COMUNICAREA COMISIEI

Notă de orientare referitoare la Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice

Partea a doua – Drepturile cetățenilor

(2020/C 173/01)

Prezenta notă de orientare are un rol pur informativ și nu completează Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice.

Deși prezenta notă de orientare a fost elaborată de personalul Comisiei Europene, opiniile incluse în nota de orientare nu ar trebui să fie interpretate ca exprimând o poziție oficială a Comisiei Europene.

Obiectivul general al părții a doua a Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (acordul) este acela de a proteja drepturile cetățenilor derivate din dreptul Uniunii Europene și exercitate de cetățenii Uniunii care își au reședința sau lucrează în Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (UK) și de resortisanții Regatului Unit care își au reședința sau lucrează în UE și de membrii de familie ai acestora până la încheierea perioadei de tranziție prevăzute în acord, precum și de a acorda garanții eficace, executorii și nediscriminatorii în acest scop.

1. TITLUL I – DISPOZIȚII GENERALE

Articolele 9, 10 și 11 din acord stabilesc împreună domeniul de aplicare personal și teritorial în sensul aplicării titlului II din partea a doua a acordului referitor la drepturile și obligațiile legate de ședere, la documente de ședere, la drepturile lucrătorilor și ale lucrătorilor independenți, precum și la calificările profesionale (titlul III privind coordonarea sistemelor de securitate socială are propriul său domeniu de aplicare personal).

Beneficiarii titlului II al acordului sunt cetățeni ai Uniunii și resortisanți ai Regatului Unit care și-au exercitat dreptul de ședere sau la muncă în conformitate cu dreptul Uniunii înainte de încheierea perioadei de tranziție și care au continuat să facă acest lucru și după încheierea perioadei respective, precum și membrii de familie ai acestora.

Definițiile pentru termenii „cetățean al Uniunii” și „resortisant al Regatului Unit” sunt prevăzute la articolul 2 literele (c) și (d) din acord.

Trimiterile din prezenta notă de orientare la drepturile de liberă circulație în cadrul Uniunii sau la normele Uniunii includ drepturile prevăzute: la articolele 21, 45 și 49 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE); în Directiva 2004/38/CE privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora (Directiva 2004/38/CE) și în Regulamentul (UE) nr. 492/2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii [Regulamentul (UE) nr. 492/2011].

1.1. Articolul 9 – Definiții

1.1.1. Articolul 9 litera (a): Membri de familie

1.1.1.1. Articolul 9 litera (a) punctul (i): Membri de familie „în sens restrâns”

Membrii de familie „în sens restrâns” sunt definiți prin trimitere la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE. Această dispoziție se aplică, de asemenea, cu privire la membrii de familie ai lucrătorilor salariați și independenți, inclusiv ai lucrătorilor frontalieri (cauzele conexate C-401/15-C-403/15, Depesme și Kerrou).

Astfel cum prevede dreptul Uniunii, în principiu, membrii de familie ai cetățenilor Uniunii nu beneficiază de un drept autonom la liberă circulație și ședere (cu excepția cazului în care sunt ei înșiși cetățeni ai Uniunii sau au dobândit un drept de ședere autonom ca urmare a relației lor cu un cetățean al Uniunii, sursa drepturilor lor la liberă circulație). În mod similar, membrii de familie nu beneficiază de drepturi în temeiul acordului fără ca aceste drepturi să fie derivate de la titularul dreptului – o persoană care intră sub incidența articolului 10 alineatul (1) literele (a)-(d) din acord.

Singura excepție o constituie membrii de familie care intră sub incidența articolului 10 alineatul (1) litera (f) și care își au reședința în statul-gazdă „în mod independent” la încheierea perioadei de tranziție deoarece dreptul lor de ședere în temeiul dreptului Uniunii la acel moment nu mai era condiționat de continuarea calității de membru de familie al unui cetățean al Uniunii care își exercită în prezent drepturile recunoscute prin tratat în statul-gazdă.

1.1.1.2. Articolul 9 litera (a) punctul (ii): Resortisanți ai unei țări terțe care au în îngrijire un cetățean al Uniunii aflat în întreținere

Curtea de Justiție a Uniunii Europene (CJUE) a recunoscut că, în anumite situații, și alte persoane ar trebui să aibă drept de ședere, în special în cazul în care prezența acestor persoane este efectiv necesară pentru ca cetățenii Uniunii să poată beneficia de dreptul de ședere în temeiul dreptului Uniunii.

Cel mai relevant exemplu este acela al unui cetățean minor mobil al UE cu un părinte care nu este cetățean al Uniunii. Dreptul de ședere al cetățeanului Uniunii este evident în temeiul dreptului Uniunii, însă părintele în întreținerea căruia se află cetățeanul Uniunii nu intră în domeniul de aplicare al articolului 2 punctul 2 litera (d) din Directiva 2004/38/CE, care se aplică părinților care se află în întreținerea cetățeanului Uniunii (aici situația este inversă). În cauza C-200/02, Chen, CJUE a hotărât că un astfel de părinte are drept de ședere în statul-gazdă pentru a susține dreptul de ședere al copilului minor care este cetățean al Uniunii.

Articolul 9 litera (a) punctul (ii) are o sferă mai largă decât cea pe care o evocă trimiterea la părinții care asigură îngrijirea efectivă utilizată de CJUE în cauza Chen (în care a fost în discuție doar dreptul de ședere al mamei copilului) și este formulat într-o manieră mai transparentă, care permite includerea și a altor persoane în afară de părinții care asigură îngrijirea efectivă [de exemplu, și frații/surorile copilului minor care au același (aceiași) (părinți) care asigură îngrijirea efectivă ca cetățeanul minor al Uniunii].

1.1.2. Articolul 9 litera (b): Lucrători frontalieri

Lucrătorii frontalieri sunt persoanele care se încadrează în definiția dată de CJUE pentru termenul „lucrători” și care, în același timp, nu își au reședința în statul în care sunt „lucrători” în condițiile prevăzute la articolul 13 din acord.

Sunt vizați atât lucrătorii frontalieri salariați (articolul 45 din TFUE), cât și cei independenți (articolul 49 din TFUE) (a se vedea cauza C-363/89, Roux, și orientările pentru articolele 24 și 25).

1.1.2.1. Definiția unui lucrător salariat sau a unui lucrător independent

Nici legislația primară, nici legislația secundară a Uniunii nu oferă o definiție a termenului „lucrător” sau „lucrător independent”.

Conform jurisprudenței CJUE, noțiunea de „lucrător” are un sens specific din perspectiva liberei circulații în Uniune, (de exemplu, cauza C-66/85, Lawrie-Blum) și trebuie să i se acorde o interpretare amplă (cauza C-139/85, Kempf).

Nu este posibilă aplicarea unor definiții naționale divergente (de exemplu, definiția dată lucrătorului în legislația națională a muncii) care ar fi mai restrictive.

CJUE a definit „lucrătorul” salariat ca fiind „o persoană care exercită o activitate reală și efectivă sub îndrumarea altei persoane, activitate pentru care este remunerată, cu excepția activităților desfășurate la o scară atât de redusă încât ar putea fi considerate ca fiind doar marginale și auxiliare” (cauzele C-138/02, Collins, C-456/02, Trojani, sau C-46/12, LN).

Caracteristicile esențiale ale unui raport de muncă sunt următoarele:

— într-o anumită perioadă, o persoană îndeplinește prestații (a se vedea, de exemplu, cauzele C-139/85, Kempf, C-344/87, Bettray, C-171/88, Rinner-Kühn, C-1/97, Birden, C-102/88, Ruzius-Wilbrink);

— pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia (cauzele C-152/73, Sotgiu, C-196/87, Steymann, C‐344/87, Bettray, C-151/04, Nadin);

— în schimbul cărora primește o remunerație (a se vedea, de exemplu, cauzele C-196/87, Steymann, C-344/87, Bettray, C-27/91, Hostellerie Le Manoir, C-270/13, Haralambidis).

Condiția unei legături de subordonare diferențiază „lucrătorii” de „lucrătorii independenți”. Munca într-un raport de subordonare este caracterizată prin stabilirea de către angajator a activității, a remunerației și a condițiilor de muncă (cauza C-268/99, Jany).

1.1.3. Articolul 9 litera (c): Statul-gazdă

Această dispoziție face o distincție între cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit. Statul-gazdă este definit în mod diferit pentru cele două grupuri.

Pentru resortisanții Regatului Unit, statul-gazdă este statul membru al UE, astfel cum este definit la articolul 2 litera (b) din acord, în care aceștia își exercită dreptul de ședere în conformitate cu normele Uniunii privind libera circulație. Regatul Unit nu poate, în temeiul acordului, să devină stat-gazdă pentru resortisanții Regatului Unit – acest lucru înseamnă că resortisanții Regatului Unit care și-au avut reședința în Regatul Unit înainte de încheierea perioadei de tranziție în conformitate cu drepturile prevăzute de dreptul Uniunii (ca beneficiari ai jurisprudenței bazate pe hotărârile pronunțate de CJUE în cauza C-34/09, Ruiz Zambrano, sau C-370/90, Singh) nu devin beneficiari cu titlu personal ai acordului.

Pentru cetățenii Uniunii, statul-gazdă este Regatul Unit, astfel cum este definit la articolul 3 alineatul (1) din acord. Cetățenii Uniunii nu devin beneficiari cu titlu personal ai acordului în niciun stat membru al UE, indiferent dacă acesta este sau nu statul membru a cărui naționalitate o dețin.

1.1.3.1. „[Ș]i-au exercitat dreptul de ședere în Regatul Unit în conformitate cu dreptul Uniunii”

Exercitarea dreptului de ședere înseamnă că un cetățean al Uniunii sau un resortisant al Regatului Unit își are reședința în mod legal în statul-gazdă în conformitate cu dreptul Uniunii privind libera circulație înainte de încheierea perioadei de tranziție.

Sunt acoperite toate situațiile posibile în care dreptul de ședere rezultă din normele Uniunii privind libera circulație.

Printre acestea se numără dreptul de ședere, indiferent dacă este un drept de ședere permanentă, indiferent de durata sa (de exemplu, este suficientă sosirea în statul-gazdă cu o săptămână înainte de încheierea perioadei de tranziție și șederea în statul-gazdă respectiv ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă în temeiul articolului 45 din TFUE) și indiferent de calitatea în care sunt exercitate aceste drepturi (ca lucrător, lucrător independent, student, persoane aflate în căutarea unui loc de muncă etc.).

Este suficient ca dreptul de ședere să fi fost exercitat în conformitate cu condițiile pe care dreptul Uniunii le stabilește pentru dreptul de ședere (cauza C-162/09, Lassal, sau cauzele conexate C-424 și 425/10, Ziolkowski și Szeja).

Deținerea unui document de ședere nu este o condiție prealabilă pentru șederea legală în conformitate cu dreptul Uniunii, deoarece, în temeiul dreptului Uniunii, dreptul de ședere este conferit în mod direct prin tratat cetățenilor Uniunii și nu depinde de îndeplinirea anumitor proceduri administrative (considerentul 11 din Directiva 2004/38/CE). Pe de altă parte, deținerea unui document de ședere eliberat în temeiul dreptului Uniunii nu face, în sine, ca șederea să fie conformă cu dreptul Uniunii (cauza C-325/09, Dias).

1.1.3.2. „[Î]nainte de încheierea perioadei de tranziție și continuă să își aibă reședința în Regatul Unit și după încheierea perioadei de tranziție”

Aceste noțiuni, care ar trebui să fie citite împreună, includ o marcă temporală care impune ca șederea în conformitate cu dreptul Uniunii să fie considerată valabilă în sensul părții a doua din acord numai atunci când această ședere este „continuă” la încheierea perioadei de tranziție (31 decembrie 2020).

Normele privind continuitatea șederii sunt abordate în continuare în articolul 11 din acord.

Perioadele de ședere anterioare care au expirat înainte de încheierea perioadei de tranziție (de exemplu, ședere în perioada 1980-2001) sau perioadele de ședere care încep numai după încheierea perioadei de tranziție nu fac obiectul acestei dispoziții.

1.1.4. Articolul 9 litera (d): Statul de desfășurare a activității profesionale

Statul de desfășurare a activității profesionale este relevant doar în scopul identificării domeniului de aplicare teritorial al drepturilor lucrătorilor frontalieri.

Persoanele care își au reședința în statul în care își desfășoară activitatea profesională nu sunt considerate lucrători frontalieri.

1.1.5. Articolul 9 litera (e): Încredințare

Expresia „încredințare” este definită prin trimitere la articolul 2 alineatul (9) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești (Regulamentul Bruxelles IIa).

Această dispoziție acoperă încredințarea dobândită prin hotărâre judecătorească, în temeiul legii sau printr-un acord în vigoare.

1.2. Articolul 10 – Domeniul de aplicare personal

1.2.1. Cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit: alineatul (1) literele (a)-(d)

Definițiile pentru termenii „cetățeni ai Uniunii” și „resortisanți ai Regatului Unit” sunt prevăzute la articolul 2 literele (c) și (d) din acord

CJUE a oferit orientări speciale în jurisprudență cu privire la drepturile persoanelor cu dublă cetățenie. Această jurisprudență este importantă pentru a stabili cazurile în care o persoană cu dublă cetățenie intră sub incidența acordului și cazurile în care dubla cetățenie conduce la o situație pur internă.

Persoanele cu dublă cetățenie UE/UE (de exemplu, o persoană care deține atât cetățenie cehă, cât și slovacă) sau persoanele cu dublă cetățenie UE/țară terță (de exemplu, o persoană care deține atât cetățenie cehă, cât și japoneză) care își au reședința în Regatul Unit la încheierea perioadei de tranziție intră în mod clar în domeniul de aplicare personal al acordului ca cetățeni ai Uniunii.

Persoanele cu dublă cetățenie UE/Regatul Unit, fie că au dobândit-o prin naștere sau prin naturalizare, intră sub incidența acordului dacă, până la încheierea perioadei de tranziție, și-au exercitat drepturile de ședere și de liberă circulație în statul-gazdă a cărui naționalitate o dețin (cauza C-165/16, Lounes). Persoanele cu dublă cetățenie UE/Regatul Unit, fie că au dobândit-o prin naștere sau prin naturalizare, intră de asemenea sub incidența acordului dacă, până la încheierea perioadei de tranziție, și-au exercitat drepturile de ședere și de liberă circulație într-un alt stat membru decât cel a cărui naționalitate o deține persoana în cauză (fără a aduce atingere drepturilor pe care le au acestea în calitate de cetățeni mobili ai UE în temeiul dreptului Uniunii privind libera circulație a cetățenilor Uniunii).

Persoanele cu dublă cetățenie UE/Regatul Unit care au dobândit cetățenia statului-gazdă chiar și după încheierea perioadei de tranziție intră sub incidența acordului prin analogie cu cauza C-165/16, Lounes.

Persoanele cu dublă cetățenie UE/Regatul Unit care nu și-au exercitat niciodată drepturile de liberă circulație în temeiul articolului 21, 45 sau 49 din TFUE (precum în cauza C-434/09, McCarthy) nu intră sub incidența acordului.

1.2.2. În afara domeniului de aplicare

1.2.2.1. Lucrători detașați

Persoanele care se bazează exclusiv pe drepturile care decurg din articolul 56 din TFUE nu intră sub incidența acordului [a se vedea, de asemenea, orientările privind articolul 30 alineatul (1) litera (e) din titlul III al acordului].

Acordul nu conferă lucrătorilor detașați niciun drept de a rămâne în statul-gazdă după încheierea perioadei de tranziție.

1.2.2.2. Drepturi care decurg din cetățenia Uniunii: Cauza C-34/09, Ruiz Zambrano

Cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit ale căror drepturi în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție se bazează pe faptul că erau cetățeni ai Uniunii în conformitate cu definiția de la articolul 20 din TFUE nu intră în domeniul de aplicare al acordului.

Prin urmare, nici membrii lor de familie nu intră în domeniul de aplicare al acordului și aceștia vor fi supuși normelor în vigoare din statul-gazdă.

1.2.2.3. Dreptul la reîntregirea familiei al cetățenilor Uniunii și al resortisanților Regatului Unit care se întorc: cauza C-370/90, Singh

Cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit care intră sub incidența acestei jurisprudențe nu fac obiectul acordului. Prin urmare, nici membrii lor de familie nu fac obiectul acordului. Statutul de rezident al membrilor de familie ai resortisanților Regatului Unit care se întorc în Regatul Unit sau ai cetățenilor Uniunii care se întorc în statul membru ai cărui resortisanți sunt va fi reglementat de legislația din Regatul Unit sau, respectiv, de dreptul Uniunii.

1.2.3. Articolul 10 alineatele (1)-(4): Membri de familie

Alineatele (1)-(4) de la articolul 10 stabilesc persoanele care intră în domeniul de aplicare al acordului în baza legăturilor lor de familie cu titularul de drepturi [o persoană care intră sub incidența oricărei dispoziții a articolului 10 alineatul (1) literele (a)-(d) din acord].

În temeiul Directivei 2004/38/CE, acordul face o distincție între două categorii de „membri de familie” – membrii de familie „în sens restrâns” [definiți la articolul 9 litera (a) din acord, corespunzând articolului 2 punctul 2 din Directiva 2004/38/CE] și membrii de familie „în sens larg” [care intră sub incidența articolului 10 alineatele (2)-(5) din acord, corespunzând articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE].

1.2.3.1. Articolul 10 alineatul (1) litera (e) punctul (i): Membri de familie „în sens restrâns” care își au reședința în statul-gazdă

Această dispoziție vizează membrii de familie „în sens restrâns” [definiți la articolul 9 litera (a) din acord] care și-au avut reședința în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție în calitate de membri de familie ai unui cetățean al Uniunii care își exercită drepturile de liberă circulație în cadrul Uniunii în statul-gazdă.

1.2.3.2. Articolul 10 alineatul (1) litera (e) punctul (ii): Membri de familie „în sens restrâns” care își au reședința în afara statului-gazdă

Membrii de familie care intră sub incidența articolului 10 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) nu s-au mutat în statul-gazdă înainte de încheierea perioadei de tranziție. Aceștia se pot alătura titularului de drepturi în statul-gazdă în orice moment după încheierea perioadei de tranziție.

Membrii de familie în cauză sunt direct înrudiți [și anume, intră sub incidența articolului 2 punctul 2 din Directiva 2004/38/CE în calitate de soț/soție, partener înregistrat sau ascendenți direcți] cu titularul de drepturi la încheierea perioadei de tranziție. Descendenții direcți născuți înainte de încheierea perioadei de tranziție intră, de asemenea, sub incidența articolului 10 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din acord, în timp ce descendenții direcți născuți după încheierea perioadei de tranziție intră sub incidența articolului 10 alineatul (1) litera (e) punctul (iii) din acord.

În plus, membrii de familie în cauză îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE în momentul în care solicită dreptul de ședere în statul-gazdă în temeiul acordului.

Acest lucru înseamnă, de exemplu, că o persoană care solicită intrarea în calitate de soț/soție al/a unui titular de drepturi în 2025 va fi eligibilă în temeiul acordului dacă a fost căsătorită cu titularul de drepturi la încheierea perioadei de tranziție și încă este căsătorită în 2025.

Copilul unui titular de drepturi, care nu împlinise vârsta de 21 de ani la încheierea perioadei de tranziție, va fi eligibil pentru a se alătura titularului de drepturi în temeiul acordului dacă este în continuare copilul unui titular de drepturi atunci când solicită să se alăture titularului de drepturi în statul-gazdă și încă nu a împlinit vârsta de 21 de ani sau se află în întreținerea titularului de drepturi.

Un părinte al unui titular de drepturi va fi eligibil să se alăture titularului de drepturi în temeiul acordului dacă se află în întreținerea titularului de drepturi atunci când solicită să se alăture titularului de drepturi în statul-gazdă.

1.2.3.3. Articolul 10 alineatul (1) litera (e) punctul (iii): Copii viitori

Persoanele care sunt fiii naturali (fiicele naturale), născuți (născute) după încheierea perioadei de tranziție ai (ale) titularului de drepturi sau sunt adoptate de acesta după încheierea perioadei de tranziție sunt protejate de dispozițiile articolului 10 alineatul (1) litera (e) punctul (iii) din acord.

Pentru a fi eligibili pentru a se alătura titularului de drepturi în statul-gazdă, acești copii viitori vor trebui să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 2 punctul 2 litera (c) din Directiva 2004/38/CE atunci când solicită să se alăture titularului de drepturi în statul-gazdă, și anume să nu fi împlinit vârsta de 21 de ani sau să se afle în întreținerea acestuia.

Articolul 10 alineatul (1) litera (e) punctul (iii) din acord se aplică în oricare dintre următoarele situații:

(a) ambii părinți sunt titulari de drepturi: nu există cerințe formale pentru ca părinții să aibă drepturi exclusive sau comune privind încredințarea copilului;

(b) un părinte este titular de drepturi, iar celălalt este resortisant al statului-gazdă (de exemplu, un cuplu format dintr-un cetățean polonez și unul britanic, care își are reședința în Polonia): nu există cerințe formale pentru ca părinții să aibă drepturi exclusive sau comune privind încredințarea copilului (această dispoziție nu impune ca părintele care nu este titular de drepturi să își aibă reședința în statul-gazdă);

(c) un părinte este titular de drepturi (această dispoziție acoperă toate situațiile în care copilul are un singur părinte care este titular de drepturi, cu excepția cazului în care părintele a pierdut încredințarea copilului. Această dispoziție vizează familiile cu doi părinți, de exemplu un copil născut în urma căsătoriei unui titular de drepturi după încheierea perioadei de tranziție cu un cetățean al Uniunii care nu este beneficiar al acordului, precum și familiile monoparentale sau cazurile în care părintele care nu este titular de drepturi nu își are reședința în statul-gazdă sau nu are drept de ședere în acesta): cerința ca părintele care este titular de drepturi să aibă drepturi exclusive sau comune privind încredințarea copilului.

Copiii născuți înainte de încheierea perioadei de tranziție, dar recunoscuți drept copii (de exemplu, atunci când titularul de drepturi recunoaște paternitatea copilului) numai după încheierea perioadei de tranziție trebuie să fie tratați în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (e) punctul (i) sau (ii), în funcție de locul de reședință al copiilor la încheierea perioadei de tranziție.

1.2.3.4. Articolul 10 alineatul (1) litera (f): Membri de familie care au dobândit un drept autonom de ședere în statul-gazdă

Această dispoziție vizează membrii de familie „în sens restrâns” [definiți la articolul 9 litera (a) din acord] care:

(a) la un moment dat înainte de încheierea perioadei de tranziție și-au avut reședința în statul-gazdă în calitatea lor de membri de familie ai unui cetățean al Uniunii care își exercită drepturile de liberă circulație în cadrul Uniunii în statul-gazdă;

(b) ulterior, dar tot înainte de încheierea perioadei de tranziție, au dobândit un drept de ședere în conformitate cu dreptul Uniunii privind libera circulație care nu mai depinde de calitatea de membru de familie al unui cetățean al Uniunii care își exercită drepturile de liberă circulație în cadrul Uniunii în statul-gazdă [de exemplu, conform articolului 13 alineatul (2) sau articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE];

(c) își păstrează acel drept autonom la încheierea perioadei de tranziție.

Situația specifică a persoanelor care intră sub incidența articolului 10 alineatul (1) litera (f) este motivul pentru care partea a doua a acordului nu reia cerința prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE potrivit căreia membrii de familie în cauză ar trebui să însoțească titularul de drepturi sau să i se alăture acestuia în statul-gazdă.

1.2.3.5. Articolul 10 alineatul (2): Membri de familie „în sens larg” care își au deja reședința în statul-gazdă

Articolul 10 alineatul (2) din acord vizează membrii de familie „în sens larg” [corespunzând articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE] care și-au avut reședința în statul-gazdă până la încheierea perioadei de tranziție în temeiul relației lor cu un cetățean al Uniunii care își exercită drepturile de liberă circulație în statul-gazdă. Durata acestei șederi este irelevantă.

Dreptul de ședere și de liberă circulație în statul-gazdă al acestor persoane presupune că acestora le-a fost eliberat un document de ședere de către statul-gazdă în conformitate cu legislația națională a statului respectiv.

Dreptul de ședere și de liberă circulație în statul-gazdă al acestor persoane, recunoscut de statul-gazdă în conformitate cu legislația națională a acestuia, este dovedit prin eliberarea unui document de ședere.

1.2.3.6. Articolul 10 alineatul (3): Membri de familie „în sens larg” ale căror cereri sunt în curs de soluționare

Membrii de familie „în sens larg” [corespunzând articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE] care au depus o cerere în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE de a se alătura titularului de drepturi în statul-gazdă înainte de încheierea perioadei de tranziție, dar ale căror cereri (fie pentru eliberarea unei vize de intrare, fie a unui document de ședere) nu erau soluționate la încheierea perioadei de tranziție, sunt protejați în același mod ca în conformitate cu normele Uniunii privind libera circulație.

Cererile acestora ar trebui să fie examinate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE. O decizie pozitivă cu privire la cerere înseamnă că persoanele respective ar trebui să fie considerate persoane care intră sub incidența articolului 10 alineatul (2) din acord.

1.2.3.7. Articolul 10 alineatul (4): Parteneri într-o relație durabilă

Partenerii care au o relație durabilă [persoanele care intră sub incidența articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2004/38/CE] cu titularul de drepturi, dar care își aveau reședința în afara statului-gazdă la încheierea perioadei de tranziție sunt beneficiari ai acordului.

Această categorie acoperă orice alte parteneriate „durabile” pe termen lung, atât relații cu persoane de sex opus, cât și relații homosexuale. Cerința de durabilitate a relației trebuie să fie evaluată din perspectiva obiectivului directivei de a menține unitatea familiei în sens larg (a se vedea considerentul 6 din Directiva 2004/38/CE).

Aceste persoane ar trebui să aibă o relație durabilă la încheierea perioadei de tranziție și să aibă în continuare o relație durabilă în momentul în care solicită dreptul de ședere în statul-gazdă în temeiul acordului.

Această dispoziție le vizează, de asemenea, pe persoanele care aveau o relație durabilă la încheierea perioadei de tranziție și care sunt căsătorite cu titularul de drepturi în momentul în care solicită dreptul de ședere în statul-gazdă în temeiul acordului.

Cererile acestora ar trebui să fie examinate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE. O decizie pozitivă cu privire la o cerere înseamnă că persoanele respective ar trebui să fie considerate persoane care intră sub incidența articolului 10 alineatul (2).

1.2.4. Articolul 10 alineatul (5): Examinare de către statul-gazdă

Statul-gazdă ar trebui să efectueze o examinare amănunțită a situației personale atunci când evaluează cererea de intrare sau de ședere depusă de membrul de familie care intră sub incidența articolului 10 alineatele (3) și (4) din acord, în conformitate cu legislația națională a statului-gazdă. Orice decizie de a refuza cererea ar trebui să fie motivată pe deplin.

1.3. Articolul 11 – Continuitatea șederii

Articolul 11 asigură faptul că persoanele care sunt temporar absente de pe teritoriul statului-gazdă la momentul încheierii perioadei de tranziție sunt considerate în continuare rezidenți legali în temeiul condiției „continuității” și, prin urmare, sunt protejate de acord. Acest lucru este în conformitate cu articolele 9 și 10 din acord, care fac trimitere la „dreptul de ședere în statul-gazdă” și nu la „prezența în statul-gazdă”.

În mod concret, acest lucru înseamnă că o persoană care are deja un drept de ședere permanentă va pierde acest drept dacă este absentă pentru o perioadă de mai mult de cinci ani [articolul 11 al doilea paragraf, care face trimitere la regula de cinci ani prevăzută la articolul 15 alineatul (3) din acord]. Persoanele care nu au împlinit încă cinci ani de când își au reședința în statul gazdă pot să fie absente numai pentru o perioadă de maximum șase luni pe an [articolul 11 primul paragraf, care face trimitere la normele privind continuitatea șederii prevăzute la articolul 15 alineatul (2) din acord, care reflectă dispozițiile e la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE].

Pentru detalii suplimentare, a se vedea articolul 15 alineatele (2) și (3) din acord cu privire la condițiile de continuitate.

De exemplu, trebuie să se considere că cetățenii Uniunii care au dobândit dreptul de ședere permanentă în statul-gazdă în conformitate cu Directiva 2004/38/CE și care au părăsit statul-gazdă cu patru ani înainte de încheierea perioadei de tranziție „își exercită dreptul de ședere în conformitate cu dreptul Uniunii” (chiar dacă aceștia nu mai au dreptul de ședere permanentă în temeiul Directivei 2004/38/CE) la încheierea perioadei de tranziție, deoarece nu au fost absenți pentru o perioadă mai mare de cinci ani consecutivi. Aceștia sunt eligibili pentru noul statut de rezident permanent în statul-gazdă, cu condiția să îl solicite în termenul prevăzut la articolul 18 alineatul (1) litera (b) primul paragraf din acord.

1.3.1. Perioade de ședere anterioare

Perioadele anterioare de ședere legală în statul-gazdă, urmate de o absență mai îndelungată decât cea permisă, nu sunt luate în considerare.

De exemplu, nu se consideră că un cetățean al Uniunii care a locuit 20 de ani în Regatul Unit în perioada 1990-2010 și apoi a părăsit Regatul Unit își are reședința în Regatul Unit în sensul acordului. Un astfel de cetățean al Uniunii a părăsit Regatul Unit în mod voluntar și, de atunci, a rămas în afara Regatului Unit; așadar, nu există niciun drept de ședere în temeiul acordului.

1.3.2. Perioade de ședere anterioare, urmate de o absență mai îndelungată și apoi de returnarea în statul-gazdă înainte de încheierea perioadei de tranziție

O persoană care a fost absentă pentru o perioadă mai mare de cinci ani în trecut, dar care se întoarce în statul-gazdă înainte de încheierea perioadei de tranziție, începe să acumuleze perioade de ședere legală de la zero în momentul în care se întoarce în statul-gazdă înainte de încheierea perioadei de tranziție.

1.4. Articolul 12 – Nediscriminarea

Articolul 12 din acord reflectă pe deplin articolul 18 din TFUE și garantează faptul că se interzice discriminarea pe motiv de cetățenie atunci când:

(a) se încadrează în domeniul de aplicare al părții a doua a acordului – dar fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le include partea a doua [cum ar fi articolul 23 alineatul (2)]; și

(b) este îndreptată împotriva beneficiarilor acordului.

Face, de exemplu, obiectul acestei dispoziții inclusiv dreptul studenților la aceleași taxe de școlarizare ca resortisanții statului-gazdă.

2. TITLUL II – DREPTURI ȘI OBLIGAȚII

CAPITOLUL 1 – DREPTURI LEGATE DE ȘEDERE, DOCUMENTE DE ȘEDERE

2.1. Articolul 13 – Drepturi de ședere

2.1.1. Domeniul de aplicare

Alineatele (1)-(3) de la articolul 13 stabilesc principalele condiții de fond care stau la baza dreptului de ședere în statul-gazdă pentru cetățenii Uniunii, resortisanții Regatului Unit și membrii de familie ai acestora, indiferent de cetățenia lor.

Aceste condiții pentru a obține drepturi de ședere reproduc, în esență, condițiile pe care normele Uniunii privind libera circulație le stabilesc cu privire la drepturile de ședere.

Cetățenii Uniunii, resortisanții Regatului Unit și membrii de familie ai acestora, indiferent de cetățenia lor, care au dobândit dreptul de ședere permanentă înainte de încheierea perioadei de tranziție nu ar trebui să fie supuși cerințelor privind șederea prepermanentă, cum ar fi cele prevăzute la articolul 7 din Directiva 2004/38/CE.

Nu este permisă nicio marjă de manevră în ceea ce privește aplicarea normelor relevante, cu excepția cazului în care aceasta este în favoarea persoanei în cauză (a se vedea, de asemenea, articolul 38 din acord).

2.2. Articolul 14 – Dreptul de ieșire și de intrare

2.2.1. Articolul 14 alineatul (1): Intrarea și ieșirea cu o carte de identitate națională valabilă sau cu un pașaport valabil

Conform articolului 4 alineatul (1) și articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE, toți cetățenii Uniunii au dreptul de a părăsi un stat membru și de a intra în alt stat membru, indiferent dacă sunt resortisanți ai acelor state membre sau își au reședința în acestea.

Dreptul beneficiarilor acordului de a fi absenți, astfel cum este prevăzut la articolul 15 din acord, și dreptul de a continua să lucreze ca lucrători frontalieri, astfel cum este prevăzut la articolele 24 și 25 din acord, implică dreptul de a părăsi statul-gazdă sau, respectiv, statul de desfășurare a activității profesionale și de a se întoarce în acesta.

Astfel cum este cazul Directivei 2004/38/CE, articolul 14 alineatul (1) din acord impune existența unui pașaport valabil sau a unei cărți de identitate naționale valabile în scopul exercitării drepturilor de intrare și de ieșire. Dreptul intern nu poate impune alte condiții (cum ar fi faptul că documentul de călătorie trebuie să aibă o anumită valabilitate viitoare). În cazul în care dreptul de intrare sau de ieșire poate fi atestat prin documente de călătorie diferite, alegerea aparține beneficiarului acordului.

În ceea ce privește utilizarea cărților de identitate naționale ca documente de călătorie, articolul 14 alineatul (1) al doilea paragraf autorizează statele-gazdă să decidă că, la cinci ani după încheierea perioadei de tranziție, cărțile de identitate naționale pot fi acceptate numai dacă includ un cip care respectă standardele aplicabile ale Organizației Aviației Civile Internaționale privind identificarea biometrică (conform standardelor OACI doc. 9303).

Această decizie ar trebui să fie publicată în mod corespunzător în timp util, conform articolului 37 din acord, pentru a permite beneficiarilor acordului să solicite o carte de identitate națională conformă sau un pașaport valabil.

2.2.2. Articolul 14 alineatul (2): Titularii de documente eliberate în conformitate cu acordul

Cetățenii Uniunii, resortisanții Regatului Unit, membrii de familie ai acestora și alte persoane care își au reședința în statul-gazdă în conformitate cu acordul vor avea dreptul să treacă frontierele statului-gazdă în condițiile stabilite la articolul 14 alineatul (1) din acord dacă dovedesc că sunt beneficiari ai acordului.

Prin urmare, titularii de documente eliberate în conformitate cu articolele 18 și 26 din acord vor fi scutiți de orice viză de ieșire, viză de intrare sau altă formalitate echivalentă [în sensul articolului 4 alineatul (2) și al articolului 5 alineatul (1) a doua liniuță din Directiva 2004/38/CE; de exemplu, autorizația electronică de călătorie).

2.2.3. Articolul 14 alineatul (3): Vize de intrare și taxarea pentru cererile de permis de ședere depuse din afara țării

Articolul 14 alineatul (3) din acord reproduce facilitățile în materie de viză de intrare pe care Directiva 2004/38/CE le acordă membrilor de familie ai cetățenilor mobili ai UE ca recunoaștere a faptului că, pentru a se putea exercita în condiții obiective de libertate și demnitate, dreptul cetățenilor Uniunii la liberă circulație și ședere ar trebui să fie acordat și membrilor familiilor acestora, indiferent de naționalitatea acestora (a se vedea considerentul 5 din Directiva 2004/38/CE).

Deși vizele de intrare de scurtă ședere vizate de articolul 14 alineatul (3) ar trebui să fie eliberate în mod gratuit, acordul nu împiedică statul-gazdă să ofere membrilor de familie o opțiune suplimentară de a solicita din străinătate obținerea unui nou statut de rezident în conformitate cu articolul 18. În acest caz, alegerea între viza de intrare și documentul de ședere îi aparține beneficiarului acordului. În această situație, cererea poate fi supusă unei taxe aplicabile pentru eliberarea de documente de ședere care dovedesc statutul de rezident.

2.3. Articolul 15 – Dreptul de ședere permanentă

2.3.1. Articolul 15 alineatul (1): Eligibilitate

Articolul 15 din acord reflectă articolul 16 din Directiva 2004/38/CE cu privire la eligibilitatea pentru dreptul de ședere permanentă.

Persoanele care nu sunt eligibile pentru a dobândi dreptul de ședere permanentă în temeiul Directivei 2004/38/CE nu sunt eligibile pentru a dobândi statutul de rezident permanent în temeiul acordului. Acest lucru are următoarele consecințe:

(a) șederea care este conformă cu normele Uniunii privind libera circulație, dar nu cu condițiile prevăzute în Directiva 2004/38/CE (a se reține că articolul 13 din acord face trimitere la Directiva 2004/38/CE) nu este luată în considerare în scopul dobândirii dreptului de ședere permanentă (cauza C-529/11, Alarape și Tijani);

(b) deținerea unui document de ședere valabil nu face ca șederea să fie legală în scopul dobândirii dreptului de ședere permanentă (cauza C-325/09, Dias);

(c) o perioadă de detenție înainte de dobândirea dreptului de ședere permanentă face ca perioada acumulată până în acel moment să fie adusă la zero și trebuie să fie acumulată o nouă perioadă neîntreruptă de cinci ani de ședere (cauza C-378/12, Onuekwere).

În mod similar, persoanele care sunt eligibile pentru a dobândi dreptul de ședere permanentă în temeiul Directivei 2004/38/CE sunt eligibile pentru a dobândi statutul de rezident permanent în temeiul acordului. Acest lucru are următoarele consecințe:

(a) ședere legală înseamnă șederea în conformitate cu condițiile prevăzute în Directiva 2004/38/CE (cauzele conexate C-424 & 425/10, Ziolkowski și Szeja) și în cele precedente (cauza C-162/09, Lassal);

(b) perioada de ședere generatoare de drepturi nu trebuie să fie imediat precedentă momentului în care se solicită dreptul de ședere permanentă (cauza C-162/09, Lassal);

(c) în anumite circumstanțe, poate fi luată în considerare șederea înainte de aderarea țării unei persoane la UE (cauzele conexate C-424 & 425/10, Ziolkowski și Szeja).

Trimiterile la perioadele de muncă în conformitate cu normele Uniunii privind libera circulație de la articolul 15 alineatul (1) și de la articolul 16 din acord constituie trimiteri la perioadele de muncă în sensul articolului 17 din Directiva 2004/38/CE.

2.3.2. Articolul 15 alineatul (2): Șederea pentru o perioadă mai mică de cinci ani

În ceea ce privește continuitatea șederii nepermanente, articolul 15 alineatul (2) din acord face trimitere la faptul că respectiva continuitate a șederii se stabilește în conformitate cu articolul 16 alineatul (3) și cu articolul 21 din Directiva 2004/38/CE.

Deși articolul 16 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE urmărește să verifice continuitatea șederii legale în scopul dobândirii dreptului de ședere permanentă, aceleași reguli se aplică pentru șederea în temeiul acordului în general – beneficiarii acordului pot fi absenți pentru o anumită perioadă fără ca acest lucru să întrerupă continuitatea dreptului lor de ședere în statul-gazdă.

Acest lucru înseamnă că această continuitate a șederii nu este afectată de următoarele absențe temporare:

1. absențe (NB: plural) care nu depășesc un total de șase luni pe an;

2. absențe (NB: plural) cu o durată mai lungă în vederea îndeplinirii serviciului militar obligatoriu (fără limită temporală); sau

3. o absență (NB: singular) de maximum 12 luni consecutive determinată de motive importante, precum (NB: lista nu este exhaustivă): (a) sarcina și nașterea; (b) boli grave; (c) studii sau formare profesională; sau (d) detașare în străinătate.

De exemplu, cetățenii Uniunii care au sosit în statul-gazdă cu patru ani înainte de încheierea perioadei de tranziție, au lucrat în statul-gazdă și au fost detașați în străinătate de către angajatorul lor cu opt luni înainte de încheierea perioadei de tranziție [punctul 3 litera (d) de mai sus] își păstrează dreptul de ședere la încheierea perioadei de tranziție în temeiul dreptului Uniunii privind libera circulație a cetățenilor Uniunii în sensul acordului și sunt eligibili pentru noul statut de rezident în statul-gazdă, cu condiția să se întoarcă în statul-gazdă înainte ca absența lor să depășească o perioadă de 12 luni consecutive.

Acest lucru înseamnă, de asemenea, că respectiva continuitate a șederii este întreruptă de o decizie de expulzare pusă în executare cu privire la persoana în cauză (în esență, că dreptul de ședere a fost anulat ca atare de orice decizie de expulzare pusă în executare în mod corespunzător cu privire la persoana în cauză).

O perioadă de detenție înainte de dobândirea dreptului de ședere permanentă aduce perioada deja acumulată la zero și trebuie să fie acumulată o nouă perioadă de cinci ani de ședere legală neîntreruptă (cauza C-378/12, Onuekwere).

2.3.3. Articolul 15 alineatul (3): Șederea pentru o perioadă mai mare de cinci ani

Articolul 15 alineatul (3) din acord prevede că dreptul de ședere permanentă ar trebui să se piardă numai în cazul unei absențe din statul-gazdă pentru o perioadă care depășește cinci ani consecutivi (a se vedea orientările privind articolul 11 cu privire la beneficiarii care sunt absenți la momentul încheierii perioadei de tranziție).

Dreptul de ședere permanentă în temeiul acordului se poate pierde, de asemenea, în cazul unei decizii de expulzare adoptate în mod legal în baza articolului 20 din acord. O perioadă de detenție după dobândirea dreptului de ședere permanentă nu afectează dreptul de ședere permanentă (cauza C-145/09, Tsakouridis).

Dreptul de ședere permanentă dobândit înainte de încheierea perioadei de tranziție la care face trimitere articolul 11 din acord ar trebui să fie înțeles ca drept de ședere permanentă în temeiul dreptului Uniunii [articolul 16 alineatul (1) sau (2) din Directiva 2004/38/CE] care stabilește dacă o persoană este eligibilă să devină beneficiar al acordului (nu ar trebui să fie înțeles ca făcând trimitere la dreptul de ședere permanentă dobândit în temeiul acordului).

Pentru a reflecta contextul specific al acordului (în temeiul căruia nu este posibilă simpla reexercitare a dreptului la liberă circulație și ședere, nici măcar după pierderea dreptului anterior de ședere permanentă), articolul 11 din acord merge dincolo de regula privind o absență permisă de doi ani pentru pierderea dreptului de ședere permanentă conform Directivei 2004/38/CE [articolul 16 alineatul (4) din Directiva 2004/38/CE] prin faptul că prevede o perioadă maximă de absență de cinci ani consecutivi. Această prelungire a perioadelor de absență de la doi la cinci ani (în comparație cu normele prevăzute în Directiva 2004/38/CE) permite persoanelor în cauză să își păstreze dreptul de ședere permanentă în temeiul acordului atunci când se întorc în statul-gazdă după o perioadă de absență de până la cinci ani consecutivi.

De exemplu, cetățenii Uniunii care au dobândit dreptul de ședere permanentă în statul-gazdă în condițiile prevăzute în acord până la încheierea perioadei de tranziție și care părăsesc statul-gazdă după o perioadă de șase ani de la încheierea perioadei de tranziție pentru o perioadă de patru ani (de exemplu, pentru o detașare profesională în străinătate) se pot întoarce în continuare în statul-gazdă și își pot păstra dreptul de ședere permanentă și toate drepturile asociate în temeiul acordului.

2.4. Articolul 16 – Acumularea perioadelor

Articolul 16 din acord completează articolul 15, acoperind situația în care beneficiarii acordului nu au dobândit încă dreptul de ședere permanentă înainte de încheierea perioadei de tranziție. Perioada de ședere legală în conformitate cu normele Uniunii privind libera circulație pe care o persoană o acumulează înainte de încheierea perioadei de tranziție va fi luată în calcul pentru realizarea perioadei de ședere de cinci ani necesară pentru dobândirea dreptului de ședere permanentă. Articolul 16 conferă acestor beneficiari dreptul de a dobândi ulterior statutul de rezident permanent (după acumularea perioadei suficiente de ședere legală).

2.5. Articolul 17 – Statut și modificări

2.5.1. Articolul 17 alineatul (1): Modificarea statutului

Prima parte a articolului 17 alineatul (1) prevede că cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit care au drept de ședere în statul-gazdă în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) din acord își pot modifica statutul și pot rămâne beneficiari ai acordului.

Dreptul lor de ședere (permanentă/nepermanentă) în temeiul acordului nu este afectat atunci când aceștia își modifică statutul (și anume, dispoziția din dreptul Uniunii privind libera circulație a cetățenilor Uniunii pe care se bazează dreptul lor de ședere), atât timp cât aceștia își au reședința în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 13 alineatul (1) din acord (și, prin acesta, în legislația Uniunii privind libera circulație a cetățenilor Uniunii). De asemenea, este posibilă deținerea unor statute multiple (de exemplu, un student care este în același timp lucrător).

Modificarea statutului nu atrage consecințe (cum ar fi eliberarea unui nou document de ședere) și nu trebuie să fie raportată autorităților naționale.

Lista „statutelor” de la articolul 17 alineatul (1) (student, lucrător, lucrător independent sau persoană inactivă din punct de vedere economic) este ilustrativă, nu exhaustivă.

Deși articolul 17 alineatul (1) se aplică și beneficiarilor acordului care au dobândit statut de rezident permanent în temeiul acordului, este puțin probabil ca aceste persoane să găsească o protecție eficace în această dispoziție, având în vedere că statutul lor de rezident nu mai este condiționat și nu poate deveni condiționat din nou (a se vedea diferența dintre șederea în temeiul articolului 7 din Directiva 2004/38/CE și șederea permanentă în temeiul articolului 16 sau 17 din Directiva 2004/38/CE).

2.5.1.1. Situația specifică a membrilor de familie

Membrii de familie care au drept de ședere în statul-gazdă în conformitate cu articolul 13 alineatul (2) sau (3) din acord își pot modifica, de asemenea, statutul și pot rămâne beneficiari ai acordului.

Totuși, articolul 17 alineatul (1) a doua teză îi împiedică în mod expres să devină titulari de drepturi [și anume, persoanele menționate la articolul 10 alineatul (1) literele (a)-(d) din acord]. În practică, acest lucru înseamnă că aceștia nu au niciun drept autonom în temeiul acordului ca membrii lor de familie să li se alăture.

Această limitare se aplică numai cu privire la persoanele al căror statut de rezident în temeiul acordului este derivat în mod exclusiv din faptul că sunt membri de familie ai titularilor de drepturi. Cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit care își au reședința în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție, atât ca membri de familie, cât și ca titulari de drepturi în același timp (de exemplu, fiul austriac în vârstă de 20 de ani al unui lucrător austriac care lucrează și în Regatul Unit) nu intră sub incidența părții a doua a articolului 17 alineatul (1) și, prin urmare, aceștia beneficiază de toate drepturile de care beneficiază titularii de drepturi.

2.5.2. Articolul 17 alineatul (2): Un copil care nu se mai află în întreținere

În conformitate cu dreptul Uniunii privind libera circulație a cetățenilor Uniunii, membrii de familie ai beneficiarilor acordului al căror statut de rezident este derivat din faptul că aceștia se află în întreținerea titularului de drepturi intră în continuare sub incidența acordului atunci când aceștia încetează să mai fie în întreținere, de exemplu utilizându-și drepturile prevăzute la articolul 22 de a desfășura o activitate salariată sau independentă în statul-gazdă.

Articolul 17 alineatul (2) prevede că acești membri de familie își păstrează aceleași drepturi chiar și atunci când încetează să mai fie în întreținere, indiferent de modalitatea în care se întâmplă acest lucru.

În mod similar, membrii de familie ai beneficiarilor acordului al căror statut de rezident este derivat din faptul că nu au împlinit vârsta de 21 de ani intră în continuare sub incidența acordului după ce împlinesc vârsta de 21 de ani.

2.6. Articolul 18 – Eliberarea documentelor de ședere

Prin derogare de la principiile fundamentale ale normelor Uniunii privind libera circulație, articolul 18 obligă statul-gazdă să facă o alegere – să utilizeze fie un sistem constitutiv de acordare a dreptului de ședere [articolul 18 alineatul (1)], fie un sistem declarativ de acordare a dreptului de ședere [articolul 18 alineatul (4)].

Într-un sistem declarativ de acordare a dreptului de ședere (conform Directivei 2004/38/CE), statutul de rezident este conferit în mod direct beneficiarilor în temeiul legii și nu depinde de îndeplinirea de către aceștia a procedurilor administrative. Cu alte cuvinte, „sursa” statutului de rezident și a drepturilor care rezultă din acesta constă în îndeplinirea condițiilor pe care dreptul Uniunii le prevede pentru dreptul de ședere – pentru a avea acest statut nu este necesară nicio decizie a autorităților naționale, deși poate exista obligația de a solicita un document de ședere care să ateste statutul.

Într-un sistem constitutiv de acordare a dreptului de ședere, beneficiarii dobândesc statutul de rezident numai dacă formulează o cerere pentru dobândirea acestui statut și dacă cererea este acceptată. Cu alte cuvinte, „sursa” statutului de rezident și a drepturilor care rezultă din acesta constă în decizia autorităților naționale de a acorda statutul.

2.6.1. Articolul 18 alineatul (1) primul paragraf: Statut constitutiv

Articolul 18 alineatul (1) prevede că statul-gazdă are posibilitatea de a alege să utilizeze un sistem constitutiv de acordare a dreptului de ședere.

În conformitate cu ultimul paragraf din teza introductivă de la articolul 18 alineatul (1), pentru a i se acorda noul statut de rezident, o persoană care depune o cerere trebuie să îndeplinească respectivele condiții prevăzute la titlul II din partea a doua a acordului.

2.6.1.1. Document de ședere

În cazul în care solicitantul îndeplinește condițiile prevăzute la titlul II, articolul 18 alineatul (1) impune ca statul-gazdă să elibereze un document de ședere care să dovedească noul statut de rezident. Acesta nu prevede formatul documentului de ședere, însă articolul 18 alineatul (1) litera (q) impune ca documentul de ședere să includă o declarație în care să se ateste faptul că a fost eliberat în conformitate cu acordul (astfel încât titularul acestuia să se poată distinge ca beneficiari ai acordului).

2.6.1.2. Formă digitală sau suport de hârtie

Articolul 18 alineatul (1) permite statului-gazdă să elibereze documentul de ședere sub formă digitală. În esență, acest lucru înseamnă că statutul de rezident este înregistrat, în primul rând, într-o bază de date gestionată de autoritățile naționale și că beneficiarilor acordului li se acordă mijloace de a-și accesa și de a-și verifica statutul și de a comunica acest statut părților interesate.

2.6.2. Articolul 18 alineatul (1) litera (a): Scopul solicitării

După ce au verificat dacă au fost îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1), autoritățile competente ar trebui să decidă dacă un solicitant are dreptul la noul statut de rezident conform articolului 18 alineatul (1).

2.6.3. Articolul 18 alineatul (1) litera (b): Termenele pentru depunerea cererii și eliberarea certificatului care atestă cererea

2.6.3.1. Termene

Cererile pentru noul statut de rezident conform articolului 18 alineatul (1) ar trebui să fie depuse cel mai târziu în termenul stabilit de statul-gazdă, care nu trebuie să fie mai mic de șase luni de la încheierea perioadei de tranziție – cu excepția cazului în care se aplică articolul 18 alineatul (1) litera (c) (a se vedea mai jos). Acest termen va trebui să se aplice pentru toți beneficiarii acordului care și-au avut reședința legală în statul-gazdă la momentul încheierii perioadei de tranziție, inclusiv pentru persoanele care sunt temporar absente la acel moment conform articolului 15 alineatele (2) și (3) din acord.

Membrii de familie și partenerii care au o relație durabilă care doresc să se alăture unui cetățean al Uniunii sau unui resortisant al Regatului Unit care este beneficiar al acordului după încheierea perioadei de tranziție ar trebui să solicite noul statut de rezident în termen de trei luni de la sosirea lor sau în termen de șase luni de la încheierea perioadei de tranziție, luându-se în calcul data cea mai târzie.

2.6.3.2. Certificat care atestă cererea

Imediat după ce autoritatea competentă a primit cererea, ar trebui să fie eliberat un certificat care atestă cererea. Acest certificat trebuie să se deosebească de noul document de ședere, iar autoritățile naționale au obligația, conform acordului, de a ajuta solicitantul să completeze cererea pentru a primi certificatul care atestă cererea.

După ce o persoană depune o cerere în termenele stabilite la articolul 18 alineatul (1) litera (b) [articolul 18 alineatul (1) teza introductivă ultimul paragraf], autoritatea competentă ar trebui să parcurgă următoarele etape:

1. autoritatea competentă eliberează imediat un certificat care atestă cererea [articolul 18 alineatul (1) litera (b) ultimul paragraf];

2. autoritatea competentă verifică dacă cererea este completă. În caz contrar (de exemplu, dacă identitatea nu a fost dovedită sau dacă, în cazul în care se solicită plata unei taxe la momentul depunerii cererii, taxa relevantă nu a fost plătită), autoritatea competentă ajută solicitantul să evite eventuale erori sau omisiuni din cerere [articolul 18 alineatul (1) litera (o)], înainte de a adopta decizia de a refuza cererea depusă;

3. în cazul în care cererea este completă, autoritatea competentă verifică dacă solicitantul are dreptul de a beneficia de drepturile de ședere prevăzute în titlul II;

4. în cazul în care cererea este bine întemeiată, autoritatea competentă eliberează noul document de ședere [articolul 18 alineatul (1) litera (b)].

O decizie de a refuza o cerere face obiectul unor căi de atac judiciare și, după caz, administrative, în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) litera (r).

Se consideră că un solicitant beneficiază de dreptul de ședere în temeiul acordului până când autoritatea competentă adoptă decizia finală conform articolului 18 alineatul (3).

2.6.3.3. Certificat care atestă cererea

Eliberarea unui certificat care atestă cererea confirmă faptul că:

(a) cererea a fost depusă cu succes;

(b) solicitantul a îndeplinit obligația de a solicita un nou statut de rezident;

(c) se consideră că solicitantul beneficiază de toate drepturile conform acordului, până la adoptarea deciziei finale cu privire la cerere [articolul 18 alineatul (3)].

Articolul 18 alineatul (1) litera (b) nu armonizează formatul certificatului care atestă cererea; acesta prevede doar că certificatul ar trebui să fie eliberat (este acceptabilă și forma digitală).

2.6.3.4. Cereri din afara țării

Cererile pentru noul statut de rezident pot fi depuse, de asemenea, din străinătate, de exemplu, de către persoane care sunt temporar absente, dar care sunt considerate rezidenți legali în statul-gazdă [a se vedea orientările privind articolul 15 alineatele (2) și (3) din acord].

De asemenea, cererile din afara țării pot fi depuse de către membrii de familie care nu își au încă reședința în statul-gazdă [a se vedea orientările privind articolul 10 alineatul (1) litera (e) punctele (ii) și (iii) și articolul 10 alineatele (1), (3) și (4) din acord].

2.6.4. Articolul 18 alineatul (1) litera (c): Probleme tehnice și notificarea lor

Articolul 18 alineatul (1) litera (c) se referă la situația în care este imposibilă depunerea cererilor pentru noul statut de rezident din cauza unor probleme tehnice ale sistemului de depunere a cererilor din statul-gazdă.

În această situație, dacă problemele tehnice se produc în Regatul Unit, autorităților britanice le revine sarcina de a transmite o notificare Uniunii în conformitate cu normele aplicabile. În cazul în care problemele tehnice se produc într-un stat membru al UE, Uniunii (ca parte a acordului) îi revine sarcina de a transmite notificarea Regatului Unit în conformitate cu normele aplicabile. Termenul pentru depunerea unei cereri pentru un nou statut de rezident se va prelungi automat cu un an atunci când se efectuează o notificare în conformitate cu prezentul alineat.

În cazul în care statul-gazdă efectuează notificarea, acesta trebuie să o publice. De asemenea, statul-gazdă trebuie să furnizeze persoanelor în cauză informații publice adecvate, în timp util, deoarece acest lucru afectează situația lor juridică în statul-gazdă.

Articolul 18 alineatul (1) litera (c) nu produce efecte dacă nu se efectuează nicio notificare, chiar dacă există probleme tehnice.

În această privință, articolul 5 din acord cu privire la buna-credință este deosebit de relevant, de exemplu pentru a aprecia dacă problemele tehnice sunt suficient de grave pentru a declanșa procedura de notificare sau dacă sunt strict temporare [de exemplu, un atac DDoS (Distributed Denial of Service) asupra serverelor pe care rulează procedura de solicitare online, o grevă a funcționarilor publici etc.]. În cazul problemelor strict temporare, poate fi mai adecvat să se prelungească termenul de depunere a cererii printr-un act normativ intern sau să se asigure persoanele afectate de faptul că cererile lor depuse în afara termenului vor fi acceptate în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (d).

2.6.5. Articolul 18 alineatul (1) litera (d): Cereri depuse după expirarea termenului

Nedepunerea unei cereri pentru un nou statut de rezident în termenul prevăzut poate avea consecințe grave în cadrul unui sistem constitutiv de acordare a dreptului de ședere utilizat conform articolului 18 alineatul (1). Aceasta poate conduce la imposibilitatea de a dobândi noul statut de rezident la care, în caz contrar, solicitantul ar avea dreptul.

Articolul 18 alineatul (1) litera (d) interzice autorităților competente să respingă automat cererile depuse după expirarea termenului și le solicită să prelucreze aceste cereri în cazul în care au existat „motive întemeiate” pentru nerespectarea termenului. Aceste cereri ar trebui să fie prelucrate în conformitate cu celelalte dispoziții ale articolului 18 alineatul (1).

Decizia autorităților competente de a permite o cerere depusă (sau care urmează să fie depusă) după expirarea termenului ar trebui să fie adoptată în urma unei evaluări a tuturor circumstanțelor și motivelor pentru nerespectarea termenului.

Testul „motivelor întemeiate” instituie o garanție care „atenuează” consecințele nedepunerii unei cereri în termenul prevăzut, care va asigura faptul că cererile depuse în afara termenului sunt tratate în mod proporțional.

2.6.6. Articolul 18 alineatul (1) litera (g): Taxe pentru eliberarea documentului de ședere

Conform articolului 25 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE, pot fi percepute taxe pentru eliberarea documentului de ședere în cauză.

Acest lucru înseamnă că taxele respective nu le pot depăși pe cele impuse resortisanților statului-gazdă pentru eliberarea unor documente similare.

2.6.7. Articolul 18 alineatul (1) litera (h): Deținerea unui document de ședere permanentă

Articolul 18 alineatul (1) litera (h) se aplică numai atunci când solicitantul deține un document de ședere permanentă valabil, și nu atunci când deține un statut de rezident permanent, dar niciun document în acest scop. Persoanele care dețin statutul de rezident permanent, dar nu dețin documentul de ședere permanentă trebuie să își depună cererile prin procedura standard prevăzută la articolul 18 alineatul (1).

Un document de ședere permanentă include documentele eliberate în temeiul Directivei 2004/38/CE și orice documente de imigrare naționale similare, cum ar fi documentul de rezidență permanentă din Regatul Unit.

2.6.8. Articolul 18 alineatul (1) litera (i): Cărți de identitate naționale

Cetățenii Uniunii și resortisanții Regatului Unit care urmăresc să își stabilească cetățenia și identitatea se pot baza pe cărțile lor de identitate naționale valabile, chiar dacă aceste cărți de identitate nu mai sunt acceptate ca documente de călătorie în temeiul articolului 14 alineatul (1) din acord.

Astfel cum este cazul Directivei 2004/38/CE, articolul 18 alineatul (1) litera (i) nu impune decât ca documentul de călătorie să fie valabil. Dreptul intern nu poate impune alte condiții (cum ar fi faptul că documentul de călătorie trebuie să aibă o anumită valabilitate viitoare).

2.6.9. Articolul 18 alineatul (1) litera (j): Documente justificative sub formă de copii

Articolul 18 alineatul (1) litera (j) nu împiedică autoritățile naționale, în cazul în care acest lucru este justificat în mod obiectiv, să solicite, în cazuri specifice, ca anumite documente justificative să fie puse la dispoziție în forma originală atunci când există „îndoieli întemeiate cu privire la autenticitatea” lor.

2.6.10. Articolul 18 alineatul (1) literele (k)-(m): Lista documentelor justificative

Articolul 8 alineatele (3) și (5) și articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE prevăd o listă exhaustivă de documente justificative (a se vedea, de asemenea, considerentul 14 din Directiva 2004/38/CE) pe care statul membru gazdă le poate solicita cetățenilor Uniunii și membrilor de familie ai acestora să le prezinte împreună cu cererile lor de eliberare a unui certificat de înregistrare în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE sau a unui permis de ședere în temeiul articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE.

Totuși, Directiva 2004/38/CE nu stabilește o astfel de listă exhaustivă de documente justificative cu privire la toate situațiile posibile (cum ar fi documentele justificative eliberate pentru lucrătorii care își păstrează statutul de lucrători sau pentru membrii de familie care își păstrează dreptul de ședere în temeiul articolului 12 sau 13 din Directiva 2004/38/CE) sau pentru alte documente de ședere eliberate în temeiul Directivei 2004/38/CE [documentul care certifică șederea permanentă eliberat în temeiul articolului 19 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE sau permisul de ședere permanentă eliberat în temeiul articolului 20 din Directiva 2004/38/CE].

Articolul 18 alineatul (1) literele (k)-(n) din acord reproduce abordarea cu privire la documentele justificative adoptată de Directiva 2004/38/CE. Acolo unde Directiva 2004/38/CE prevede o listă exhaustivă de documente justificative, acordul prevede același lucru.

Articolul 18 alineatul (1) litera (k) din acord se aplică cu privire la titularii de drepturi care își au reședința în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție. Acesta se bazează pe articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE.

În ceea ce privește articolul 18 alineatul (1) litera (k) punctul (iii) din acord, formularea „instituție acreditată sau finanțată de statul-gazdă” corespunde articolului 7 alineatul (1) litera (c) prima liniuță din Directiva 2004/38/CE.

Articolul 18 alineatul (1) litera (l) din acord se aplică cu privire la membrii de familie ai titularilor de drepturi (inclusiv membrii de familie „în sens larg”) care își aveau deja reședința în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție. Acesta se bazează pe articolul 8 alineatul (5) și pe articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE și este adaptat pentru a ține cont de faptul că membrii de familie în cauză își au deja reședința în statul-gazdă și nu intră în acesta din străinătate.

Articolul 18 alineatul (1) litera (m) din acord se aplică cu privire la membrii de familie ai titularilor de drepturi care nu și-au avut reședința în statul-gazdă la încheierea perioadei de tranziție. Acesta se bazează pe articolul 8 alineatul (5) și pe articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE.

Articolul 18 alineatul (1) litera (n) din acord servește drept dispoziție universală care acoperă toate cazurile în care nu se aplică alineatul (1) literele (k)-(m). Acesta se bazează pe principiul Directivei 2004/38/CE potrivit căruia ar trebui să se evite practicile administrative care constituie un obstacol disproporționat în calea exercitării dreptului de ședere. Beneficiarilor nu li se poate solicita să prezinte dovezi decât pentru faptul că îndeplinesc condițiile, inclusiv dovada șederii, dar nimic altceva.

De exemplu: copiii născuți de doi titulari de drepturi după încheierea perioadei de tranziție trebuie doar să demonstreze că sunt copii ai titularilor de drepturi. Prin urmare, aceștia ar trebui să prezinte următoarele documente împreună cu cererile lor:

— un pașaport valabil (sau o carte de identitate, dacă sunt cetățeni ai Uniunii) pentru a stabili identitatea lor;

— o dovadă a legăturilor lor de familie cu părinții lor (de exemplu, un certificat de naștere) pentru a stabili legăturile lor de familie cu „sursa” drepturilor lor;

— o dovadă că părinții lor sunt titulari de drepturi (de exemplu, documentele lor de ședere eliberate în temeiul acordului) pentru a stabili că „sursa” drepturilor lor o constituie doi titulari de drepturi; precum și

— [dacă au vârsta de peste 21 de ani atunci când depun cererea] o dovadă că se află în întreținerea titularilor de drepturi.

Alegerea documentului justificativ pe care să îl prezinte le revine solicitanților – statul-gazdă nu îi poate obliga să prezinte anumite documente și nu poate refuza să accepte cererile însoțite de alte documente.

2.6.11. Articolul 18 alineatul (1) litera (o): Ajutor acordat solicitanților

Articolul 18 alineatul (1) litera (o) din acord asigură faptul că autoritățile competente îi ajută pe solicitanți în ceea ce privește gestionarea cererii și documentele necesare. Solicitanților trebuie să li se ofere posibilitatea de a furniza dovezi suplimentare și de a corecta eventualele deficiențe, erori sau omisiuni (de exemplu, dacă identitatea nu a fost dovedită sau dacă, în cazul în care se solicită plata unei taxe la momentul depunerii cererii, taxa relevantă nu a fost plătită) din cererile lor. Aceasta este o garanție importantă într-un sistem constitutiv de acordare a dreptului de ședere deoarece, în caz contrar, după încheierea perioadei de tranziție, solicitanții nu vor avea dreptul să depun altă cerere în temeiul acordului.

Atunci când aplică dispozițiile de la alineatul (1) litera (o), statul-gazdă ar trebui să acorde o atenție deosebită cetățenilor vulnerabili (de exemplu, vârstnicilor, persoanelor care nu au competențe digitale sau persoanelor aflate în îngrijire/instituții).

2.6.12. Articolul 18 alineatul (1) litera (p): Verificări ale cazierului

Articolul 18 alineatul (1) litera (p) autorizează statul-gazdă care utilizează un nou sistem constitutiv să efectueze verificări sistematice ale cazierului judiciar.

Aceste verificări sistematice au fost acceptate în cadrul acordului, având în vedere contextul său unic.

La data depunerii cererii, solicitanților li se poate cere să declare pe propria răspundere condamnările penale anterioare care apar în continuare în cazierul lor judiciar în conformitate cu legislația statului în care s-a pronunțat condamnarea. Condamnările executate nu ar trebui să facă parte din această declarație pe propria răspundere. Statul în care s-a pronunțat condamnarea poate fi orice țară din lume.

O declarație falsă nu atrage în sine nulitatea vreunuia dintre drepturile prevăzute de acord – totuși, aceasta poate avea consecințe în virtutea normelor de ordine publică sau a celor privind frauda. În astfel de cazuri, sarcina probei revine autorităților naționale. De asemenea, statul-gazdă poate să stabilească dispoziții privind sancțiunile proporționale aplicabile în cazul declarațiilor false.

Articolul 18 alineatul (1) litera (p) nu împiedică statul-gazdă să își verifice propriile baze de date ale cazierelor judiciare, chiar și în mod sistematic.

Pot fi solicitate verificări ale bazelor de date ale cazierelor judiciare din alte state, însă numai dacă acest lucru este considerat esențial și în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 27 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE, care prevede că aceste consultări nu pot avea un caracter sistematic.

Verificarea cazierului și verificarea de securitate prevăzute la articolul 18 alineatul (1) litera (p) corespund verificărilor din motive legate de ordinea sau siguranța publică efectuate în conformitate cu capitolul VI din Directiva 2004/38/CE în scopul restricționării drepturilor în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) din acord.

Eventualele măsuri restrictive adoptate din motive legate de verificarea cazierului și verificarea de securitate în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (p) trebuie să respecte normele prevăzute la articolul 18 alineatul (1) litera (r) și la articolele 20 și 21 din acord.

2.6.13. Articolul 18 alineatul (1) litera (q): Declarație privind noul document de ședere

Singura cerință privind formatul prevăzută în acord este aceea ca noul document de ședere să includă o declarație care să arate faptul că temeiul juridic pentru drepturile titularului documentului îl constituie acordul.

2.6.14. Articolul 18 alineatul (1) litera (r): Căi de atac

Articolul 18 alineatul (1) litera (r) asigură faptul că orice decizie adoptată în scopul unei cereri de dobândire a noului statut de rezident conform articolului 18 alineatul (1) litera (a) poate fi contestată de persoana în cauză prin procedurile de atac care examinează atât legalitatea deciziei, cât și faptele și împrejurările care au condus la aceasta.

2.6.15. Articolul 18 alineatul (2): Drepturi de ședere considerate

Fără a aduce atingere restricțiilor prevăzute la articolul 20 din acord, nicio măsură restrictivă nu poate fi aplicată de către autoritățile din statul-gazdă sau de către orice operator economic sau neeconomic din statul-gazdă până la expirarea termenului pentru depunerea cererilor pentru noul statut de rezident prevăzut la articolul 18 alineatul (1) litera (b).

2.6.16. Articolul 18 alineatul (3): Drept de ședere considerat până la adoptarea deciziei finale

Fără a aduce atingere restricțiilor prevăzute la articolul 20 din acord, nicio măsură restrictivă nu poate fi aplicată de către autoritățile din statul-gazdă sau de către orice operator economic sau neeconomic din statul-gazdă până la adoptarea deciziei finale cu privire la cerere conform articolului 18 alineatul (1) litera (a).

Această garanție asigură protejarea statutului solicitantului până când:

(a) autoritățile naționale adoptă o decizie cu privire la cerere (garanție împotriva întârzierilor administrative);

(b) instanțele naționale adoptă o hotărâre cu privire la recurs (garanție împotriva deciziilor greșite și a întârzierilor judiciare).

2.6.17. Articolul 18 alineatul (4): Procedură de declarare

Articolul 18 alineatul (4) din acord reflectă articolul 25 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE deoarece permite statelor-gazdă să utilizeze în continuare sistemul declarativ, și anume să nu condiționeze șederea legală în statul-gazdă de noul document de ședere.

În cazul în care statul-gazdă decide să facă acest lucru, se aplică normele stabilite în Directiva 2004/38/CE, cum ar fi termenele, taxele, documentele justificative și documentele de ședere care urmează să fie eliberate.

Persoanele care sunt eligibile pentru un nou statut de rezident ar trebui să aibă dreptul să obțină, în urma depunerii unei cereri, un document de ședere (care poate fi în formă digitală) care include o declarație în care se atestă faptul că a fost eliberat în conformitate cu acordul.

2.7. Articolul 19 – Eliberarea documentelor de ședere în timpul perioadei de tranziție

2.7.1. Articolul 19 alineatul (1): Cereri în cursul perioadei de tranziție

Din articolul 127 al acordului rezultă că normele Uniunii privind libera circulație se aplică în continuare până la încheierea perioadei de tranziție.

Totuși, cererile pentru noul document de ședere care constituie drepturi în temeiul articolului 18 alineatul (1) și pentru documentul de ședere declarativ în temeiul articolului 18 alineatul (4) pot fi depuse deja în cursul perioadei de tranziție (articolele 19 și 185 din acord).

Decizia de a utiliza o astfel de aplicare voluntară a sistemului pentru noul statut de rezident în temeiul articolului 18 alineatul (1) nu afectează aplicarea normelor Uniunii privind libera circulație.

Depunerea unei cereri pentru noul statut de rezident în temeiul articolului 18 alineatul (1) din acord în cursul perioadei de tranziție nu îi va împiedica pe solicitanți să solicite în mod simultan un document de ședere în temeiul Directivei 2004/38/CE.

În mod similar, decizia de a utiliza un sistem voluntar nu scutește statul-gazdă de obligațiile care îi revin conform normelor Uniunii privind libera circulație, cum ar fi să decidă cu privire la cererile în curs sau să soluționeze noile cereri.

2.7.1.1. Competența amânată a CJUE

În conformitate cu articolul 158 alineatul (1) din acord, perioada de opt ani în care instanțele judecătorești din Regatul Unit pot solicita Curții de Justiție a Uniunii Europene să pronunțe o decizie preliminară cu privire la decizii referitoare la cereri prezentate în temeiul articolului 18 alineatul (1) sau (4) sau în temeiul articolului 19 începe de la data de la care se aplică articolul 19 (și anume, 1 februarie 2020).

Deși procedura administrativă de solicitare prevăzută la articolul 18 poate fi „avansată” în timp și poate deveni aplicabilă, alte dispoziții ale acordului pe care se bazează procedura administrativă de solicitare (cum ar fi cele referitoare la domeniul de aplicare personal și teritorial prevăzute la articolele 9-11) sau pe care aceasta le utilizează sau le declanșează (cum ar fi toate garanțiile procedurale împotriva deciziilor restrictive sau condițiile pentru păstrarea noului statut de rezident) nu sunt încă în vigoare.

Acest lucru necesită anumite adaptări în lipsa cărora articolul 19 ar fi lipsit de orice efect util. Pentru aceste adaptări poate fi necesar ca statul-gazdă care optează să utilizeze sistemul voluntar prevăzut la articolul 19 să reproducă în mod fidel în legislația națională toate dispozițiile necesare, dar care nu sunt încă aplicabile din partea a doua a acordului pentru ca acestea să producă efecte în sensul aplicării sistemului voluntar.

Articolul 131 din acord asigură faptul că, în cursul perioadei de tranziție, instituțiile Uniunii își păstrează competențele care le sunt conferite de dreptul Uniunii în ceea ce privește Regatul Unit cu privire la interpretarea și aplicarea articolului 19. CJUE își păstrează, de asemenea, competența deplină.

2.7.2. Articolul 19 alineatul (2): Efectele acceptării sau ale refuzării cererii

Poate fi de dorit să se depună o cerere conform sistemului constitutiv voluntar pentru ca solicitanții să dobândească securitate juridică cu privire la statutul lor cât mai curând posibil, în ciuda intrării în vigoare amânate a deciziei [de vreme ce o decizie favorabilă nu poate fi retrasă înainte de încheierea perioadei de tranziție conform articolului 19 alineatul (3)].

Din articolul 19 alineatul (2) rezultă că deciziile – atât pozitive, cât și negative – adoptate conform procedurii prevăzute la articolul 18 alineatul (1), sistemul constitutiv, nu vor avea efect până după încheierea perioadei de tranziție, adică aceste decizii vor fi valabile, dar efectele lor juridice vor fi amânate, având în vedere că solicitanții vor beneficia de drepturi de liberă circulație paralele.

În mod similar, refuzarea unei cereri depuse conform procedurii prevăzute la articolul 18 alineatul (1) poate avertiza solicitantul că pot fi necesare anumite modificări pentru ca acesta să se califice pentru noul statut de rezident – aceste modificări pot fi efectuate până la încheierea perioadei de tranziție, iar persoana în cauză poate depune din nou o cerere astfel cum se prevede la articolul 19 alineatul (4).

Un document de ședere acordat în temeiul articolului 18 alineatul (4) devine valabil și aplicabil imediat (în definitiv, acesta are doar efecte declarative). Acesta nu afectează drepturile de liberă circulație paralele ale solicitanților. În mod similar, deși refuzarea unei cereri în cadrul sistemului declarativ voluntar devine valabilă imediat, aceasta nu afectează drepturile paralele de liberă circulație în cadrul Uniunii ale solicitanților.

2.7.3. Articolul 19 alineatul (3): Imposibilitatea retragerii în cursul perioadei de tranziție a statutului de rezident acordat

Articolul 19 alineatul (3) împiedică statul-gazdă să retragă, înainte de încheierea perioadei de tranziție, statutul de rezident care este acordat în virtutea sistemului constitutiv voluntar. Statul-gazdă poate face acest lucru numai din motive legate de ordinea publică, siguranța publică sau sănătatea publică ori de abuz sau fraudă în conformitate cu normele prevăzute în Directiva 2004/38/CE care sunt aplicabile în paralel.

Această dispoziție servește să-i asigure pe solicitanți că nu există niciun risc în ceea ce privește depunerea unei cereri la începutul perioadei de tranziție, deoarece, odată acceptată, cererea nu poate fi reexaminată din motive administrative (și anume, cele legate de condițiile aferente dreptului de ședere).

În cadrul sistemului prevăzut la articolul 18 alineatul (4) (procedura de declarare), autoritățile naționale au posibilitatea de a retrage documentele de ședere eliberate sau statutul de rezident acordat, însă acest lucru, în sine, nu afectează dreptul de ședere al persoanei în cauză.

2.7.4. Articolul 19 alineatul (4): Redepunerea cererilor

Articolul 19 alineatul (4) garantează faptul că solicitanții cărora le-a fost refuzată acordarea noului statut de rezident în temeiul articolului 18 alineatul (1) înainte de încheierea perioadei de tranziție pot depune din nou o cerere în termenul prevăzut la articolul 18 alineatul (1) litera (b).

Dreptul de a depune din nou o cerere în cursul perioadei de tranziție este acoperit de căile de atac prevăzute la articolul 18 alineatul (1) litera (r).

2.7.5. Articolul 19 alineatul (5): Căi de atac

Toți solicitanții beneficiază de toate drepturile de a utiliza căile de atac, astfel cum se prevede în capitolul VI din Directiva 2004/38/CE.

2.8. Articolul 20 – Restricții privind dreptul de ședere

Articolul 20 acoperă toate persoanele care își exercită drepturile prevăzute la titlul II din partea a doua – acest lucru înseamnă că acoperă, de asemenea, de exemplu, lucrătorii frontalieri, membrii de familie sau membrii de familie „în sens larg”.

2.8.1. Ce este conduita?

Dispozițiile articolului 20 alineatele (1) și (2) sunt declanșate de conduita persoanelor în cauză. Noțiunea de conduită din acord se bazează pe capitolul VI din Directiva 2004/38/CE [pentru mai multe detalii, a se vedea orientările Comisiei pentru o mai bună transpunere și aplicare a Directivei 2004/38/CE – COM(2009) 313 final, secțiunea 3.2].

2.8.2. Conduita înainte și după încheierea perioadei de tranziție

La articolul 20 alineatele (1) și (2) sunt prevăzute două regimuri diferite care reglementează modalitatea în care trebuie să fie tratată conduita care constituie o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa ordinii publice sau a siguranței publice, în funcție de faptul dacă această conduită a avut loc înainte sau după încheierea perioadei de tranziție.

Articolul 20 alineatul (1) stabilește o obligație clară („este analizată”) de aplicare a capitolului VI din Directiva 2004/38/CE pentru anumite fapte, în timp ce articolul 20 alineatul (2) autorizează aplicarea normelor naționale în materie de imigrare pentru faptele care au loc după încheierea perioadei de tranziție.

Prin urmare, articolul 20 alineatele (1) și (2) vizează să separe acțiunile care au avut loc înainte de cele care au avut loc după încheierea perioadei de tranziție. Normele naționale în materie de imigrare nu ar trebui să se aplice, nici măcar parțial, în cazul acțiunilor care sunt reglementate de articolul 20 alineatul (1) din acord. Totuși, orice decizie privind restricționarea dreptului de ședere din cauza conduitei care are loc după încheierea perioadei de tranziție trebuie să fie adoptată în conformitate cu legislația națională.

2.8.3. Conduită continuă

În anumite circumstanțe, persoanele în cauză pot avea o conduită continuă (și anume, o conduită ale cărei componente individuale sunt realizate cu un singur scop, sunt conectate prin același mod de comitere sau printr-unul similar și printr-o coincidență strânsă a momentului și a obiectului atacului), care începe înainte de încheierea perioadei de tranziție și continuă ulterior.

În ipoteza unei conduite continue, este probabil ca autoritățile naționale, chemate să decidă, după încheierea perioadei de tranziție, dacă pot fi aplicate măsuri restrictive unei persoane, să se confrunte, printre altele, cu următoarele scenarii:

(a) în sine, acțiunile persoanei în cauză, care au avut loc după încheierea perioadei de tranziție sunt suficiente pentru a se adopta o măsură restrictivă conform normelor naționale în materie de imigrare – în acest caz pot fi adoptate măsuri în temeiul articolului 20 alineatul (2);

(b) în sine, acțiunile care au avut loc după încheierea perioadei de tranziție nu sunt suficiente pentru a se adopta măsuri conform normelor naționale în materie de imigrare – în acest caz nu pot fi adoptate măsuri în temeiul articolului 20 alineatul (2);

(c) în cazul menționat la litera (b), autoritățile naționale pot totuși să examineze, în temeiul articolului 20 alineatul (1), dacă setul de acțiuni anterioare încheierii perioadei de tranziție ar justifica restricții din motive de ordine publică sau de siguranță publică. Această evaluare, în măsura în care trebuie să stabilească amenințarea pe care o reprezintă conduita personală a persoanei în cauză, trebuie să ia în considerare, de asemenea, acțiunile care au avut loc după încheierea perioadei de tranziție.

Fiecare măsură restrictivă trebuie să țină seama de împrejurările cazului relevant.

2.8.4. Articolul 20 alineatele (3) și (4): Abuz de drepturi sau cereri frauduloase ori abuzive

Articolul 20 alineatele (3) și (4) autorizează statul-gazdă să îi îndepărteze de pe teritoriul său pe solicitanții care au abuzat de drepturile lor sau au comis fraude în vederea obținerii drepturilor prevăzute în acord.

Deși această îndepărtare poate să aibă loc chiar înainte ca o hotărâre judecătorească definitivă să fi fost pronunțată în cazul unei căi de atac judiciare împotriva respingerii unei astfel de cereri, îndepărtarea trebuie să respecte condițiile prevăzute la articolul 31 din Directiva 2004/38/CE.

Acest lucru înseamnă că persoanele în cauză nu pot fi îndepărtate din statul-gazdă în cazul în care au contestat ordinul de îndepărtare și au solicitat măsuri provizorii pentru suspendarea executării ordinului de îndepărtare.

Îndepărtarea efectivă nu se poate face înainte de adoptarea ordonanței privind măsurile provizorii, cu excepția oricăreia dintre următoarele situații:

(a) decizia de expulzare se întemeiază pe o hotărâre judecătorească anterioară;

(b) persoanele în cauză au avut anterior acces la o cale judiciară de atac;

(c) decizia de expulzare se întemeiază pe motive imperative de siguranță publică, în conformitate cu articolul 28 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE.

În cazul în care normele naționale prevăd că executarea ordinului de îndepărtare este suspendată ex lege prin recurs, nu este necesară solicitarea unor măsuri vremelnice de suspendare a executării ordinului de îndepărtare.

În conformitate cu articolul 31 alineatul (4) din Directiva 2004/38/CE, statul-gazdă poate refuza prezența persoanelor în cauză pe teritoriul său pe parcursul exercitării căilor de atac, dar nu le poate împiedica să își formuleze personal apărările, cu excepția cazurilor când prezența lor ar putea cauza perturbări grave ale ordinii și siguranței publice.

2.9. Articolul 21 – Garanții și dreptul la o cale de atac

Această dispoziție acoperă toate situațiile în care drepturile de ședere în temeiul acordului pot fi restrânse sau refuzate.

Ea garantează faptul că garanțiile procedurale prevăzute în capitolul VI din Directiva 2004/38/CE se aplică pe deplin în toate situațiile, și anume:

(a) în cazul abuzului și al fraudei (articolul 35 din Directiva 2004/38/CE);

(b) în cazul măsurilor adoptate din motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică (capitolul VI din Directiva 2004/38/CE) sau în conformitate cu legislația națională; precum și

(c) în cazul măsurilor adoptate din orice alte motive (articolul 15 din Directiva 2004/38/CE) care includ situații ca acelea în care o cerere pentru eliberarea unui document de ședere nu este acceptată ca atare, în care o cerere este refuzată deoarece solicitantul nu îndeplinește condițiile aferente dreptului de ședere sau în care au fost adoptate decizii pe motiv că persoana în cauză nu mai îndeplinește condițiile aferente dreptului de ședere (cum ar fi atunci când un cetățean al Uniunii inactiv din punct de vedere economic devine o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială din statul-gazdă).

De asemenea, această dispoziție asigură faptul că garanțiile materiale prevăzute în capitolul VI din Directiva 2004/38/CE se aplică pe deplin cu privire la deciziile de restricționare adoptate pe baza conduitei care a avut loc înainte de încheierea perioadei de tranziție.

În conformitate cu jurisprudența constantă a CJUE privind principiile generale ale dreptului Uniunii, deciziile de restricționare adoptate în conformitate cu legislația națională trebuie să respecte, de asemenea, principiul proporționalității și drepturile fundamentale, cum ar fi dreptul la viața de familie.

2.10. Articolul 22 – Drepturi conexe

Această dispoziție protejează dreptul membrilor de familie, indiferent de naționalitatea acestora, de a desfășura o activitate salariată sau independentă în statul-gazdă, conform articolului 23 din Directiva 2004/38/CE.

Acest lucru înseamnă că atât membrii de familie care nu erau lucrători înainte de încheierea perioadei de tranziție, dar care au devenit lucrători după aceasta, cât și membrii de familie care erau deja lucrători, fie în statul-gazdă, fie în statul de desfășurare a activității profesionale (lucrători frontalieri) sunt protejați de acord.

2.11. Articolul 23 – Egalitatea de tratament

Această dispoziție reflectă articolul 24 din Directiva 2004/38/CE, care prevede o regulă specifică privind egalitatea de tratament în comparație cu articolul 11 din acord.

Aceeași normă este „extinsă” la membrii de familie care au drept de ședere (permanentă) în statul-gazdă. Aceștia trebuie să fie tratați ca resortisanți ai statului-gazdă, și nu ca membri de familie ai resortisanților statului-gazdă.

Se aplică aceleași derogări ca cele prevăzute la articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE.

CAPITOLUL 2 – DREPTURILE LUCRĂTORILOR ȘI ALE LUCRĂTORILOR INDEPENDENȚI

2.12. Articolul 24 – Drepturile lucrătorilor

2.12.1. Articolul 24 alineatul (1): Drepturi

Articolul 24 alineatul (1) din acord conferă toate drepturile de care beneficiază lucrătorii în temeiul dreptului Uniunii beneficiarilor acordului care sunt lucrători, inclusiv acelora care își modifică statutul în cel de lucrător după încheierea perioadei de tranziție [a se vedea, de asemenea, articolul 17 alineatul (1) și articolul 22 din acord]. Alte categorii de beneficiari ai acordului nu intră sub incidența acestui articol.

2.12.1.1. Limitări

Se aplică aceleași limitări din motive de ordine publică, siguranță publică și sănătate publică ca cele prevăzute la articolul 45 alineatul (3) din TFUE.

Acordul nu se aplică încadrării în administrația publică conform articolului 45 alineatul (4) din TFUE. Prin urmare, statul-gazdă sau statul de desfășurare a activității profesionale poate rezerva pentru propriii săi resortisanți accesul la posturile care implică exercitarea unor competențe de drept public și protejarea intereselor generale ale statului, în cazul în care această restricție ar fi în conformitate cu articolul 45 alineatul (4) din TFUE (cauza C-270/13, Haralambidis).

2.12.1.2. Alineatul (1) literele (a)-(h): o listă neexhaustivă a drepturilor

Lucrătorii beneficiază de gama completă de drepturi care rezultă din articolul 45 din TFUE și din Regulamentul (UE) nr. 492/2011. Drepturile prevăzute la articolul 24 alineatul (1) din acord au același domeniu de aplicare și aceeași semnificație ca cele definite la articolul 45 din TFUE și în Regulamentul (UE) nr. 492/2011.

Drepturile lucrătorilor enumerate la articolul 24 alineatul (1) din acord nu sunt exhaustive și, prin urmare, ar fi acoperită orice dezvoltare a acestor drepturi prin interpretări viitoare de către CJUE ale articolului 45 din TFUE (în cazul Regatului Unit, autoritățile sale judiciare și administrative ar „ține seama în măsura cuvenită” de jurisprudența relevantă a CJUE pronunțată după încheierea perioadei de tranziție). Acest lucru înseamnă, de exemplu, că, pe lângă punctele prevăzute la articolul 24 alineatul (1) din acord, un lucrător își păstrează dreptul de a-și schimba locul de muncă și de a-și căuta unul nou în statul de desfășurare a activității profesionale, conform articolului 45 din TFUE.

2.12.2. Articolul 24 alineatul (2): Dreptul copilului unui lucrător de a-și finaliza școlarizarea

Articolul 24 alineatul (2) din acord protejează dreptul copiilor lucrătorilor de a-și finaliza școlarizarea în statul-gazdă. Astfel, un copil al cărui părinte care este cetățean al Uniunii sau resortisant al Regatului Unit a lucrat în statul-gazdă în calitate de beneficiar al Acordului de retragere își poate avea reședința în continuare în statul-gazdă și își poate finaliza școlarizarea în statul-gazdă chiar și după ce părintele în cauză nu își mai are reședința în statul-gazdă în mod legal (și anume, a părăsit statul-gazdă, a decedat sau nu mai îndeplinește condițiile pentru șederea legală; a se vedea, de exemplu, cauza C-310/08, Ibrahim, și cauza C-480/08, Teixeira). De asemenea, copilul în cauză are dreptul de a fi însoțit de un părinte care asigură îngrijirea efectivă, atât timp cât copilul este minor sau, chiar după vârsta majoratului, dacă prezența și îngrijirea părintelui care asigură îngrijirea efectivă sunt necesare pentru a-și finaliza școlarizarea.

2.12.3. Articolul 24 alineatul (3): Lucrători frontalieri

Lucrătorii frontalieri pot lucra în continuare în statul de desfășurare a activității profesionale dacă au făcut acest lucru până la încheierea perioadei de tranziție.

În cazul în care au încetat să lucreze înainte de încheierea perioadei de tranziție, aceștia își pot păstra statutul de lucrători în statul de desfășurare a activității profesionale dacă îndeplinesc oricare dintre condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (3) litera (a), (b), (c) sau (d) din Directiva 2004/38/CE, totuși fără a fi necesar să își mute reședința în statul de desfășurare a activității profesionale. Acest lucru le permite să beneficieze de drepturile relevante prevăzute la articolul 24 alineatul (1) literele (a)-(h) din acord.

Lucrătorii frontalieri își păstrează statutul în statul de desfășurare a activității profesionale în cazul în care:

(a) se află în incapacitate temporară de a munci, ca rezultat al unei boli sau al unui accident;

(b) sunt înregistrați în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce au fost angajați pe o perioadă de peste un an și s-au înregistrat ca persoane aflate în căutarea unui loc de muncă la serviciul competent de ocupare a forței de muncă;

(c) sunt înregistrați în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce au dus la bun sfârșit un contract de muncă pe perioadă determinată cu durata de mai puțin de un an sau după ce au intrat în șomaj involuntar în timpul primelor 12 luni ale contractului și s-au înregistrat ca fiind în căutarea unui loc de muncă la serviciul competent de ocupare a forței de muncă (în acest caz, statutul de lucrător se menține pentru o perioadă de cel puțin șase luni); sau

(d) încep un stagiu de formare profesională (pentru cei care sunt șomeri în mod voluntar, formarea trebuie să aibă legătură cu activitatea profesională anterioară).

În conformitate cu jurisprudența CJUE (cauza C-507/12, Saint Prix), lista de împrejurări în care se poate păstra statutul de lucrător nu este exhaustivă.

2.13. Articolul 25 – Drepturile lucrătorilor independenți

2.13.1. Articolul 25 alineatul (1): Drepturi

Drepturile prevăzute la articolul 25 alineatul (1) sunt acordate tuturor beneficiarilor acordului care sunt lucrători independenți – nu doar celor care sunt lucrători independenți la încheierea perioadei de tranziție, ci și persoanelor care își modifică statutul [a se vedea, de asemenea, articolul 17 alineatul (1) care prevede dreptul de a deveni lucrător independent].

Conform jurisprudenței CJUE (de exemplu, cauza 63/86, Comisia/Italia), un lucrător independent care intră sub incidența articolului 49 din TFUE poate beneficia de drepturile prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 492/2011, care se aplică prin analogie. Acest lucru înseamnă, de exemplu, că articolul 24 alineatul (1) litera (d) din acord nu se poate aplica în ceea ce privește concedierea, deoarece, prin definiție, un lucrător independent nu se află într-o relație de subordonare cu un angajator și nu poate fi concediat.

Drepturile prevăzute la articolul 25 alineatul (1) din acord sunt acordate, de asemenea, lucrătorilor frontalieri independenți. Există o diferență între următoarele categorii: (i) o persoană care își are reședința în statul A și desfășoară o activitate în calitate de lucrător independent în statul B; și (ii) o persoană care își are reședința în statul A și desfășoară o activitate în calitate de lucrător independent în statul A, în timp ce prestează servicii, de asemenea, în statele B și C – fie prin prestarea ocazională de servicii, fie printr-un sediu secundar. Prima categorie corespunde celei a unui lucrător frontalier independent, în timp ce a doua nu are acest corespondent.

În această privință, se remarcă faptul că înființarea unui sediu într-un stat diferit de cel de reședință în scopul prestării de servicii în statul în cauză nu înseamnă neapărat stabilirea în statul în care sunt prestate serviciile respective. Se poate considera în continuare că activitatea în cauză intră sub incidența normelor privind libertatea de a presta servicii, mai degrabă decât a celor privind libertatea de stabilire. Prin urmare, o persoană care are un sediu în statul de desfășurare a activității profesionale nu va fi considerată întotdeauna lucrător frontalier independent (1).

Articolul 4 alineatul (4) din acord asigură faptul că noțiunea de lucrător independent este interpretată în același mod în care CJUE a interpretat articolul 49 din TFUE în jurisprudența relevantă.

2.13.1.1. Limitări

Drepturile prevăzute la articolul 25 alineatul (1) din acord sunt supuse acelorași restricții ca cele prevăzute la articolele 51 și 52 din TFUE.

Prin urmare, aceste drepturi pot fi supuse unor limitări justificate din motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătatea publică (articolul 52 din TFUE), iar statul de desfășurare a activității profesionale poate discrimina lucrătorii independenți cu privire la activitățile care sunt asociate, chiar și cu titlu ocazional, cu exercitarea autorității publice (articolul 51 din TFUE).

2.13.1.2. Articolul 25 alineatul (1) litera (a): Drepturile de a începe și de a desfășura activități ca lucrător independent și de a înființa și gestiona întreprinderi

Acordul protejează drepturile de a începe și de a desfășura activități ca lucrător independent și de a înființa și gestiona întreprinderi în conformitate cu articolul 49 din TFUE, în condițiile stabilite de statul-gazdă pentru propriii săi resortisanți.

Totuși, nu ar trebui să se înțeleagă faptul că acest acord conferă resortisanților Regatului Unit posibilitatea de a se baza pe dreptul Uniunii pentru a presta servicii în alte state membre alte UE sau de a se stabili în alte state membre ale UE.

2.13.1.3. Articolul 25 alineatul (1) litera (b): Trimitere la lista neexhaustivă de drepturi prevăzută la articolul 24 alineatul (1)

Lucrătorii independenți beneficiază de gama completă de drepturi relevante care rezultă din articolul 45 din TFUE și din Regulamentul (UE) nr. 492/2011 în statul de desfășurare a activității profesionale.

2.13.2. Articolul 25 alineatul (2): Dreptul copilului unui lucrător independent de a-și finaliza școlarizarea

Articolul 25 alineatul (2) protejează copiii al cărui părinte care este cetățean al Uniunii sau resortisant al Regatului Unit a fost lucrător, dar care nu își mai are reședința legală în statul-gazdă al copilului conform articolului 24 alineatul (2) din acord, în măsura prevăzută de dreptul Uniunii, astfel cum a fost interpretat de CJUE (cauza C-147/11, Czop și Punakova).

2.13.3. Articolul 25 alineatul (3): Drepturile lucrătorilor frontalieri independenți și limitările acestor drepturi

Lucrătorii frontalieri independenți beneficiază de aceleași drepturi ca lucrătorii frontalieri salariați conform articolului 24 alineatul (3) din acord, cu aceleași rezerve privind relevanța descrise în orientările privind articolul 25 alineatul (1) (de exemplu, concedierile).

2.14. Articolul 26 – Eliberarea unui document care să specifice drepturile lucrătorilor frontalieri

Articolul 26 obligă statul de desfășurare a activității profesionale să le elibereze lucrătorilor frontalieri care intră sub incidența acordului un document care să certifice statutul lor, dacă lucrătorii frontalieri în cauză solicită acest lucru. În același timp, articolul 26 permite, de asemenea, statului de desfășurare a activității profesionale să impună lucrătorilor frontalieri care intră sub incidența acordului să solicite un astfel de document.

Spre deosebire de documentul de ședere eliberat în temeiul articolului 18 alineatul (1) din acord, acest document nu acordă un nou statut de rezident – documentul recunoaște un drept preexistent de a desfășura o activitate economică în statul de desfășurare a activității profesionale, care există în continuare.

Având în vedere faptul că lucrătorii frontalieri părăsesc statul de desfășurare a activității profesionale și se întorc în acesta în mod periodic, este esențial să li se elibereze un document care să le certifice statutul cât mai curând posibil, astfel încât să nu fie împiedicați să își exercite drepturile după încheierea perioadei de tranziție și să poată demonstra cu ușurință aceste drepturi (în special cele legate de trecerea frontierei conform articolului 14 din acord).

Lucrătorii frontalieri care nu sunt încadrați profesional la data depunerii cererii au dreptul de a li se elibera documentul, cu condiția să își păstreze statutul de lucrător în conformitate cu articolul 24 alineatul (3) sau cu articolul 25 alineatul (3) din acord [la rândul lor, aceste dispoziții fac trimitere la articolul 7 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE].

CAPITOLUL