EXPUNERE DE MOTIVE

1.CONTEXT

•Temeiurile și obiectivele propunerii

Dreptul insolvenței acoperă o gamă variată de măsuri, începând cu intervenția timpurie, care se aplică înainte ca o societate comercială să se confrunte cu grave dificultăți, trecând prin restructurarea rapidă, prin care se asigură păstrarea părților viabile ale activității, și prin lichidarea activelor, la care se recurge atunci când societățile comerciale nu pot fi salvate în alt mod, și terminând cu acordarea unei a doua șanse către întreprinzătorii onești, care ia forma remiterii de datorie.

Un cadru juridic al insolvenței care să funcționeze bine și să conțină toate aceste măsuri este o parte esențială a unui bun mediu de afaceri, întrucât el sprijină comerțul și investițiile, ajută la crearea și păstrarea locurilor de muncă și ajută economiile să amortizeze mai ușor șocurile economice care cauzează niveluri ridicate de credite neperformante și de șomaj. Toate acestea sunt priorități fundamentale ale Comisiei Europene.

Cazurile de insolvență au o importanță deosebită la nivelul Uniunii. Existența unei piețe unice care prezintă un grad tot mai mare de interconectare și o dimensiune digitală tot mai pronunțată înseamnă că foarte puține societăți comerciale sunt pur naționale dacă se iau în considerare elemente precum baza de clienți, lanțul de aprovizionare, domeniul de activitate, baza de investitori și baza de capital, pentru a da numai câteva exemple. De subliniat că aceste cazuri de insolvență constituie și un factor de descurajare a operațiunilor de extindere peste granițe și a investițiilor transfrontaliere. Numeroși investitori susțin că principalul motiv pentru care nu investesc sau nu intră în relații de afaceri în afara țării lor de origine este lipsa de claritate a dreptului insolvenței aplicabil în altă țară sau riscul ca procedura de insolvență din altă țară să fie foarte lungă sau complicată. Un grad mai mare de armonizare în dreptul insolvenței este, în consecință, esențial pentru buna funcționare a pieței unice și pentru o veritabilă uniune a piețelor de capital. Acesta este motivul pentru care problema suscită de mult un interes considerabil la nivelul UE.

Dacă între procedurile de insolvență și procedurile de restructurare ar exista un grad mai mare de convergență, s-ar garanta o mai mare securitate juridică pentru investitorii transfrontalieri și s-ar încuraja restructurarea promptă a societăților viabile care se confruntă cu dificultăți financiare. Dacă prevederile legale în materie de insolvență sunt ineficiente și divergente, investitorilor le este mai greu să evalueze riscul de credit, mai ales atunci când se gândesc să investească peste granițe. Integrarea financiară s-ar adânci, costurile pentru obținerea unui credit s-ar diminua și competitivitatea UE s-ar mări dacă ar exista un grad mai ridicat de partajare a riscurilor la nivel transfrontalier, dacă piețele de capital ar fi mai puternice și mai lichide și dacă s-ar diversifica sursele de finanțare pentru întreprinderile din UE.

Restructurarea și insolvența

În Europa zilelor noastre, jumătate din toate întreprinderile supraviețuiesc mai puțin de cinci ani. Numărul de cazuri de insolvență din rândul întreprinderilor s-a mărit din 2009, anul de apogeu al crizei economice, și se menține ridicat, deși tendința pare acum să se inverseze. În mai multe state membre există tendința ca întreprinderile viabile care se confruntă cu probleme financiare să fie dirijate mai degrabă spre lichidare decât spre restructurarea timpurie. Se estimează că în UE dau faliment 200 000 de firme pe an (adică 600 pe zi), având ca rezultat 1,7 milioane de pierderi directe de locuri de muncă în fiecare an. Unul din patru de cazuri este un caz de insolvență transfrontalieră, adică implică creditori și debitori din cel puțin două state membre ale UE. Societățile și locurile de muncă aferente ar putea fi salvate într-un procent semnificativ dacă ar exista proceduri preventive în toate statele membre în care societățile respective au sedii, active sau creditori. În plus, dacă ar exista proceduri de restructurare preventivă rapidă, s-ar asigura luarea de măsuri înainte ca societățile comerciale să nu mai fie în măsură să își achite creditele. S-ar contribui astfel la reducerea riscului ca creditele să devină neperformante în fazele descendente ale ciclului economic și deci la reducerea impactului negativ al unei situații de acest fel asupra sectorului financiar. Dimensiunea transfrontalieră și prețul plătit pentru existența unor cadre juridice divergente în materie de insolvență au însă o anvergură și mai mare. În primul rând, deși în lanțul de aprovizionare al creditorilor s-ar putea regăsi furnizori care sunt întreprinderi pur naționale, faptul că un furnizor care cunoaște dificultăți financiare nu poate fi salvat ar putea avea totuși efecte negative care ar putea declanșa insolvența societății comerciale transfrontaliere. Impactul acestor proceduri de insolvență transfrontaliere poate fi extrem de mare, întrucât este mai probabil ca acestea să se refere la întreprinderi mai mari. În al doilea rând, se poate ca unele societăți comerciale să aibă creditori transfrontalieri (în special IMM-uri) care preferă să renunțe la creanțele transfrontaliere pentru simplul motiv că ar fi prea costisitor să obțină o hotărâre de executare silită, de exemplu dacă ar avea nevoie de consultanță juridică locală. În ultimul rând, se preconizează că viitoarele evoluții ale pieței unice vor avea ca rezultat un număr mai mare de societăți comerciale care efectuează tranzacții transfrontaliere și, astfel, un număr mai mare de proceduri de insolvență cu impact transfrontalier. Societățile inovatoare, în particular, au nevoie de o piață mai mare pentru a prospera și pentru a evita insolvența în primii cinci ani de existență.

Calitatea cadrelor juridice de care statele membre dispun în materie de restructurare și insolvență are efect asupra ratelor de recuperare ale creditorilor. Conform indicatorilor Băncii Mondiale, ratele de recuperare din UE sunt cuprinse între 30 %, în Croația și România, și 90 %, în Belgia și Finlanda. Ratele de recuperare sunt mai mari în economiile în care restructurarea este procedura de insolvență cel mai des întâlnită. În aceste economii, creditorii se pot aștepta, în medie, la recuperarea a 83 % din creanțele lor, față de o medie de 57 % în procedura de lichidare. Deși reflectă și o serie de factori economici, printre care sănătatea generală a economiei, aceste rezultate arată cât de important este ca în materie de insolvență să existe un cadru cuprinzător și ancorat într-un context instituțional și cultural solid, dacă se dorește obținerea unor rezultate mai bune pentru societate.

Elementele procedurilor de restructurare preventivă care afectează eficacitatea procedurilor respective și, astfel, numărul de întreprinderi salvate și viabilitatea pe termen lung a acestora diferă semnificativ de la un stat membru la altul. Pentru a fi eficace, un cadru juridic ar trebui să conțină, de exemplu, prevederea ca o întreprindere aflată în dificultate să poată recurge cât mai devreme la restructurarea preventivă. În mai multe state membre, debitorii nu au însă posibilitatea de a-și restructura datoriile față de creditorii lor înainte de a intra efectiv în insolvență sau, când au această posibilitate, condițiile de acces pe care trebuie să le îndeplinească sunt foarte stricte sau costisitoare.

Foarte diferite sunt și condițiile pentru obținerea, în sprijinul negocierilor de restructurare, a unei suspendări a cererilor individuale de executare silită: o astfel de suspendare este imposibilă în unele țări, iar în celelalte are o gamă largă de durate și excepții. Când creditorii adoptă planuri, normele din statele membre tind să varieze considerabil în ceea ce privește împărțirea în clase, posibilitatea ca restructurarea să aibă loc numai cu anumiți creditori și fără ca drepturile creditorilor neimplicați să fie afectate, tipurile de majoritate necesare și condițiile de confirmare a planului de restructurare de către o autoritate judiciară sau administrativă. Protecția finanțărilor noi și a finanțărilor intermediare (esențială pentru asigurarea reușitei planurilor de restructurare) diferă de asemenea de la un stat membru la altul, variind de la o protecție minimă împotriva acțiunilor în anularea transferului patrimonial la o formă de prioritate față de datoriile existente în procedurile de insolvență ulterioare. În sfârșit, gradul de implicare a autorităților judiciare sau administrative și a practicienilor numiți de autoritățile judiciare sau administrative variază de asemenea: în unele țări implicarea este minimă, în altele, deplină.

Aceste divergențe fac practic imposibilă realizarea planurilor de restructurare în cazul grupurilor transfrontaliere de societăți comerciale care au filiale în cel puțin trei state membre.

A doua șansă

În numeroase state membre durează mai mult de trei ani până când întreprinzătorii faliți, dar onești, pot să obțină remiterea de datorie și să o ia de la capăt. Când cadrul pentru a doua șansă este ineficient, întreprinzătorii sunt prinși în capcana datoriilor sau împinși în economia neagră sau sunt nevoiți să se mute în alte jurisdicții pentru a beneficia de regimuri mai prietenoase. Mutarea este costisitoare pentru creditori, care trebuie să țină seama de riscul suplimentar că un întreprinzător ar putea obține o perioadă premergătoare remiterii de datorie mai scurtă în altă jurisdicție. Mutarea presupune un consum ridicat de resurse economice și umane pentru antreprenori, dat fiind că, în temeiul Regulamentului (UE) 2015/848 privind procedurile de insolvență, pentru a putea deschide o procedură de remitere în alt stat membru, aceștia ar putea fi supuși obligației de a-și avea sediul în jurisdicția statului membru respectiv pentru o anumită perioadă de timp. S-a dovedit, în plus, că perioadele premergătoare remiterii de datorie mai scurte au un impact pozitiv asupra consumatorilor și a investitorilor deopotrivă, aceștia putând astfel să reintre mai repede în ciclurile de consum și investiții, ceea ce impulsionează spiritul întreprinzător.

Este posibil ca, în unele state membre, simpla remitere de datorie să nu fie suficientă pentru ca întreprinzătorii să poată demara o nouă activitate economică, de exemplu atunci când falimentul este însoțit de un ordin de interdicție a cărui durată este mai mare și care ar putea să fie emis fără a se verifica dacă întreprinzătorul a acționat cu bună-credință. Pentru ca întreprinzătorii onești să beneficieze de o reală a doua șansă, interdicțiile legate de supraîndatorare ar trebui să fie, de asemenea, limitate în timp și, astfel, să expire cel mai târziu la data la care ia sfârșit perioada premergătoare remiterii de datorie. Datele cu caracter personal care sunt utilizate în legătură cu supraîndatorarea debitorului ar trebui să fie adecvate, relevante și limitate la ceea ce este necesar pentru scopurile în care sunt prelucrate și să fie păstrate într-o formă care permite identificarea persoanelor vizate pe o perioadă care nu depășește perioada necesară pentru scopurilor în care sunt prelucrate datele cu caracter personal. În Regulamentul general privind protecția datelor, care va înlocui Directiva 95/46/CE și se va aplica de la 25 mai 2018, se precizează mai clar cadrul juridic și cerințele valabile pentru prelucrarea datelor cu caracter personal.

Supraîndatorarea persoanelor fizice este o problemă socială și economică majoră. În rândul cetățenilor europeni, 11,4 % sunt în permanență în urmă cu plățile, deseori la facturile pentru utilități. Această situație se datorează în principal unor condiții macroeconomice nefavorabile (șomajul, de exemplu), apărute în contextul crizei financiare și economice, la care se adaugă circumstanțe personale (divorțul sau boala, de exemplu).

Întreprinzătorii nu sunt singurii afectați. Deși consumatorii beneficiază, în linii mari, de același tratament în temeiul prevederilor naționale referitoare la insolvență, acest lucru nu este valabil în toate statele membre, ceea ce duce la majorarea costurilor pentru sistemele de securitate socială ale statelor membre și are consecințe economice precum reducerea consumului și a activității de muncă și ratarea ocaziilor de creștere economică.