a condus, într-adevăr, la dificultăți în ceea ce privește aplicarea Convenției din 1983 a Consiliului Europei. Pentru a depăși această problemă, statele membre ale spațiului Schengen hotărâseră deja să completeze Convenția din 1983 a Consiliului Europei prin adăugarea posibilității unui „transfer forțat”. În conformitate cu articolele 67-69 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 1990 (denumită în continuare CAAS), consimțământul persoanei în cauză pentru executarea pedepsei în țara sa de cetățenie nu este necesar dacă această persoană a evitat executarea unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate fugind în țara respectivă. Această inovație din CAAS a fost reflectată în protocolul adițional din 1997 al Consiliului Europei la Convenția din 1983.

Atât Convenția din 1983 a Consiliului Europei, cât și decizia-cadru vizează, în principal, să faciliteze reabilitarea socială a deținuților, oferind străinilor condamnați pentru infracțiuni posibilitatea de a-și executa pedepsele în alt stat membru.

În final, decizia-cadru se aplică transferării deținuților care își execută în continuare pedepsele și, prin urmare, nu reglementează îndepărtarea infractorilor care și-au executat pedepsele și nu mai fac obiectul procedurilor penale. Totuși, decizia-cadru ar trebui să se aplice în conformitate cu legislația aplicabilă a Uniunii, inclusiv cu Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora. Articolul 28 din această directivă prevede că cetățenii Uniunii pot fi expulzați din alt stat membru numai din motive de ordine publică sau siguranță publică.

1.1. Principalele prevederi ale deciziei-cadru

Decizia-cadru stabilește situațiile și modul în care statele membre ale UE cooperează cu privire la recunoașterea hotărârilor judecătorești și executarea pedepselor pronunțate de un alt stat membru, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate. Instrumentul urmărește să consolideze cooperarea eficientă, în comparație cu Convenția din 1983 a Consiliului Europei, aplicând principiul recunoașterii reciproce, care impune statelor membre să aibă încredere reciprocă în hotărârile judecătorești pronunțate de fiecare. Prin urmare, decizia-cadru adoptă o abordare diferită a unora dintre caracteristicile principale ale Convenției din 1983 a Consiliului Europei:

— Decizia-cadru impune, în principiu, o obligație de a accepta cererile de transfer în două situații. Totuși, statul emitent nu are nicio obligație de a transmite o hotărâre judecătorească în scopul recunoașterii și al executării acesteia în alt stat membru.

— Transferurile pot fi refuzate numai în baza unui număr limitat de motive de nerecunoaștere sau neexecutare.

— Decizia-cadru limitează situațiile în care este necesar consimțământul persoanei condamnate. Protocolul adițional din 1997 al Consiliului Europei prevedea că acest consimțământ nu mai era necesar atunci când transferul era solicitat statului în care fugise persoana în cauză (11) sau când persoana condamnată făcea obiectul unui ordin de expulzare sau de îndepărtare în statul solicitat (12). Pe lângă aceste două derogări, în decizia-cadru se prevede o a treia derogare, în cazul în care transferul se solicită statului membru de cetățenie în care trăiește persoana condamnată.

— Verificarea tradițională a cerinței dublei incriminări (13) este eliminată pentru o listă de 32 de infracțiuni [totuși, sub rezerva posibilității ca statele membre să o mențină (14)].

— Instrumentul prevede un interval de timp clar pentru procedură.

— Decizia-cadru prevede executarea continuă a pedepsei, astfel cum a fost impusă de statul emitent, statul de executare având posibilități limitate de adaptare a pedepsei și în condiții stricte. Statul emitent are ultimul cuvânt cu privire la transfer, dacă acesta se declară satisfăcut de adaptarea pedepsei și de modalitățile de executare a pedepsei.

1.1.1. Transmitere

Transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului poate avea loc în cazul în care autoritatea competentă a statului emitent – după caz, în urma consultărilor cu autoritatea competentă a statului de executare – constată că transferul și executarea pedepsei de către statul de executare ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate [articolul 4 alineatul (2)].

1.1.2. Certificatul

Statul emitent transmite hotărârea judecătorească statului membru în care acesta poate transfera persoana condamnată, și anume statului de executare [articolul 4 alineatul (1)]. Pentru a accelera procesul, hotărârea judecătorească este însoțită de un certificat standard, care include informațiile necesare pentru transferare (articolele 4 și 5, a se vedea anexa I la decizia-cadru).

Certificatul trebuie să fie completat în mod corect și trebuie să corespundă hotărârii judecătorești. Certificatul trebuie semnat de către autoritatea competentă a statului emitent, iar acuratețea conținutului său, certificată de către această autoritate.

Certificatul se traduce în limba oficială - sau, în cazul în care sunt aplicabile mai multe limbi oficiale, în una dintre limbile oficiale – a (ale) statului de executare [articolul 23 alineatul (1)]. Totuși, fiecare stat membru poate să depună o declarație la Secretariatul General al Consiliului, prin care să indice că va accepta traducerea în una sau mai multe dintre limbile oficiale ale UE.

În cazul în care unele secțiuni ale certificatului nu sunt completate sau lipsesc detalii din acestea, se produce situația în care statul de executare nu dispune de informații suficiente pentru a lua o decizie privind transferul și trebuie să solicite informații suplimentare de la statul emitent, ceea ce determină întârzierea procesului [a se vedea articolul 9 alineatul (1) litera (a)].

Certificatele standard sunt disponibile în toate limbile oficiale ale UE. Declarațiile privind limbile acceptate de către statele membre pot fi consultate pe site-ul RJE (15).

Decizia-cadru utilizează anumite definiții [în conformitate cu articolul 1 literele (a)-(d)] care pot necesita explicații suplimentare. Următoarele puncte prezintă terminologia relevantă a instrumentului.

1.1.3. Hotărârea judecătorească

„Hotărâre judecătorească” înseamnă „o decizie sau un ordin definitiv pronunțate de către o instanță judecătorească din statul emitent prin care este condamnată o persoană fizică”. Decizia-cadru impune ca o hotărâre judecătorească sau un ordin pronunțat(ă) de o instanță judecătorească și care trebuie să fie transmis(ă) să fie o hotărâre definitivă [articolul 1 litera (a)], și anume să fi fost epuizate toate căile de atac naționale împotriva hotărârii în cauză sau să fi expirat termenele pentru aceste căi de atac (16).

1.1.4. Pedeapsă

„Pedeapsă” înseamnă „orice pedeapsă sau măsură privativă de libertate impusă pentru o perioadă de timp limitată sau nelimitată ca urmare a unei infracțiuni pe baza unui proces penal” [articolul 1 litera (b)].

La articolul 3 alineatul (3) se prevede că decizia-cadru se aplică numai recunoașterii hotărârilor judecătorești și executării pedepselor în sensul deciziei-cadru. Faptul că, pe lângă condamnare, au fost impuse o amendă sau un ordin de confiscare, care nu au fost încă achitate, recuperate sau executate, nu împiedică transmiterea unei hotărâri judecătorești. Recunoașterea reciprocă a deciziilor de a aplica amenzi sau ordine de confiscare nu este acoperită de decizia-cadru, ci de alte instrumente, cum ar fi Decizia-cadru 2005/214/JAI a Consiliului (17) privind executarea transfrontalieră a sancțiunilor financiare și Decizia-cadru 2006/783/JAI a Consiliului (18) privind confiscarea.

1.1.5. Statul emitent și statul de executare

Decizia-cadru definește „statul emitent” ca fiind „statul membru în care a fost pronunțată o hotărâre judecătorească”, în timp ce „statul de executare” este „statul membru căruia i-a fost transmisă o hotărâre judecătorească în scopul recunoașterii sau executării acesteia” [articolul 1 literele (c) și (d)].

1.2. Principiul recunoașterii reciproce

În urma aprobării recunoașterii reciproce ca piatră de temelie pentru cooperarea judiciară în materie penală, acest principiu a fost aplicat, de asemenea, ca bază pentru adoptarea deciziei-cadru în 2008 (19).

Acest principiu implică faptul că un stat membru trebuie să recunoască și să execute hotărârile judecătorești în materie penală emise de alt stat membru, cu excepția cazului în care se aplică unul dintre motivele exhaustive de refuz și se bazează pe un nivel ridicat de „încredere reciprocă” între statele membre ale UE.

Conceptul de „încrederea reciprocă” se bazează pe ipoteza că toate statele membre ale UE respectă pe deplin principiile libertății, democrației și respectării drepturilor omului, a libertăților fundamentale și a statului de drept.

1.3. Efectul juridic al deciziilor-cadru ale UE

În conformitate cu temeiul lor juridic [articolul 34 alineatul (2) litera (b) din Tratatul privind Uniunea Europeană (denumit în continuare „TUE”), în versiunea aplicabilă înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona], deciziile-cadru sunt obligatorii pentru statele membre cu privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând autorităților naționale competența în ceea ce privește forma și mijloacele; deciziile-cadru nu au un efect direct. În conformitate cu Tratatul de la Lisabona, decizia-cadru nu a făcut obiectul niciunei abrogări, anulări sau modificări (astfel cum se menționează în articolul 9 din Protocolul nr. 36 privind dispozițiile tranzitorii adoptat la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona). Prin urmare, natura acesteia nu s-a modificat și, în special, decizia-cadru nu are efect direct (20).

Totuși, așa cum reiese clar din jurisprudența consacrată a Curții de Justiție, caracterul obligatoriu al unei decizii-cadru determină în privința autorităților naționale, inclusiv a instanțelor naționale, o obligație de interpretare a dreptului național în conformitate cu dreptul UE, luând în considerare ansamblul dreptului național și aplicând metode de interpretare. La aplicarea dreptului intern, aceste instanțe sunt obligate, așadar, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile acestuia în lumina textului și a finalității deciziei-cadru pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta. Această obligație de interpretare a dreptului național în conformitate cu dreptul UE este inerentă sistemului Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene (denumit în continuare „TFUE”), în măsura în care permite instanțelor naționale să asigure, în cadrul competențelor lor, deplina eficacitate a dreptului Uniunii atunci când judecă litigiile cu care sunt sesizate (21).

Desigur, acest principiu al interpretării dreptului național în conformitate cu dreptul UE cunoaște anumite limite. Astfel, obligația instanței naționale de a se referi la conținutul unei decizii-cadru atunci când interpretează și aplică normele relevante ale dreptului național este limitată de principiile generale ale dreptului, în special cele privind securitatea juridică și neretroactivitatea. Aceste principii se opun, în special, unei interpretări în urma căreia să se antreneze sau să se agraveze, în temeiul doar a unei decizii‑cadru și independent de o lege adoptată pentru punerea în aplicare a acesteia, răspunderea penală a celor care acționează cu încălcarea dispozițiilor sale. În plus, principiul interpretării conforme nu poate servi drept temei al unei interpretări contra legem a dreptului național (22).

Totuși, cerința unei interpretări a dreptului național în conformitate cu dreptul UE include obligația instanțelor naționale, inclusiv a celor de ultim grad, de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență națională consacrată atunci când aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu obiectivele unei decizii‑cadru. Prin urmare, revine instanței competente sarcina de a asigura efectul deplin al deciziei-cadru, lăsând neaplicată dacă este necesar, din oficiu, interpretarea reținută de Curtea Supremă, dacă această interpretare nu este compatibilă cu dreptul Uniunii (23).

1.4. Articolul 267 din TFUE: Procedură preliminară

Curtea de Justiție poate să interpreteze deciziile-cadru ca orice altă măsură de drept al Uniunii. În domeniul cooperării polițienești și judiciare în materie penală, toate instanțele din orice stat membru pot, de la 1 decembrie 2014, în litigiile cu privire la care au fost sesizate, să adreseze întrebări Curții de Justiție cu privire la interpretarea dreptului Uniunii Europene sau la validitatea unui act al Uniunii Europene. Curtea de Justiție nu soluționează litigiul. Este de competența instanței naționale să soluționeze cauza în concordanță cu decizia Curții, care este obligatorie, în egală măsură, pentru celelalte instanțe naționale care sunt sesizate cu o problemă similară. Procedura preliminară este o procedură necontencioasă, menită să permită Curții de Justiție să îndrume instanțele naționale cu privire la modul de interpretare a dreptului Uniunii, astfel încât acestea să îl aplice în mod corect.

Caracteristicile esențiale ale procedurii preliminare pot fi consultate în „Recomandările [Curții de Justiție] în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare” (24).

În 2017, durata medie pentru examinarea unei proceduri preliminare a fost mai mică de 16 luni (25). Acest lucru poate însemna o perioadă lungă de așteptare pentru o persoană aflată în detenție (26). În consecință, din 2008, Curtea de Justiție a instituit o procedură de urgență pentru procedurile preliminare, denumită „PPU” (procédure préjudicielle d’urgence). În 2017, durata medie pentru examinarea acestor cauze a fost, în medie, de doar 2,9 luni (27).

PARTEA I: TRANSMITEREA UNEI HOTĂRÂRI JUDECĂTOREȘTI ȘI A UNUI CERTIFICAT

2. Cerințe pentru transmitere

2.1. Domeniul de aplicare al deciziei-cadru

2.1.1. Ratione personae

Recunoașterea unei hotărâri judecătorești și executarea unei pedepse se aplică tuturor cetățenilor Uniunii și resortisanților țărilor terțe, care se află fie în statul emitent, fie în statul de executare [articolul 3 alineatul (2)].

2.1.2. Ratione materiae

În vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate, decizia-cadru acoperă orice pedeapsă sau măsură privativă de libertate impusă pentru o perioadă de timp limitată sau nelimitată ca urmare a unei infracțiuni pe baza unui proces penal [articolul 1 litera (b)].

Astfel cum reiese din definiție, orice hotărâre judecătorească, în urma unei proceduri penale ca urmare a unei infracțiuni și care conduce la privarea de libertate, poate fi transmisă în conformitate cu decizia-cadru. Acest lucru înseamnă că hotărârile care impun internarea – în urma stabilirii lipsei totale sau parțiale de răspundere penală a infractorului din cauza unei dizabilități mintale (a se vedea considerentul 20) – sunt incluse în definiția utilizată în instrument.

În plus, așa-numitele pedepse combinate – în cazul în care autoritatea judiciară a considerat necesar să impună o combinație între o măsură privativă de libertate și o altă măsură care implică privarea de libertate, cum ar fi tratamentul psihiatric – sunt acoperite de decizia-cadru.

2.1.3. Ratione temporis

Decizia-cadru se aplică de la 5 decembrie 2011 (articolul 26).

Cererile de transfer primite înainte de 5 decembrie 2011 continuă să fie reglementate în conformitate cu instrumentele juridice existente privind transferarea persoanelor condamnate. Cererile primite după data respectivă sunt reglementate de normele adoptate de către statele membre în conformitate cu această decizie-cadru [articolul 28 alineatul (1)].

Totuși, statele membre au avut posibilitatea să facă o declarație, la data adoptării deciziei-cadru, prin care să indice faptul că, în ceea ce privește hotărârile judecătorești definitive pronunțate înainte de o dată specificată (care nu poate depăși termenul de 5 decembrie 2011), acestea vor continua să aplice instrumentele juridice existente privind transferarea persoanelor condamnate [articolul 28 alineatul (2)]. Data adoptării deciziei-cadru a fost 27 noiembrie 2008.

Patru state membre [Irlanda, Malta, Țările de Jos (28) și Polonia] au făcut astfel de declarații. Totuși, aceste state membre au făcut declarațiile după data adoptării acestei decizii-cadru, adică după 27 noiembrie 2008. În opinia Comisiei, aceste declarații nu sunt, prin urmare, valabile, iar statele membre ar trebui să elimine fără întârziere aceste termene din legislația lor (29).

2.2. Autoritățile competente

Principalii actori care asigură cooperarea în conformitate cu decizia-cadru sunt autoritățile competente din statul emitent și statul de executare. Statele membre au libertatea de a-și desemna autoritatea sau autoritățile competente în temeiul legislațiilor lor naționale, atunci când acționează fie în calitate de stat emitent, fie în calitate și de stat de executare (articolul 2).

Trebuie remarcat faptul că decizia-cadru nu limitează definiția „autorității competente” la o autoritate judiciară, permițând statelor membre să selecteze autoritatea competentă considerată cea mai adecvată să desfășoare procedurile prevăzute de acest instrument. În unele state membre, aceste sarcini au fost conferite Ministerului Justiției, în timp ce în alte state membre sarcinile au fost atribuite autorităților judiciare sau cvasijudiciare. Statele membre trebuie să informeze Secretariatul General al Consiliului Uniunii Europene, care pune la dispoziție aceste informații (articolul 2) (30).

Anumite state membre au acceptat un sistem de jurisdicții descentralizate, ceea ce înseamnă că toate instanțele au fost desemnate ca autorități competente. Acest lucru poate conduce la complicații în ceea ce privește identificarea autorității relevante și la abordări divergente în cadrul aceluiași stat membru. Unele state membre au contracarat acest lucru prin desemnarea unei autorități centrale care soluționează cererile primite (31).

2.3. Alegerea statului de executare

2.3.1. Scenarii aferente articolului 4 alineatul (1)

Articolul 4 alineatul (1) din decizia-cadru prevede posibilitatea de a transmite hotărârea judecătorească și certificatul:

— statului membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta sau

— statului membru de cetățenie, pe teritoriul căruia, deși nu este statul membru în care trăiește, va fi expulzată persoana condamnată, de îndată ce este exonerată de executarea pedepsei în temeiul unui ordin de expulzare sau de îndepărtare; sau

— oricărui alt stat membru a cărui autoritate competentă este de acord cu transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului, sub rezerva consimțământului persoanei condamnate atunci când acesta este necesar [a se vedea articolul 4 alineatul (3), coroborat cu articolul 4 alineatul (6) și cu articolul 4 alineatul (7), și articolul 6].

2.3.2. Transferul către statul membru de cetățenie al persoanei condamnate, pe teritoriul căruia trăiește aceasta [articolul 4 alineatul (1) litera (a)]

Stabilirea locului în care „trăiește” o persoană în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) este un aspect important al aplicării corecte a deciziei-cadru și este direct legată de natura obligatorie a acestei dispoziții. Atunci când această condiție nu este îndeplinită, pentru procesul de transfer al pedepsei va fi necesar adesea consimțământul persoanei condamnate (a se vedea infra pentru celelalte situații în care nu este necesar consimțământul).

Noțiunea de „stat pe teritoriul căruia «trăiește» persoana condamnată” este clarificată în detaliu în considerentul 17. În conformitate cu acest considerent, prin statul pe teritoriul căruia „trăiește” persoana se înțelege locul de care este legată respectiva persoană pe baza reședinței obișnuite și a altor elemente de tipul relațiilor familiale, sociale și profesionale (32).

Hotărârea Curții de Justiție în cauza Kozlowski poate constitui o sursă de inspirație. În contextul Deciziei-cadru 2002/584/JAI a Consiliului privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (33) (denumită în continuare „Decizia-cadru 2002/584/JAI), Curtea a reținut că stabilirea legăturii dintre o persoană și statul de executare trebuie să se bazeze pe o apreciere globală „a mai multor elemente obiective care caracterizează situația acestei persoane, printre care se numără în special durata, natura și condițiile șederii persoanei căutate, precum și legăturile familiale și economice pe care aceasta le întreține cu statul membru de executare” (34). În plus, Curtea a statuat că o persoană „este rezident” atunci când și‑a stabilit reședința reală în acel stat și „rămâne” în acest stat membru atunci când, ca urmare a unei șederi stabile de o anumită durată în acest stat, a stabilit cu acesta din urmă legături similare cu cele care rezultă din reședință (35).

2.3.3. Transferul către statul membru pe teritoriul căruia persoana va fi expulzată [articolul 4 alineatul (1) litera (b)]

În conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (b), hotărârea judecătorească și certificatul pot fi transmise, de asemenea, statului membru de cetățenie pe teritoriul căruia, deși nu este statul membru în care trăiește, va fi expulzată persoana condamnată, de îndată ce va fi exonerată de executarea pedepsei. Pentru ca această dispoziție să se aplice, este necesar ca ordinul subiacent de expulzare sau de îndepărtare să fie inclus în hotărârea judecătorească sau într-o decizie judecătorească sau administrativă sau în orice altă măsură luată ca urmare a respectivei hotărâri.

2.3.4. Transferul către orice alt stat membru care își dă acordul pentru transferare [articolul 4 alineatul (1) litera (c)]

A treia situație acoperită de domeniul de aplicare al deciziei-cadru [articolul 4 alineatul (1) litera (b)] se aplică atunci când statul emitent dorește să transmită hotărârea judecătorească și certificatul unui stat membru altul decât statul membru de cetățenie pe teritoriul căruia trăiește persoana în cauză sau pe teritoriul căruia va fi expulzată persoana în temeiul unui ordin de expulzare sau de îndepărtare. Acesta poate fi, de exemplu, statul membru în care persoana condamnată își are reședința sau studiază ori statul membru al cărui cetățean este persoana în cauză, însă pe teritoriul căruia persoana nici nu trăiește și nici nu va fi expulzată.

În această situație, este necesar consimțământul statului de executare [articolul 4 alineatul (1) litera (c)] și este obligatorie consultarea dintre autoritățile competente [articolul 4 alineatul (3)]. Autoritățile competente ar trebui să țină cont de elemente precum durata șederii sau alte legături cu statul de executare. În cazurile în care persoana condamnată ar putea fi transferată către un stat membru și către o țară terță în temeiul dreptului național sau al instrumentelor internaționale, autoritățile competente ale statului emitent și ale statului de executare ar trebui, în decursul unor consultări, să analizeze dacă executarea pedepsei în statul de executare ar putea facilita realizarea obiectivului de reabilitare socială în mod mai eficient decât executarea în țara terță (considerentul 8).

Consimțământul prealabil al persoanei condamnate este necesar întotdeauna, cu excepția situației prevăzute la articolul 6 alineatul (2) litera (c).

2.4. Consimțământul în cunoștință de cauză al persoanei condamnate

Una dintre noutățile introduse prin decizia-cadru în domeniul transferării persoanelor condamnate - în comparație cu regimurile internaționale de transferare anterioare - este aceea că prevede mai multe situații în care nu este necesar ca persoana condamnată să își dea consimțământul.

Consimțământul persoanei condamnate nu este necesar [articolul 6 alineatul (2)] atunci când:

— persoana în cauză este cetățean al statului de executare și, de asemenea, trăiește pe teritoriul acelui stat; sau

— persoana în cauză va fi expulzată în statul de executare, după ce va fi exonerată de executarea pedepsei, în temeiul unui ordin de expulzare sau de îndepărtare inclus în hotărârea judecătorească sau într-o decizie judecătorească sau administrativă sau în orice altă măsură luată ca urmare a respectivei hotărâri; sau

— persoana în cauză a fugit sau s-a întors în statul de executare din cauza procedurii penale care este în desfășurare împotriva sa în statul emitent sau ca urmare a condamnării în statul emitent.

În toate celelalte cazuri, consimțământul în cunoștință de cauză al persoanei condamnate este necesar.

Articolul 6 alineatul (4) prevede obligația statului emitent să informeze persoana condamnată, într-o limbă pe care acesta o înțelege, că a decis să transmită hotărârea judecătorească, însoțită de certificat, folosind formularul standard de notificare prevăzut în anexa II (a se vedea, de asemenea, secțiunile 3.2 și 3.3). Atunci când persoana condamnată se găsește în statul de executare în momentul luării deciziei în cauză, formularul este transmis statului de executare, care informează persoana condamnată în consecință.

Din cauza importanței reabilitării sociale ca principiu călăuzitor al deciziei-cadru, trebuie să se asigure faptul că persoana vizată este consultată în mod adecvat în ceea ce privește deciziile de transferare. Prin urmare, se recomandă ca statul emitent să furnizeze informații de bază persoanei condamnate pentru a îi permite acesteia să își dea consimțământul în cunoștință de cauză sau avizul în cunoștință de cauză. Aceste informații ar putea include logistica transferării, regimul penitenciar din statul de executare cu privire la mecanismele de eliberare înainte de termen sau condiționată.

În situațiile în care persoana condamnată nu consimte să fie transferată, transferul nu este posibil în cazul în care este necesar un astfel de consimțământ [articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1)]. În cazul în care consimțământul nu este necesar, avizul negativ al persoanei condamnate trebuie să fie luat în considerare, dar acesta nu constituie un motiv de refuz fondat pe reabilitarea socială (considerentul 10).

2.5. Consimțământul statului de executare

Consimțământul statului de executare este necesar în toate celelalte situații în afară de cele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) literele (a) și (b) (de exemplu, în cazul în care persoana în cauză este cetățean al statului de executare, dar nu trăiește și nici nu va fi expulzată pe teritoriul acestuia; sau în cazul în care persoana își are reședința în statul de executare, fără a fi cetățean al statului respectiv) [articolul 4 alineatul (1) litera (c)]. În acest caz, este obligatorie consultarea între autoritățile competente ale statului emitent și ale statului de executare, iar statul de executare poate să refuze cooperarea, nedând-și acordul privind transmiterea hotărârii judecătorești către acesta (considerentul 8).

Totuși, articolul 4 alineatul (7) permite fiecărui stat membru să facă o declarație prin care să indice faptul că nu este necesar consimțământul său prealabil pentru transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului dacă persoana condamnată:

(a) trăiește și a avut reședința legală în mod continuu pe o perioadă de cel puțin cinci ani în statul de executare și își va păstra dreptul de ședere permanentă în respectivul stat (36); și/sau

(b) este cetățean al statului de executare în alte cazuri decât cele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) literele (a) și (b).

Această declarație este valabilă în relațiile sale cu alte state membre care au transmis aceeași notificare la data adoptării deciziei-cadru sau la orice dată ulterioară [articolului 4 alineatul (7)]. Declarațiile făcute în temeiul articolului 4 alineatul (7) pot fi consultate pe site-ul RJE (37).

La punerea în aplicare a prezentei decizii-cadru, statele membre adoptă măsuri, luând în considerare în special scopul de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate, care constituie baza pentru deciziile autorităților lor competente de a consimți sau nu la transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului în situații în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (c) [articolul 4 alineatul (6)].

2.6. Avizul persoanei condamnate

Chiar dacă nu este necesar consimțământul persoanei condamnate, este necesar ca, atunci când persoana condamnată se găsește încă în statul emitent, acesteia să i se dea posibilitatea de a-și exprima avizul (verbal sau în scris) cu privire la transferarea, recunoașterea sau executarea pedepsei [articolul 6 alineatul (3)].

Deși avizul persoanei condamnate nu poate constitui un motiv de refuz fondat pe reabilitarea socială (considerentul 10), acesta trebuie să fie luat în considerare la evaluarea facilitării reabilitării sociale și a pertinenței transferării solicitate. În plus, atunci când persoana condamnată s-a folosit de posibilitatea de a-și exprima acest aviz, o înregistrare scrisă a avizului este transmisă statului de executare, astfel încât să poată fi inclus în avizul justificat al acestuia din urmă cu privire la scopul reabilitării [articolul 6 alineatul (3)].

2.7. Evaluarea reabilitării sociale

2.7.1. Statul emitent trebuie să dobândească certitudinea că executarea pedepsei în statul de executare va contribui la facilitarea reabilitării sociale

În conformitate cu considerentul 15 din decizia-cadru, aceasta ar trebui să se aplice în conformitate cu dreptul cetățenilor Uniunii de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, conferit de articolul 18 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, consacrat în prezent la articolul 21 din TFUE.

Astfel cum s-a menționat mai sus, reabilitarea socială este un aspect esențial al deciziei-cadru (38). Autoritatea competentă a statului emitent „constată că executarea pedepsei de către statul de executare ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate” [a se vedea considerentul 9 și articolul 4 alineatul (2)].

Aprecierea reabilitării sociale facilitate nu poate fi restricționată la simpla stabilire a legăturii geografice, ci trebuie să se bazeze pe o evaluare amănunțită, de la caz la caz. În acest scop, instrumentul prevede o procedură de consultare între statul emitent și statul de executare.

2.7.2. Consultarea cu statul de executare, dacă este cazul

Atunci când statul emitent consultă, opțional sau obligatoriu, statul de executare, pentru a stabili dacă va fi facilitată reabilitarea socială, autoritatea competentă a statului de executare poate prezenta un aviz justificat autorității competente a statului emitent, potrivit căruia executarea pedepsei nu ar servi scopului de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate. În plus, statul de executare păstrează această opțiune în situația în care nu a existat o consultare între autoritățile competente. În acest caz, un astfel de aviz poate fi prezentat fără întârziere după transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului. Autoritatea competentă a statului emitent examinează acest aviz și decide să retragă sau nu certificatul [articolul 4 alineatul (4)]. RJE poate să acorde asistență privind consultările dintre autoritățile competente (39).

Este important de observat faptul că un aviz negativ în sine nu constituie un motiv de refuz fondat pe reabilitarea socială (considerentul 10).

Atunci când statul emitent se confruntă fie cu avizul persoanei condamnate, fie cu cel al statului de executare, potrivit căruia executarea pedepsei nu ar contribui la facilitatea reabilitării sociale a persoanei condamnate, autoritatea competentă a statului emitent va trebui să ia în considerare acest aviz și, dacă dorește să continue procedurile, va trebui să dobândească certitudinea că, indiferent de argumentele incluse în avizul în cauză, reabilitarea va fi, totuși, facilitată sau sporită (considerentul 10).

2.7.3. Definiția reabilitării sociale

Deși decizia-cadru nu prevede o definiție explicită a reabilitării sociale, aceasta conține, totuși, o listă neexhaustivă de elemente pentru a evalua dacă reabilitarea socială a persoanei condamnate va fi facilitată ca urmare a transferării pedepsei. Autoritatea competentă a statului emitent ar trebui să țină cont de elemente precum „atașamentul persoanei la statul de executare, faptul dacă persoana în cauză consideră sau nu statul de executare ca un loc față de care are legături familiale, lingvistice, culturale, sociale sau economice sau de alt tip” (considerentul 9).

Din fraza de mai sus reiese că, în contextul deciziei-cadru, reabilitarea socială ar trebui să fie înțeleasă în sensul că este mai adecvat ca măsurile de reabilitare să fie luate într-un stat în care persoana condamnată înțelege limba și cu care aceasta are legături strânse. Posibilitatea de contact social cu rudele și prietenii ajută la pregătirea persoanei condamnate pentru revenirea în comunitate. Acest obiectiv poate să nu fie atins dacă o astfel de persoană este ținută într-un stat străin, atunci când este probabil să nu i se mai permită să rămână în acel stat după executarea pedepsei.

2.7.4. Modalități de executare a pedepsei

Perspectivele de reabilitare socială pot depinde, de asemenea, de modalitățile de executare a pedepsei în statul de executare.

Atunci când statul de executare – în cursul consultărilor sau atunci când s-a folosit de posibilitatea de a-și exprima avizul justificat în urma transmiterii hotărârii judecătorești și a certificatului – anticipează că este necesară o adaptare a pedepsei, aceste informații pot fi incluse în motivarea sa cu privire la perspectivele de facilitare a reabilitării sociale.

Se poate face o observație similară cu privire la dispozițiile potențiale referitoare la eliberarea înainte de termen sau condiționată care pot fi aplicabile în statul de executare (a se vedea articolul 17). Statul emitent are posibilitatea de a solicita informații cu privire la aceste modalități de executare, caz în care statul de executare are obligația de a furniza informații [a se vedea articolul 17 alineatul (3)].

Prin urmare, acest lucru ar permite statului de executare să își justifice evaluarea transferării solicitate, precum și să furnizeze statului emitent informații relevante suplimentare pentru a dobândi certitudinea că reabilitarea socială va fi facilitată.

2.8. Lista celor 32 de infracțiuni în cazul cărora predarea se face fără verificarea dublei incriminări

Înainte de transferarea executării pedepsei, autoritatea emitentă competentă ar trebui să stabilească dacă una sau mai multe dintre infracțiuni se încadrează în cele 32 de categorii pentru care nu se aplică verificarea dublei incriminări. Lista infracțiunilor figurează la articolul 7 alineatul (1) și, de asemenea, în certificat, unde infracțiunile care figurează pe listă ar trebui să fie „bifate”. Pentru ca articolul 7 să se aplice, infracțiunile care figurează pe listă ar trebui să fie pedepsite în statul emitent cu o pedeapsă sau o măsură privativă de libertate, a cărei limită superioară să fie de cel puțin trei ani.

Este decisivă legislația statului membru emitent. Acest lucru a fost confirmat în hotărârea din cauza C-303/05, Advocaten voor de Wereld, în legătură cu Decizia-cadru 2002/584/JAI (40).

Autoritatea de executare poate verifica dubla incriminare doar cu privire la infracțiunile care nu fac parte din lista celor 32 de infracțiuni.

Totuși, câteva state membre s-au folosit de posibilitatea de a verifica dubla incriminare în toate cazurile [articolul 7 alineatul (4), a se vedea nota de subsol 14]. Declarațiile făcute în acest scop pot fi retrase în orice moment.

2.9. Grupuri vulnerabile: minorii și infractorii cu dizabilități mintale și transferarea măsurilor care constau în asistență psihiatrică sau medicală

O categorie specifică de persoane condamnate expuse vulnerabilității în ceea ce privește tratamentul, asistența și cazarea sunt infractorii minori și infractorii care au probleme de sănătate mintală. Ar trebui să se acorde atenție specială aplicării deciziei-cadrul pentru acestor grupuri specifice de infractori.

Decizia-cadru conține două dispoziții aplicabile situațiilor în care sunt implicați minori și persoane cu dizabilități mintale și/sau dependențe (ambele la articolul 9. În esență, autoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care:

(i) pedeapsa a fost aplicată unei persoane care, în temeiul legislației statului de executare, datorită vârstei sale, nu putea răspunde penal pentru faptele cu privire la care s-a emis hotărârea judecătorească [articolul 9 alineatul (1) litera (g)]; sau în cazul în care

(ii) pedeapsa pronunțată include o măsură care constă în asistență psihiatrică sau medicală sau o altă măsură privativă de libertate care, fără a aduce atingere posibilității de a adapta sentința, astfel cum se prevede la articolul 8 alineatul (3) (41), nu poate fi aplicată de statul de executare în conformitate cu sistemul său juridic sau medical [articolul 9 alineatul (1) litera (k)].

În cazurile menționate la articolul 9 alineatul (1) litera (k), statul de executare ar trebui să ia în considerare posibilitatea de a adapta sancțiunea în conformitate cu decizia-cadru înainte de a refuza să recunoască și să execute pedeapsa care implică o altă măsură decât pedepsele privative de libertate (a se vedea considerentul 19).

În plus, în aceste tipuri de situații, înainte de a decide nerecunoașterea hotărârii judecătorești și neexecutarea pedepsei, statul de executare are obligația de a consulta statul emitent, prin orice mijloace adecvate și, dacă este cazul, îi solicită să furnizeze, fără întârziere, orice informații suplimentare necesare [articolul 9 alineatul (3)].

Motivul de refuz prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (k) poate fi de asemenea aplicat în cazurile în care persoana nu a fost declarată vinovată de o infracțiune, cu toate că autoritatea competentă a aplicat o măsură privativă de libertate, alta decât o pedeapsă cu închisoarea, drept consecință a unei infracțiuni comise (a se vedea considerentul 20).

În cazul în care statul emitent consideră că este necesar, din cauza vârstei persoanei condamnate sau a stării sale fizice sau mentale, posibilitatea de a-și exprima avizul verbal sau în scris cu privire la transferare îi va fi dată reprezentantului său legal [articolul 6 alineatul (3)].

2.10. Considerentele statului emitent în materie de drepturi fundamentale

Decizia-cadru respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute prin articolul 6 din TUE și reflectate de Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale a UE”) (considerentul 13).

În conformitate cu articolul 3 alineatul (4) din decizia-cadru, aceasta nu are ca efect modificarea obligației de respectare a acestor drepturi fundamentale și a principiilor juridice fundamentale.

Prin urmare, statul emitent, în special în situațiile în care se solicită transferarea executării pedepsei fără consimțământul persoanei condamnate, trebuie să asigure faptul că transferarea, recunoașterea și executarea pedepsei nu vor compromite drepturile fundamentale ale persoanei condamnate.

Condițiile de detenție dau naștere unor probleme semnificative în mai multe state membre ale UE, una dintre cele mai presante probleme fiind suprapopularea închisorilor. Condițiile de detenție inumane sau degradante au potențialul de a submina în mod grav aplicarea instrumentelor UE privind recunoașterea reciprocă, deoarece acestea ar putea conduce la încălcarea atât a dispozițiilor Convenției europene a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”), cât și ale Cartei drepturilor fundamentale a UE.

Totuși, această problemă a fost tratată, pentru moment, de către Curtea de Justiție numai în contextul Deciziei-cadru 2002/584/JAI (42). În conformitate cu Decizia-cadru 2002/584/JAI, statul de executare are obligația de a respecta principiul recunoașterii reciproce și, prin urmare, trebuie să execute, în principiu, mandatul european de arestare și, astfel, să predea persoana în cauză statului emitent, cu excepția cazului în care se aplică motivele de refuz. În schimb, situațiile prevăzute în decizia-cadru se referă la transferarea persoanelor condamnate din statul emitent în statul de executare. În această privință, statul emitent nu are nicio obligație de a transfera pedeapsa în cazul în care apar îndoieli cu privire la condițiile de detenție, chiar și atunci când celelalte state membre au solicitat transferul în mod explicit. De asemenea, articolul 4 din Carta drepturilor fundamentale a UE, care interzice tortura și tratamentele inumane și degradante, se aplică și transferului de persoane condamnate, în special în situația în care un stat dorește să transfere o persoană fără consimțământul acesteia.

3. PROCEDURA PENTRU TRANSMITERE

3.1. Părțile care au dreptul de a iniția procedura

Decizia-cadru permite statului emitent, statului de executare, precum și persoanei condamnate să inițieze mecanismul care ar putea conduce la o transferare. Totuși, există diferențe importante în funcție de partea care inițiază procedura.

Statul de executare poate, din proprie inițiativă, să solicite statului emitent să transmită hotărârea judecătorească. În mod similar, persoana condamnată poate, de asemenea, să solicite autorităților competente din statul emitent sau din statul de executare să inițieze o procedură pentru transmiterea hotărârii judecătorești [articolul 4 alineatul (5)].

Totuși, în ambele scenarii, statul emitent nu are nicio obligație de a realiza transmiterea solicitată a hotărârii judecătorești. Acest lucru rezultă în mod logic din faptul că statul emitent rămâne singurul actor care a pronunțat, în urma comiterii unei infracțiuni, o hotărâre judecătorească pentru care a avut competența suverană în acest sens. Prin urmare, statul emitent deține marja de apreciere pentru a evalua cererile statului de executare sau ale persoanei condamnate.

De exemplu, statul emitent ar putea dori să nu transfere persoana condamnată dacă în statul de executare se prevede o durată mai scurtă de detenție, având în vedere dispozițiile privind eliberarea înainte de termen sau condiționată din statul respectiv. Atunci când se hotărăște locul în care infractorul ar putea să își execute pedeapsa, s-ar putea ține seama, de asemenea, de interesele victimelor. De asemenea, un stat membru ar putea fi reticent în ceea ce privește transferarea unei persoane dacă această transferare ar implica reintegrarea în mediul infracțional din statul său de origine în loc să fie în interesul reabilitării sale sociale.

Competența decizională deplină a statului emitent este ilustrată, de asemenea, de articolul 13 din decizia-cadru, care indică faptul că statul emitent poate să retragă certificatul atât timp cât executarea pedepsei nu a început încă în statul de executare, justificând această retragere. A se vedea, de asemenea, în acest context, articolul 17 alineatul (3).

Prin urmare, este important de observat că statul emitent, în ceea ce îl privește, nu are obligația de a transmite hotărârea judecătorească și certificatul, chiar dacă acest lucru ar fi în interesul persoanei condamnate. Prin urmare, nu există niciun „drept” de transferare pentru persoana condamnată (43).

La nivelul statelor membre se conștientizează tot mai mult faptul că ar trebui să se țină seama de avizele victimelor în contextul executării pedepselor infractorilor condamnați, inclusiv al transferării internaționale a deținuților. Victimele pot fi prezente atât în statul de executare, cât și în statul emitent. Numeroase state membre au adoptat o procedură prin care victimele au posibilitatea de a fi consultate cu privire la transferări și se ține seama de avizul acestora. Totuși, acest lucru nu stabilește dreptul victimelor de a se opune unei transferări.

3.2. Procedura de obținere a avizului persoanei condamnate

Atunci când persoana condamnată se află încă în statul emitent, acesteia i se dă posibilitatea de a-și exprima avizul (verbal sau în scris) cu privire la transferarea, recunoașterea sau executarea pedepsei [articolul 6 alineatul (3)]. În cazul în care statul emitent consideră că este necesar, din cauza vârstei persoanei condamnate sau a stării sale fizice sau mentale, această posibilitate îi va fi dată reprezentantului său legal.

Avizul persoanei condamnate ar trebui să fie solicitat întotdeauna, chiar dacă nu este necesar consimțământul.

Deși avizul persoanei condamnate nu poate constitui un motiv de refuz fondat pe reabilitarea socială (considerentul 10), acesta trebuie să fie luat în considerare la evaluarea facilitării reabilitării sociale și a pertinenței transferării solicitate [articolul 6 alineatul (3)].

Informațiile privind avizul persoanei condamnate trebuie să fie furnizate în caseta (k) din certificat:

(k) Avizul persoanei condamnate: 1. ☐ Persoana condamnată nu a putut fi audiată deoarece se află deja în statul de executare. 2. ☐ Persoana condamnată se află în statul emitent și: a. ☐ a solicitat transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului ☐ a fost de acord cu transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului ☐ nu fost de acord cu transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului (specificați motivele prezentate de persoana condamnată): … … b. ☐ Avizul persoanei condamnate se află în anexă. ☐ Avizul persoanei condamnate a fost transmis statului de executare (specificați data: zz-ll-aaaa): …

3.3. Notificarea persoanei condamnate [articolul 6 alineatul (4) și formularul prevăzut în anexa II]

Autoritatea competentă din statul emitent informează persoana condamnată, într-o limbă înțeleasă de aceasta, că a decis să transmită hotărârea judecătorească, însoțită de certificat, folosind formularul standard de notificare prevăzut în anexa II. Atunci când persoana condamnată se află în statul de executare în momentul luării deciziei în cauză, formularul este transmis statului de executare, care informează persoana condamnată în consecință [articolul 6 alineatul (4)].

Anexa II la decizia-cadru prevede un formular standard de notificare a persoanei condamnate:

ANEXA II NOTIFICAREA PERSOANEI CONDAMNATE Prin prezenta vi se aduce la cunoștință decizia … (autoritate competentă a statului emitent) de a transmite hotărârea … (instanță competentă a statului emitent) din data de … (data hotărârii judecătorești) … (număr de înregistrare; dacă este cazul) către … (statul de executare) în scopul recunoașterii și executării de către acesta a pedepsei aplicate prin hotărârea menționată, în conformitate cu legislația națională de punere în aplicare a Deciziei-cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană. Executarea pedepsei va fi reglementată de legea … (statul de executare). Autoritățile statului respectiv vor avea competența de a decide cu privire la procedurile de executare și de a stabili toate măsurile aferente, inclusiv cu privire la motivele eliberării înainte de termen sau condiționate. Autoritatea competentă din … (statul de executare) trebuie să deducă perioada totală a pedepsei privative de libertate deja executate în raport cu pedeapsa din durata totală a pedepsei privative de libertate care trebuie executată. Sancțiunea poate fi adaptată de către autoritatea competentă din … (statul de executare) numai dacă este incompatibilă, prin natura sau durata sa, cu legislația statului respectiv. Sancțiunea adaptată nu trebuie, prin natura sau durata sa, să fie mai dură decât pedeapsa aplicată în … (statul emitent).

3.4. Documentele care trebuie transmise

3.4.1. Certificatul

Decizia-cadru prevede un proces diferit de cel prevăzut în instrumentele multilaterale anterioare: în loc să depună o cerere oficială, statul emitent transmite hotărârea judecătorească statului membru în care dorește să transfere persoana condamnată. Pentru a accelera procesul, hotărârea judecătorească este însoțită de un certificat standard, care include informațiile necesare pentru transferare (articolele 4 și 5, a se vedea anexa I la decizia-cadru). Certificatul trebuie să fie completat în mod corect și trebuie să corespundă hotărârii judecătorești. Certificatul trebuie semnat de către autoritatea competentă a statului emitent, iar acuratețea conținutului său certificată de către această autoritate [articolul 5 alineatul (2)]. Pe site-ul RJE este disponibil un instrument online pentru elaborarea certificatului – Compendiul (44).

Certificatul se traduce în limba oficială – sau, în cazul în care sunt aplicabile mai multe limbi oficiale, în una dintre limbile oficiale – a (ale) statului de executare [articolul 23 alineatul (1)]. Totuși, fiecare stat membru poate să depună o declarație la Secretariatul General al Consiliului, prin care să indice că va accepta traducerea în una sau mai multe dintre limbile oficiale ale UE. În cazul în care unele secțiuni ale certificatului nu sunt completate sau lipsesc detalii din acestea, statul de executare nu dispune de informații suficiente pentru a lua o decizie privind transferul și trebuie să solicite informații suplimentare de la statul emitent, ceea ce determină întârzierea procesului.

Certificatele standard în toate limbile oficiale ale UE, precum și declarațiile privind limbile acceptate de către statele membre sunt disponibile pe site-ul RJE (45).

3.4.2. Hotărârea judecătorească

Autoritatea competentă a statului emitent trebuie să transmită, împreună cu certificatul, hotărârea judecătorească sau o copie certificată pentru conformitate a acesteia.

În general, nu se solicită traducerea hotărârii judecătorești [articolul 23 alineatul (2)]. Rămâne, totuși, posibilitatea ca statul de executare să solicite ca hotărârea judecătorească sau părțile esențiale ale acesteia să fie însoțite de traducere. În acest scop, statele membre trebuie să fi depus mai întâi o declarație la Secretariatul General al Consiliului, prin care să indice că dorește să aibă posibilitatea de a formula o astfel de cerere [articolul 23 alineatul (3)]. În al doilea rând, o astfel de cerere poate fi formulată numai atunci când statul de executare consideră conținutul certificatului insuficient pentru a lua o decizie privind executarea pedepsei și, în cazul în care este necesar, în urma consultărilor dintre autoritățile competente ale statului de executare și ale statului emitent, pentru a se indica părțile esențiale din hotărârea judecătorească pentru care este necesară traducerea.

Informațiile privind hotărârea judecătorească trebuie să fie furnizate în casetele (h) și (i) din certificat:

(h) Hotărârea de condamnare: 1. Hotărârea se referă, în total, la … infracțiuni. Rezumatul faptelor și o descriere a împrejurărilor în care a(u) fost comisă (comise) infracțiunea (infracțiunile), inclusiv data, ora și locul; precum și natura implicării persoanei condamnate: … … … Natura și încadrarea juridică a infracțiunii (infracțiunilor), precum și dispozițiile legale aplicabile pe baza cărora s-a pronunțat hotărârea judecătorească: … … … 2. În măsura în care infracțiunea (infracțiunile) identificată (identificate) la litera (h) subpunctul 1 reprezintă una sau mai multe din următoarele infracțiuni, astfel cum este prevăzut de dreptul intern al statului emitent, care sunt pedepsite în statul emitent cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privativă de libertate a căror limită superioară este de cel puțin trei ani, vă rugăm să confirmați prin bifarea căsuței (căsuțelor) corespunzătoare: ☐ participarea la un grup criminal organizat; ☐ terorism; ☐ traficul de persoane; ☐ exploatarea sexuală a copiilor și pornografia infantilă; ☐ traficul ilicit de droguri și substanțe psihotrope; ☐ traficul ilicit de arme, muniții și explozivi; ☐ corupția; ☐ fraudă, inclusiv frauda care aduce atingere intereselor financiare ale Comunităților Europene în sensul Convenției din 26 iulie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene; ☐ spălarea produselor infracțiunii; ☐ falsificarea, inclusiv contrafacerea monedei euro; ☐ fapte legate de criminalitatea informatică; ☐ infracțiunile împotriva mediului, inclusiv traficul ilicit de specii animale pe cale de dispariție și traficul ilicit de specii și soiuri de plante pe cale de dispariție; ☐ facilitarea intrării și a șederii ilegale; ☐ omor, vătămare corporală gravă; ☐ trafic ilicit de organe și țesuturi umane; ☐ răpire, lipsire de libertate în mod ilegal și luare de ostatici; ☐ rasism și xenofobie; ☐ furt organizat sau armat; ☐ trafic ilicit de bunuri culturale, inclusiv antichități și opere de artă; ☐ înșelăciune; ☐ tâlhărie și extorcare de fonduri; ☐ contrafacerea și piratarea produselor; ☐ falsificarea de acte oficiale și uz de fals; ☐ falsificarea mijloacelor de plată; ☐ traficul ilicit de substanțe hormonale și de alți factori de creștere; ☐ traficul ilicit de materiale nucleare și radioactive; ☐ trafic de vehicule furate; ☐ viol; ☐ incendiere cu intenție; ☐ infracțiuni care țin de competența Curții Penale Internaționale; ☐ sechestrare ilegală de aeronave/nave; ☐ sabotaj. 3. În măsura în care infracțiunea (infracțiunile) identificată (identificate) la subpunctul 1 nu este (sunt) acoperită (acoperite) de subpunctul 2 sau dacă hotărârea și certificatul sunt transmise statului membru, care a declarat că va verifica dubla încriminare [articolul 7 alineatul (4) din decizia-cadru], vă rugăm să descrieți pe larg infracțiunea (infracțiunile) în cauză: … … … (i) Stadiul hotărârii de condamnare: 1. Specificați dacă persoana a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia: 1. ☐ Da, persoana a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia. 2. ☐ Nu, persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia. 3. Dacă ați bifat căsuța de la punctul 2 de mai sus, vă rugăm să confirmați existența unuia dintre următoarele elemente: ☐ 3.1a. persoana a fost citată personal la … (ziua/luna/anul) și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia și a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces; SAU ☐ 3.1b. persoana nu a fost citată personal, dar a primit efectiv prin alte mijloace o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, în așa fel încât s-a stabilit fără echivoc faptul că a avut cunoștință de procesul stabilit și a fost informată cu privire la faptul că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces; SAU ☐ 3.2. având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat, pentru a o apăra la proces și a fost într-adevăr apărată de avocatul respectiv la proces; SAU ☐ 3.3. persoanei i s-a înmânat personal decizia la … (ziua/luna/anul) și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și ☐ persoana a declarat în mod expres că nu contestă această decizie; SAU ☐ persoana nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător. 4. Dacă ați bifat caseta de la punctul 3.1b, 3.2 sau 3.3 de mai sus, vă rugăm să furnizați informații cu privire la modul în care a fost îndeplinită condiția relevantă: … … 2. Detalii privind durata pedepsei: 2.1. Durata totală a pedepsei (în zile): … 2.2. Perioada totală a pedepsei privative de libertate deja executate în raport cu pedeapsa în legătură cu care a fost emisă hotărârea judecătorească (în zile): … la data de (…) (specificați data pe baza căreia s-a făcut calculul: zz-ll-aaaa): … 2.3. Numărul de zile care urmează să fie dedus din durata totală a pedepsei din alte motive decât cel menționat la punctul 2.2 (de exemplu, amnistii, grațieri sau măsuri de clemență etc., deja acordate în legătură cu pedeapsa): …, la data de (…) (specificați data pe baza căreia s-a făcut calculul: zz-ll-aaaa): … 2.4. Data expirării pedepsei în statul emitent: ☐ Nu se aplică, deoarece persoana nu este reținută în prezent ☐ Persoana este reținută în prezent, iar pedeapsa, conform dreptului intern al statului emitent, va fi fost executată complet până la (specificați data: zz-ll-aaaa): … 3. Tipul pedepsei: ☐ pedeapsă privativă de libertate ☐ măsură privativă de libertate (vă rugăm să specificați): …

3.5. Informații suplimentare utile oferite de către statul emitent

Deși decizia-cadru nu impune acest lucru, practica arată că anumite documente legate de deținut sunt considerate un element complementar util care să însoțească cererea de transferare sau care poate fi comunicat statului de executare atunci când transferarea are loc în mod efectiv în vederea facilitării transferului deținutului. Aceste documente sunt: istoricul deținutului, evidența detenției deținutului, raportul de informații privind securitatea deținutului [a se vedea Cartea de resurse privind transferarea persoanelor condamnate a EuroPris (46)].

3.6. Transmitere

Autoritatea competentă a statului emitent va trebui să transmită hotărârea judecătorească sau o copie certificată pentru conformitate a acesteia, însoțită de certificat, direct autorității competente a statului de executare. Este necesară o înregistrare scrisă, astfel încât autoritatea competentă a statului de executare să poată stabili autenticitatea cererii. În cazul în care statul de executare solicită acest lucru, originalul hotărârii judecătorești sau o copie certificată pentru conformitate a acesteia, precum și originalul certificatului, se trimit acestuia. Toate comunicările oficiale se fac, de asemenea, în mod direct între respectivele autorități competente [articolul 5 alineatul (1)].

Hotărârea judecătorească sau o copie certificată pentru conformitate a acesteia, precum și a un certificat se pot transmite autorității competente din statul de executare prin orice mijloace care permit o înregistrare scrisă, prin poșta electronică sau fax, de exemplu, și în condiții care să îi permită statului de executare să stabilească autenticitatea acestor documente (considerentul 18).

Statul emitent transmite hotărârea judecătorească, însoțită de certificat, unui singur stat de executare o dată [articolul 5 alineatul (3)].

În cazul în care autoritatea competentă din statul de executare nu este cunoscută autorității competente din statul emitent, aceasta din urmă face toate demersurile necesare, inclusiv prin intermediul punctelor de contact ale RJE pentru a obține informațiile din partea statului de executare [articolul 5 alineatul (4)] (47).

Atunci când o autoritate din statul de executare care primește o hotărâre judecătorească însoțită de un certificat nu are nicio competență în recunoașterea acesteia și în luarea măsurilor necesare pentru executare, această autoritate transmite, din oficiu, hotărârea judecătorească însoțită de certificat autorității competente și informează în consecință autoritatea competentă din statul emitent [articolul 5 alineatul (5)].

3.7. Cerere de informații privind dispozițiile referitoare la posibila eliberarea înainte de termen sau condiționată

Executarea unei pedepse este reglementată de legea statului de executare. Autoritățile statului de executare sunt singurele competente să decidă cu privire la procedurile de executare și să stabilească toate măsurile aferente, inclusiv temeiurile pentru eliberarea înainte de termen sau condiționată [articolul 17 alineatul (1)].

Perioada pe care persoana condamnată o va petrece efectiv în închisoare va depinde în mare măsură de dispozițiile privind eliberarea înainte de termen și condiționată în statul de executare. Diferențele dintre statele membre sunt considerabile în această privință: de exemplu, în unele state membre, persoana condamnată este eliberată după executarea a două treimi din pedeapsă, în timp ce în alte state membre după executarea unei treimi din pedeapsă (48).

Statul de executare informează autoritatea competentă a statului emitent cu privire la dispozițiile aplicabile în ceea ce privește posibila eliberare înainte de termen sau condiționată. Statul emitent poate fi de acord cu aplicarea acestor dispoziții sau poate retrage certificatul [articolul 17 alineatul (3)].

Statele membre au posibilitatea de a prevedea ca orice hotărâre cu privire la eliberarea înainte de termen sau condiționată să poată lua în considerare acele dispoziții din dreptul național indicate de statul emitent în temeiul cărora persoana în cauză are dreptul la eliberare înainte de termen sau condiționată într-un anumit moment [articolul 17 alineatul (4)].

Se recomandă ca statul de executare să furnizeze statului emitent și persoanei condamnate o comunicare clară și o explicație a dispozițiilor sale aplicabile privind eliberarea condiționată. Acest lucru ar putea implica faptul că trebuie să fie furnizate informații mai detaliate privind modalitățile de executare decât doar dispozițiile legale aplicabile.

Informațiile privind eliberarea înainte de termen sau condiționată trebuie să fie furnizate în caseta (j) din certificat. Informații mai detaliate privind dispozițiile aplicabile referitoare la eliberarea înainte de termen sau condiționată pot fi furnizate în caseta (l) din certificat:

(j) Informații privind eliberarea înainte de termen sau condiționată: 1. În conformitate cu dreptul intern al statului emitent, persoana condamnată are dreptul să fie eliberată înainte de termen sau condiționat, după executarea: ☐ a jumătate din pedeapsă ☐ a două treimi din pedeapsă ☐ a altei perioade din pedeapsă (vă rugăm să specificați): 2. Autoritatea competentă a statului emitent solicită să fie informată cu privire la: ☐ dispozițiile aplicabile ale dreptului intern al statului de executare privind eliberarea înainte de termen sau condiționată a persoanei condamnate; ☐ începutul și sfârșitul perioadei eliberării înainte de termen sau condiționate. (l) Alte circumstanțe relevante pentru cauză (informații facultative): … …

3.8. Cerere de arest preventiv

În cazul în care persoana condamnată se află în statul de executare, la cererea statului emitent, statul de executare poate aresta persoana condamnată sau poate lua orice altă măsură pentru a se asigura că persoana condamnată nu părăsește teritoriul acestuia. O astfel de cerere de arestare poate fi formulată anterior sosirii hotărârii judecătorești și a certificatului sau înainte de a decide recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei. Durata pedepsei nu se prelungește ca rezultat al timpului petrecut în arest în baza arestului preventiv (articolul 14).

Această dispoziție permite statului care a pronunțat pedeapsa să se asigure că persoana condamnată nu se sustrage, de exemplu în timp ce așteaptă rezultatul examinării efectuate de statul de executare privind posibilitatea de a prelua executarea pedepsei.

Informațiile privind arestul preventiv trebuie să fie furnizate în caseta (e) din certificat:

(e) Cerere de arest preventiv formulată de statul emitent (în cazul în care persoana condamnată se află în statul de executare): ☐ Statul emitent solicită statului de executare să aresteze persoana condamnată sau să ia orice alte măsuri pentru a se asigura că persoana condamnată rămâne pe teritoriul său, până la pronunțarea hotărârii de recunoaștere și de executare a pedepsei. ☐ Statul emitent a solicitat deja statului de executare să aresteze persoana condamnată sau să ia orice alte măsuri pentru a se asigura că persoana condamnată rămâne pe teritoriul său, până la pronunțarea hotărârii de recunoaștere și de executare a pedepsei. Vă rugăm să specificați numele autorității statului emitent care a luat decizia privind cererea de arestare a persoanei (dacă este cazul și dacă informația este disponibilă): … … …

3.9. Retragerea certificatului

Statul emitent poate să retragă certificatul, justificând această retragere, atât timp cât executarea pedepsei nu a început încă în statul de executare (articolul 13). Statul emitent poate, într-adevăr, în temeiul articolului 17 alineatul (3), să solicite informații privind modalitățile de executare a pedepsei din statul de executare, iar acesta din urmă trebuie să răspundă acestei solicitări cu informații exacte. Apoi și, totuși, înainte de începerea executării pedepsei, statul emitent poate opta să retragă certificatul. În special, în cazul în care statul emitent consideră că transferarea ar duce la o eliberare prematură, acesta poate decide să nu transfere persoana în cauză și să retragă certificatul.

La retragerea certificatului, statul de executare nu mai dispune executarea pedepsei.

PARTEA II: RECUNOAȘTEREA HOTĂRÂRII JUDECĂTOREȘTI ȘI EXECUTAREA PEDEPSEI

4. Procedura pentru recunoaștere

4.1. Termenul pentru adoptarea deciziei privind recunoașterea și căile de atac împotriva deciziei de transferare

Decizia-cadru vizează instituirea unui nou sistem, simplificat și mai eficient, de transferare a pedepselor, menit să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară transfrontalieră. Prin urmare, aceasta prevede termenele în care transferul trebuie să aibă loc. Autoritatea competentă din statul de executare decide în cel mai scurt timp dacă recunoaște sau nu hotărârea judecătorească și dispune executarea pedepsei și informează statul emitent cu privire la aceasta, inclusiv cu privire la orice decizie de adaptare a pedepsei [articolul 12 alineatul (1)]. Decizia finală privind recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei ar trebui să se ia în termen de 90 de zile de la primirea hotărârii și a certificatului [articolul 12 alineatul (2)].

Termenul poate fi depășit numai în circumstanțe excepționale. Apoi, statul de executare ar trebui să informeze statul emitent fără întârziere și prin orice mijloace, menționând motivele întârzierii și timpul preconizat a fi necesar pentru luarea deciziei definitive [articolul 12 alineatul (3)].

Deși reprezintă o cauză comună faptul că toate statele membre ar trebui să se asigure că persoanele condamnate pot avea acces la drepturile legale și la căile de atac în conformitate cu dreptul lor național, statele membre ar trebui să asigure faptul că includerea căilor de atac în sistemul lor respectă importanța nedepășirii termenelor prevăzute în decizia-cadru (49).

În conformitate cu articolul 19 alineatul (1) din TFUE, statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul UE (a se vedea, de asemenea, articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a UE în ceea ce privește dreptul la o cale de atac eficientă).

Persoanele condamnate pot să introducă o cale de atac împotriva deciziei de recunoaștere și executare a hotărârii judecătorești În conformitate cu legislația din statul de executare. Statele membre ar trebui să se asigure că prin exercitarea acestor căi de atac nu se împiedică buna aplicare a deciziei-cadru și se respectă termenele. În general, în conformitate cu considerentul 22, decizia definitivă privind recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei, inclusiv orice procedură de recurs, se finalizează în termen de 90 de zile de la primirea hotărârii judecătorești și a certificatului.

Curtea de Justiție a hotărât, în contextul Deciziei-cadru 2002/584/JAI, că această decizie-cadru nu împiedică statele membre să prevadă un recurs de suspendare a executării deciziei autorității judiciare, cu condiția ca decizia definitivă să fie pronunțată în termenele prevăzute în Decizia-cadru 2002/584/JAI (50).

4.2. Cererea de traducere a hotărârii judecătorești

În general, nu se solicită traducerea hotărârii judecătorești [articolul 23 alineatul (2)]. Statul de executare poate totuși să solicite ca hotărârea judecătorească sau părțile esențiale ale acesteia să fie însoțite de o traducere. În acest scop, statele membre trebuie să fi depus mai întâi o declarație la Secretariatul General al Consiliului, prin care să indice că dorește să aibă posibilitatea de a formula o astfel de cerere [articolul 23 alineatul (3)]. În al doilea rând, o astfel de cerere poate fi formulată numai atunci când statul de executare consideră conținutul certificatului insuficient pentru a lua o decizie privind executarea pedepsei și, în cazul în care este necesar, în urma consultărilor dintre autoritățile competente ale statului de executare și ale statului emitent, pentru a se indica părțile esențiale din hotărârea judecătorească pentru care este necesară traducerea [articolul 23 alineatele (2) și (3)].

4.3. Amânarea

Decizia-cadru prevede amânarea opțională a (ne)recunoașterii atunci când certificatul este incomplet sau, în mod vădit, nu corespunde hotărârii judecătorești (articolul 11). Autoritatea competentă a statului de executare poate să stabilească un termen rezonabil pentru completarea sau corectarea certificatului [a se vedea articolul 9 alineatul (1) litera (a)].

4.4. Arestul preventiv

În cazul în care persoana condamnată se află în statul de executare, la cererea statului emitent, statul de executare poate aresta persoana condamnată sau poate lua orice altă măsură pentru a se asigura că persoana condamnată nu părăsește teritoriul acestuia. O astfel de cerere de arestare poate fi formulată anterior sosirii hotărârii judecătorești și a certificatului sau înainte de a decide recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei. Durata pedepsei nu se prelungește ca rezultat al timpului petrecut în arest în baza arestului preventiv (articolul 14).

Această dispoziție permite statului care a pronunțat pedeapsa să se asigure că persoana condamnată nu se sustrage, de exemplu în timp ce așteaptă rezultatul examinării efectuate de statul de executare privind posibilitatea de a prelua executarea pedepsei.

5. Decizia privind recunoașterea și executarea

5.1. Obligația generală de recunoaștere și executare

Autoritatea competentă din statul de executare are obligația de a recunoaște o hotărâre judecătorească transmisă și trebuie să ia toate măsurile necesare pentru executarea pedepsei, cu excepția cazurilor în care decide să invoce unul dintre temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare [articolul 8 alineatul (1)].

5.2. Consimțământul statului de executare

Consimțământul statului de executare este o cerință prealabilă în toate situațiile care nu sunt acoperite de articolul 4 alineatul (1) literele (a) sau (b), de exemplu, în cazul cetățenilor care nu trăiesc pe teritoriul statului de executare și nici nu vor fi expulzați pe teritoriul acestuia sau persoanele care își au reședința în statul de executare, fără să fie cetățeni ai acestui stat [articolul 4 alineatul (1) litera (c)]. În acest caz, trebuie să aibă loc o consultare obligatorie între autoritățile competente ale statului emitent și ale statului de executare, iar statul de executare are dreptul de a refuza cooperarea, nedându-și acordul privind transferarea (considerentul 8).

Fiecare stat membru poată să facă excepție de la această regulă redactând o declarație prin care indică faptul că nu este necesar consimțământul său prealabil pentru transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului [articolul 4 alineatul (7)] dacă persoana condamnată:

(a) trăiește și a avut reședința legală în mod continuu pe o perioadă de cel puțin cinci ani în statul de executare și își va păstra dreptul de ședere permanentă în respectivul stat (51); și/sau

(b) este cetățean al statului de executare în alte cazuri decât cele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) literele (a) și (b).

Această declarație este valabilă în relațiile sale cu alte state membre care au transmis aceeași notificare la data adoptării deciziei-cadru sau la orice dată ulterioară [articolul 4 alineatul (7)].

La punerea în aplicare a prezentei decizii-cadru, statele membre adoptă măsuri, luând în considerare în special scopul de a facilita reabilitarea socială a persoanei condamnate, care constituie baza pentru deciziile autorităților lor competente de a consimți sau nu la transmiterea hotărârii judecătorești și a certificatului în situații în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (c) [articolul 4 alineatul (6)].

Declarațiile făcute în temeiul articolului 4 alineatul (7) pot fi consultate pe site-ul RJE (52).

5.3. Lista celor 32 de infracțiuni pentru care nu se aplică verificarea dublei incriminări

Autoritatea de executare ar trebui să verifice dacă oricare dintre infracțiuni a fost încadrată de către autoritatea emitentă în cele 32 de categorii de infracțiuni enumerate la articolul 7 alineatul (1). Autoritatea de executare poate verifica dubla incriminare doar în cazul infracțiunilor care nu fac parte din lista celor 32 de infracțiuni.

Trebuie subliniat că, pentru evaluarea condițiilor prevăzute la articolul 7 alineatul (1), este relevantă doar definiția noțiunii de infracțiune și limita superioară a pedepsei din legislația statului membru emitent. Autoritatea de executare trebuie să recunoască ceea ce a indicat autoritatea emitentă în certificat.

În conformitate cu decizia-cadru, statele membre au posibilitatea de a aplica în continuare testul dublei incriminări, și în cazul celor 32 de categorii de infracțiuni. Pentru ca această excepție să se aplice, trebuie să fie notificată o declarație Secretariatului General al Consiliului la data adoptării instrumentului sau în orice etapă ulterioară pe care statul membru în cauză o consideră adecvată. De asemenea, aceste declarații pot fi retrase de către statul membru în orice moment [articolul 7 alineatul (4)]. Numeroase state membre au făcut declarații care permit verificarea dublei incriminări pentru toate infracțiunile (a se vedea nota de subsol 14).

În hotărârea pe care a pronunțat-o în cauza C-289/15, Grundza (53), Curtea de Justiție a interpretat articolul 7 alineatul (3) și articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia-cadru (și anume, modul în care trebuie să fie evaluată condiția dublei incriminări). Curtea de Justiție a hotărât astfel:

„38. (…) în cadrul aprecierii dublei incriminări, autorității competente din statul de executare îi revine sarcina de a verifica dacă elementele de fapt care stau la baza infracțiunii, astfel cum sunt reflectate în hotărârea judecătorească pronunțată de autoritatea competentă din statul emitent, ar fi de asemenea, ca atare, în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul statului de executare, pasibile de o sancțiune penală pe acest teritoriu. (…) 49. (…) în cadrul aprecierii dublei incriminări, autoritatea competentă din statul de executare nu trebuie să verifice dacă interesul protejat de statul emitent a fost încălcat, ci dacă, în ipoteza în care încălcarea respectivă s-ar fi produs pe teritoriul statului membru în care se află respectiva autoritate, un interes similar, protejat de dreptul național al acestui stat, ar fi fost considerat lezat.”

5.4. Adaptarea pedepsei

Deoarece decizia-cadru se bazează pe încrederea reciprocă în sistemele juridice ale altor state membre, hotărârea instanței din statul emitent ar trebui să fie respectată și, în principiu, nu ar trebui să existe nicio revizuire sau adaptare a acesteia [articolul 8 alineatul (1)] (54). Există două excepții de la acest principiu al așa-numitei „executări continue” (55), ambele rezultând din incompatibilitatea pedepsei impuse în statul emitent, în ceea ce privește durata sau natura, cu legislația statului de executare:

1. Durata pedepsei diferă: atunci când pedeapsa pronunțată de statul emitent este incompatibilă cu legislația statului de executare în ceea ce privește durata acesteia, statul de executare poate să o adapteze în cazul în care aceasta depășește limita superioară prevăzută pentru infracțiuni similare în dreptul național al statului de executare (de exemplu, transferarea executării unei pedepse de 14 ani pentru infracțiuni legate de droguri în cazul cărora dreptul național al statului de executare prevede o limită superioară a pedepsei de 12 ani). Totuși, pedeapsa adaptată nu poate fi mai puțin decât limita superioară a pedepsei prevăzute pentru infracțiuni similare în legislația statului de executare [articolul 8 alineatul (2)].

2. Natura pedepsei diferă: atunci când pedeapsa pronunțată de statul emitent este incompatibilă cu legislația statului de executare în ceea ce privește natura acesteia, statul de executare poate decide să o adapteze la pedeapsa sau măsura prevăzută pentru infracțiuni similare în legislația sa (de exemplu, o pedeapsă pe viață poate fi adaptată la o pedeapsă de 20 de ani). Autoritatea competentă a statului de executare trebuie, totuși, să se asigure că pedeapsa sau măsura adaptată corespunde cât mai îndeaproape posibil pedepsei inițiale pronunțate în statul emitent. În plus, este imposibil ca autoritatea competentă a statului de executare să transforme pedeapsa inițială într-o sancțiune pecuniară [articolul 8 alineatul (3)].

În ambele situații, atunci când adaptarea este considerată necesară, autoritatea competentă a statului de executare informează în cel mai scurt timp autoritatea competentă a statului emitent cu privire la decizia sa de adaptare a pedepsei [articolul 12 alineatul (1)].

În cazul în care statul emitent nu este de acord cu adaptarea pedepsei, acesta poate decide să retragă certificatul (articolul 13).

Pedeapsa adaptată nu este, prin natura sau durata sa, mai dură decât sancțiunea pronunțată în statul emitent [articolul 8 alineatul (4)].

Atât timp cât executarea pedepsei nu a început încă în statul de executare, statul emitent are posibilitatea de a retrage certificatul, în cazul în care consideră că decizia de adaptare a pedepsei contravine intențiilor sale inițiale pentru transferarea persoanei condamnate [articolul 12 alineatul (1) coroborat cu articolul 13].

Articolul 8 alineatele (2) și (3) se referă la adaptarea pedepsei care a fost pronunțată inițială de statul emitent. Prin urmare, dispozițiile privind adaptarea pedepsei nu acoperă mecanismele pentru eliberarea înainte de termen sau condiționată, deoarece acestea se referă la executarea pedepsei. Regimul pentru executarea pedepsei este prevăzut la articolul 17 (a se vedea secțiunea 7.3 de mai jos).

5.5. Motivele de nerecunoaștere și de neexecutare

Obligația generală de recunoaștere și executare a hotărârii judecătorești care a fost transmisă [consacrată în articolul 8 alineatul (1)] este limitată de motivele de nerecunoaștere și neexecutare, adică de motivele de refuz (articolul 9. Este important de observat că aceste motive sunt singurele pe care autoritatea de executare le poate invoca drept temei pentru neexecutare. Curtea de Justiție a clarificat, în legătură cu Decizia-cadru 2002/584/JAI, că lista motivelor de refuz este exhaustivă (56).

Motivele de refuz ar trebui să fie puse în aplicare ca fiind facultative pentru autoritatea competentă. Articolul 9 prevede în mod clar că autoritatea competentă „poate” refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, ceea ce înseamnă că autoritatea de executare competentă dispune în continuare de o marjă de apreciere pentru a evalua de la caz la caz pertinența invocării unui motiv de refuz (57).

Autoritatea competentă a statului de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care se aplică unul sau mai multe dintre următoarele motive de nerecunoaștere și neexecutare:

5.5.1. Certificat incomplet sau incorect [articolul 9 alineatul (1) litera (a)]

Certificatul menționat la articolul 4 este incomplet sau, în mod vădit, nu corespunde hotărârii judecătorești și nu a fost completat sau corectat într-un termen rezonabil stabilit de către autoritatea competentă a statului de executare.

5.5.2. Neîndeplinirea criteriilor de transmitere [articolul 9 alineatul (1) litera (b)]

Nu sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (1). A se vedea explicația suplimentară din secțiunea 2.3.1.

5.5.3. Non bis in idem [articolul 9 alineatul (1) litera (c)]

Executarea pedepsei ar contraveni principiului non bis in idem.

Curtea de Justiție a pronunțat mai multe hotărâri în cauze referitoare la interpretarea principiului non bis in idem în ceea ce privește articolul 54 din CAAS. Aceste hotărâri se aplică Deciziei-cadru 2002/584/JAI în temeiul hotărârii din cauza C-261/09, Mantello (58) și clarifică noțiuni precum „hotărâre definitivă”, „aceleași fapte” și „pedeapsa să fi fost executată”. În cauza C-129/14 PPU Spasic (59), Curtea de Justiție s-a pronunțat în sensul că articolul 54 din CAAS, ca atare, este compatibil cu articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a UE, unde este consacrat principiul ne bis in idem.

Articolul 54 din CAAS

„O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într-un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a UE

Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”

5.5.4. Lipsa dublei incriminări [articolul 9 alineatul (1) litera (d)]

În cazul menționat la articolul 7 alineatul (3) și, dacă statul de executare a făcut o declarație în temeiul articolului 7 alineatul (4), în cazul menționat la articolul 7 alineatul (1), autoritatea competentă a statului de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească dacă aceasta se referă la fapte care nu ar constitui o infracțiune în temeiul legislației statului de executare.

Astfel, acest motiv de refuz se referă la:

1. infracțiunile care nu se încadrează într-una dintre cele 32 de categorii de infracțiuni enumerate la articolul 7 alineatul (1);

2. infracțiunile care se încadrează în una dintre cele 32 de categorii de infracțiuni enumerate la articolul 7 alineatul (1), dar sunt pedepsite în statul emitent doar cu o pedeapsă privativă de libertate sau cu o măsură de siguranță privativă de libertate a cărei limită superioară este de mai puțin de trei ani; sau

3. toate infracțiunile – atunci când a fost făcută o declarație în temeiul articolului 7 alineatul (4).

În privința infracțiunilor în materie de taxe sau impozite, de vamă și de schimb, recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești nu poate fi refuzată pe motivul că legislația statului de executare nu impune același tip de taxe sau impozite sau nu conține același tip de reglementări în materie de taxe sau impozite, de vamă sau de schimb ca legislația statului emitent.

În hotărârea sa pronunțată în cauza C-289/15 Grundza, Curtea de Justiție a clarificat modul în care trebuie evaluată condiția dublei incriminări (a se vedea secțiunea 5.3).

5.5.5. Executarea pedepsei prescrise [articolul 9 alineatul (1) litera (e)]

Executarea pedepsei este deja prescrisă în conformitate cu legislația statului de executare.

5.5.6. Imunitatea prevăzută de legislația statului de executare [articolul 9 alineatul (1) litera (f)]

Legislația statului de executare prevede imunitatea, ceea ce face imposibilă executarea pedepsei.

5.5.7. Vârsta de la care se poate antrena răspunderea penală [articolul 9 alineatul (1) litera (g)]

Pedeapsa a fost aplicată unei persoane care, în temeiul legislației statului de executare, datorită vârstei sale, nu putea răspunde penal pentru faptele cu privire la care s-a emis hotărârea judecătorească.

În legislația statelor membre se definește diferit vârsta minimă de la care se antrenează răspunderea penală. Acest motiv de neexecutare se aplică dacă, din cauza vârstei sale, în statul membru de executare persoana căutată ar putea face doar obiectul procedurilor civile sau administrative, dar nu și al procedurilor penale.

Curtea de Justiție a clarificat, în contextul Deciziei-cadru 2002/584/JAI (60), că autoritatea judiciară de executare trebuie (61) să refuze predarea persoanelor minor care, potrivit dreptului statului membru de executare, nu au vârsta necesară pentru a răspunde penal pentru faptele aflate la originea mandatului european de arestare. Pentru a aprecia acest lucru, autoritatea judiciară trebuie numai să verifice dacă persoana vizată a împlinit vârsta minimă pentru a răspunde penal, în statul membru de executare, pentru faptele aflate la originea MEA. Autoritatea nu trebuie să ia în considerare nicio condiție suplimentară referitoare la o evaluare personalizată, de care dreptul acestui stat membru condiționează în mod concret urmărirea penală sau condamnarea unei persoane minore.

5.5.8. Pedeapsa rămasă de executat este prea scurtă [articolul 9 alineatul (1) litera (h)]

În momentul în care autoritatea competentă a statului de executare primește hotărârea judecătorească, rămân de executat mai puțin de șase luni din pedeapsă.

Având în vedere termenele maxime de 120 de zile [90 de zile pentru adoptarea deciziei definitive privind recunoașterea hotărârii judecătorești, a se vedea articolul 12 alineatul (2) + 30 de zile pentru transferarea persoanei condamnate, a se vedea articolul 15 alineatul (1)] prevăzute în decizia-cadru, o transferare nu poate fi considerată adecvată de către statul de executare dacă pedeapsa rămasă de executat este mai mică de 6 luni. În această privință este relevant momentul în care hotărârea judecătorească a fost primită de statul de executare.

5.5.9. Procese în contumacie [articolul 9 alineatul (1) litera (i)]

Decizia-cadru 2009/299/JAI