RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 10/88

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Economia UE: bilanțul anului 2006. Consolidarea zonei euro: principalele priorități politice”

COM(2006) 714 final — SEC(2006) 1490

(2008/C 10/22)

La 11 ianuarie 2007, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunității Europene, Comisia a hotărât să consulte Comitetul Economic și Social European cu privire la Economia UE: bilanțul anului 2006. Consolidarea zonei euro: principalele priorități politice.

Secțiunea pentru uniunea economică și monetară și coeziune economică și socială, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 4 septembrie 2007. Raportor: dl Burani, coraportor: dl Derruine.

În cea de-a 438-a sesiune plenară care a avut loc la 26 și 27 septembrie 2007 (ședința din 26 septembrie 2007), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 133 voturi pentru, 2 voturi împotrivă și 5 abțineri.

1. Concluzii și recomandări

1.1 Comitetul aprobă documentul Comisiei în ansamblul său. Cu toate acestea, dorește să prezinte câteva considerații proprii, inclusiv unele exprimate deja, chiar înainte de adoptarea monedei euro. Comisia formulează câteva critici voalate referitoare la anumite aspecte ale politicilor statelor membre. CESE aprobă conținutul acestora, dar reamintește că deseori guvernele se confruntă cu situații neprevăzute care sunt legate de politica internă sau de evenimente externe (crize energetice, conflicte etc.) pe care nu le pot controla.

1.2 Viabilitatea pe termen lung a politicilor bugetare este periclitată atunci când nu există continuitate în linia politică a guvernelor care se succed; la fel se întâmplă și cu reformele structurale, tributare unor factori eminamente subiectivi, legați de orientarea guvernelor în funcție. Astfel stând lucrurile, CESE se alătură Comisiei și susține că realizarea reformelor structurale trebuie să se înscrie într-o indispensabilă continuitate.

1.3 Flexibilitatea piețelor de mărfuri și servicii este un aspect al politicii economice pentru care guvernele trebuie să obțină consimțământul partenerilor sociali; liberalizarea — care a dus la rezultate variabile în funcție de țară și domeniu — trebuie realizată cu circumspecție și ținând seama de datele caracteristice ale fiecărei țări și ale fiecărui domeniu.

1.4 Integrarea piețelor financiare, în esență deja realizată în ceea ce privește serviciile destinate întreprinderilor, se dovedește mai dificilă în privința piețelor cu amănuntul. În cea mai mare parte, obstacolele sunt obiective (diferențe de limbă, caracteristicile serviciilor etc.). Acestea sunt probleme care nu pot fi soluționate pe cale administrativă sau prin reglementare și care trebuie să fie soluționate, în măsura posibilului, de piața însăși. Normele existente ar trebui să fie suficiente pentru a continua pe calea integrării; cel mult ar trebui să fie necesare standarde de asigurare a protecției optime a intereselor consumatorilor și, după caz, a controlului piețelor.

1.5 În conformitate cu solicitarea Comisiei, negocierile salariale ar trebui să țină seama de implicațiile uniunii monetare. CESE dorește să se ajungă la convergența politicilor economice, monetare și de ocupare a forței de muncă prin instituirea de ședințe comune ale Eurogrupului și Consiliului pentru ocuparea forței de muncă: convergența, fie și numai de principiu, ar permite să se obțină cu timpul o reală armonizare a diverselor politici.

1.6 Prin recomandarea de a se ține seama în mai mare măsură de dimensiunea internațională, Comisia răspunde unei critici formulate de CESE chiar înainte de adoptarea monedei euro. Ascensiunea economică a țărilor asiatice nu trebuie percepută ca o amenințare, ci mai degrabă ca o provocare care trebuie combătută cu armele competitivității și ale inovării.

1.7 Este de datoria guvernelor naționale să promoveze cu convingere zona euro. Este recomandabil ca acestea să se abțină de la a imputa monedei euro dificultățile economiei naționale, ocultând totodată avantajele pe care le extrag din adoptarea monedei unice. În plus, ar fi de dorit ca țările care nu au adoptat euro de la punerea sa în circulație să-și manifeste cu claritate intențiile pentru viitor. Și aceasta nu numai pentru a informa opinia publică din zona euro, dar și pentru a garanta că definirea viitoarelor politici ale monedei euro se face cunoscând numărul și identitatea economiilor care vor fi incluse în această zonă.

1.8 CESE constată că ponderea pe care a dobândit-o euro ca monedă internațională ar trebui să-i confere autoritatea necesară pentru a-și depune din nou candidatura pentru un loc în cadrul Fondului Monetar Internațional. Aceasta nu ar implica ocuparea locului actual al unuia din statele membre, ci intrarea unui nou membru. Obiecția potrivit căreia statutul FMI nu prevede această posibilitate pare neargumentată și nu este decât un simplu pretext.

1.9 O propunere destul de controversată a fost înaintată cu scopul de a sonda terenul, pentru a ști dacă ar putea fi în cele din urmă reținută: este vorba de crearea unui fond de stabilizare european, care ar urma să fie alimentat de excedentul de încasări fiscale înregistrat în perioadele de conjunctură economică favorabilă și destinat să finanțeze proiectele de interes comunitar.

1.10 În general, Comitetul consideră că raportul Comisiei este acceptabil, dar ține să menționeze că acesta, la fel ca și multe alte documente referitoare la euro, nu reușește să marcheze importanța dimensiunii politice a monedei unice. În realitate, semnificația monedei euro, impactul și perspectivele sale trec dincolo de simplele implicații economice, financiare sau sociale. Ceea ce constituie adevăratul liant al Uniunii este faptul ca s-a optat pentru convergența intereselor diferitelor țări prin reunirea în jurul unei monede comune.

2. Introducere

2.1 Comisia a publicat o comunicare privind situația economiei UE în 2006, concentrându-se în special asupra priorităților politice în vederea consolidării zonei euro. Această comunicare se bazează pe un alt document, intitulat „Dinamica ajustărilor în zona euro: experiențe și provocări” (1), care reprezintă, ca de obicei, o prețioasă sursă de referință pentru realizarea unor analize mai aprofundate.

2.2 A devenit deja obișnuință ca CESE să emită un aviz din proprie inițiativă privind documentul anual al Comisiei (2). Prin prezentul aviz, Comitetul își reafirmă punctele de vedere și recomandările pe care le-a făcut deja publice. Prezentul aviz va face trimitere la acestea, după caz. De asemenea, Comitetul dorește să participe la dezbaterea asupra modului de funcționare a UEM, aducând elemente noi, precum un Consiliu mixt de miniștri ai afacerilor economice și ai ocupării forței de muncă din zona euro și, cu titlu exploratoriu, propunerea de creare a unui fond european de stabilizare.

2.3 Pe de altă parte, dacă introducerea monedei unice este privită din perspectivă istorică, se constată că diferitele măsuri adoptate sau recomandate recent de Comisie reflectă observațiile făcute de CESE în avizul său din 1997 (3) cu privire la rigiditatea anumitor principii care stau la baza Pactului de stabilitate și creștere. CESE a subliniat că la definirea și aplicarea parametrilor de referință nu au fost suficient luate în considerare climatul economic și politicile naționale. Propunerile CESE nu au fost acceptate la acel moment. Cu toate acestea, evenimentele survenite între timp le-au demonstrat valabilitatea (4).

2.4 Lipsa de realism manifestată inițial este reflectată astăzi în criticile — justificate, dar previzibile încă de la început — adresate politicilor economice ale țărilor care fac parte din Eurogrup: elaborarea bugetelor naționale trebuie să se bazeze pe ipoteze macroeconomice comune. Dorința Președinției, exprimată la ședința miniștrilor Eurogrupului din 6 noiembrie 2006, nu a fost transpusă în fapte: elaborarea bugetelor naționale este, în continuare, departe de a se baza pe necesara coordonare a politicilor economice.

2.5 În același timp, trebuie înțeles faptul că este foarte dificilă coordonarea politicilor economice, în condițiile în care țările prezintă o diversitate a situațiilor socio-economice și obiective politice diferite, dacă nu chiar divergente; chiar și numai atingerea unei convergențe a respectivelor politici ar constitui un progres substanțial. Convergența depinde de o multitudine de factori, dar în special de ocuparea forței de muncă, ale căror amploare și caracteristici sunt rezultatul unui întreg ansamblu de alte politici.

2.5.1 Orientările generale de politică economică și liniile directoare ale strategiei europene de ocupare a forței de muncă constituie astăzi două strategii integrate. S-ar putea realiza o convergență de fond, în sensul atingerii unei armonizări în timp, prin organizarea unei ședințe comune a Eurogrupului și a Consiliului pentru ocuparea forței de muncă și afaceri sociale, cu participarea numai a miniștrilor din „zona euro”. Ideile generate de o asemenea ședință ar putea oferi elemente valoroase pentru a putea aprecia situația, în vederea desfășurării Consiliului de primăvară.

3. Documentul Comisiei

3.1 Comunicarea prezintă pe scurt, în trei părți de o remarcabilă concizie, bilanțul experiențelor înregistrate, considerentele specifice și recomandările Comisiei. Comisia nu repetă punctele de vedere care, în prezent, sunt general acceptate și nu reafirmă principiile care, pe parcursul timpului, au devenit parte integrantă din orientările de politică economică.

3.2 Bilanțul experiențelor primilor ani de existență a monedei euro

3.2.1 Comisia face referire la dezbaterile care au precedat punerea în aplicare a monedei euro, în 1999: întrebarea principală, la acel moment, era „cum se vor adapta țările participante la șocuri și la diferențele de competitivitate într-un context de mobilitate scăzută a forței de muncă, a unei integrări incomplete a piețelor de produse și servicii și cum se va menține autonomia bugetară națională”. Aceste întrebări rămân și astăzi de actualitate, dar îndoielile formulate de pesimiști, care prevedeau „o viață scurtă” a uniunii monetare, nu au fost confirmate.

3.2.2 Succesele, sau cel puțin rezultatele pozitive obținute de euro, sunt incontestabile: moneda este puternică și stabilă, a reacționat bine la șocurile externe și interne obișnuite și a combătut eficient inflația. Statele membre au beneficiat de „cele mai favorabile condiții de finanțare întâlnite vreodată”. La aceste avantaje se adaugă, în opinia CESE, acela că mai multe state membre din zona euro au fost ferite de inflația pe care monedele naționale ar fi suferit-o cu siguranță ca rezultat al deteriorării condițiilor economice și bugetare. Moneda euro, a doua monedă la nivel mondial, a protejat statele membre împotriva șocurilor monetare și financiare care altfel ar fi încetinit creșterea economică, ar fi distrus locurile de muncă și ar fi măcinat încrederea operatorilor economici.

3.2.3 Aceste succese au, în contrapartidă, aspecte care continuă să pună probleme. În multe cazuri, anumite economii au avut probleme de adaptare la evoluțiile din propria țară, înregistrând rezultate foarte diferite. Aceste divergențe s-au reflectat în rata inflației și rata creșterii economice. Ajustările realizate ca urmare a încetinirii ritmului de dezvoltare economică ar fi trebuit să permită o tendință mai accentuată de creștere pe termen mediu, după recuperarea pierderii inițiale de competitivitate. Acest lucru nu s-a întâmplat sau s-a întâmplat doar într-o oarecare măsură. „În linii mai generale”, concluzionează Comisia, „zona euro nu a reușit încă să atingă, în mod durabil, un nivel ridicat al ratei de creștere și de ocupare a forței de muncă”. CESE va reveni mai în detaliu asupra acestui aspect.

3.2.4 Comisia recunoaște totodată că dificultățile de adaptare nu sunt cauzate exclusiv sau în special de întârzierile înregistrate în punerea în aplicare a reformelor fiscale și structurale: acestea ar putea fi în egală măsură create de regimul impus de normele uniunii monetare.

3.2.5 În primii ani ai UEM s-au constatat dezechilibre și variații ale ratelor de schimb efective reale. Pentru anumite state membre, acest aspect a fost însoțit de o reducere puternică a ratei dobânzilor și de „o relaxare a restricțiilor privind condițiile de acordare a creditelor pentru gospodării după îmbunătățirea accesului la credite, pe o piață financiară mai integrată”, cu efecte directe asupra consumului de bunuri de folosință îndelungată și de scurtă folosință. În special în cazul bunurilor de folosință îndelungată (bunuri imobiliare), anumite economii au fost expuse fenomenului investițiilor masive în străinătate, mărindu-și și mai mult deficitul de cont curent.

3.2.6 Comisia formulează o observație de ordin general, pornind de la exemplul Țărilor de Jos, privind „riscurile legate de definirea politicilor bugetare în perioade de conjunctură economică favorabilă”. În Țările de Jos, conjunctura economică evident favorabilă de la începutul deceniului a avut efecte prociclice asupra pieței forței de muncă și asupra celei financiare și, în final, asupra politicii fiscale. Condițiile economice externe au generat o recesiune imediată care, la rândul său, a impus adoptarea unor contramăsuri riguroase, cu scopul de a o limita.

3.2.7 Prețurile și salariile au jucat, în egală măsură, un rol în contextul general: la nivel național, acestea s-au adaptat prea lent la variațiile ciclice, în ciuda contextului general caracterizat printr-un nivel moderat al salariilor, care a contribuit semnificativ la reducerea ratei șomajului. Creșterea slabă a productivității a transferat sarcina deprecierii reale asupra prețurilor și salariilor, dar în special asupra acestora din urmă. Aceste fenomene interacționează la nivel internațional, generând modificări ale cererii și influențând competitivitatea.

3.2.8 În final, convergența nominală și cea reală au înregistrat rezultate variabile dar, în același timp, revelatoare, dacă sunt analizate în mod critic și obiectiv. Comisia susține că aceste evoluții diverse reflectă „parțial” diferitele abordări naționale. CESE constată, în acest sens, că situația conjuncturii economice mondiale și europene are un efect în general uniform asupra tuturor țărilor; acolo unde există divergențe, acestea sunt în mare parte rezultatul politicilor naționale. Exemplele Spaniei, Italiei, Portugaliei și Irlandei, menționate de Comisie, oferă o dovadă clară că, în perioade de conjunctură economică favorabilă, rezultatele fundamental divergente au fost obținute în funcție de modul în care au fost realizate politicile bugetare, în spirit de „greier” sau de „furnică”.

3.3 Intervențiile necesare pentru buna funcționare a monedei euro

3.3.1 Acest capitol al documentului merită o atenție specială, deoarece cele cinci „considerente specifice” de mai jos constituie sau mai bine zis coincid cu prioritățile Comisiei pentru anii viitori.

3.3.2 Considerentul 1: Este esențială gestionarea prudentă a politicilor macroeconomice. De fapt, măsurile preconizate coincid cu cele adoptate în cadrul Pactului revizuit de stabilitate și creștere și trebuie asimilate corespunzător de către guverne, și nu doar de către cele din zona euro. Acest lucru se traduce prin recomandarea, evidentă, dar bineînțeles că nu întotdeauna respectată la momentul elaborării programelor anuale, de a ține seama de viabilitatea pe termen lung a politicilor bugetare.

3.3.3 Considerentul 2: Piețele de bunuri și servicii trebuie să devină mai flexibile. Comisia preconizează o „mai mare flexibilitate a prețurilor în sens descendent”, ceea ce este imposibil de realizat dacă prețurile sunt rigide: într-o astfel de situație, ajustarea salariilor nominale întâmpină rezistență, deoarece ar antrena o scădere și mai accentuată a salariilor reale. În același timp, este necesar să se încurajeze o redistribuire a resurselor între întreprinderi și sectoare. Realizarea acestor obiective — flexibilitatea prețurilor și redistribuirea resurselor — depinde de crearea unor piețe deschise și competitive. Din această perspectivă, „ar putea fi necesar, în egală măsură, să se revizuiască politicile fiscale și cheltuielile, atât la nivelul UE, cât și la nivelurile național și regional”.

3.3.4 Considerentul 3: Este nevoie de o accelerare a integrării piețelor financiare. S-au înregistrat progrese importante în acest domeniu, dar Comisia estimează că se pot face încă multe progrese privind exploatarea tuturor avantajelor oferite de piețele financiare din zona euro: o integrare mai bună ar putea reduce impactul șocurilor economice asupra veniturilor și piețelor naționale de credite. În acest sens, Planul de acțiune privind serviciile financiare și inițiativele aflate în curs de desfășurare ar trebui să ducă la rezultate semnificative.

3.3.5 Considerentul 4: Stabilirea salariilor trebuie să țină seama de implicațiile uniunii monetare. Partenerii sociali implicați în procesul de negociere a salariilor trebuie să aibă la dispoziție informațiile necesare pentru a judeca dacă este oportună majorarea salarială și, totodată, trebuie să poată evalua implicațiile asupra procesului de ajustare. O politică salarială conformă cu planurile de dezvoltare va permite evitarea „depășirii excesive” a ratelor de schimb efective reale în interiorul zonei euro.

3.3.6 Considerentul 5: Trebuie să se țină seama de dimensiunea globală. Această dimensiune trebuie avută în vedere „într-un mod mai sistematic”. Politicile economice la nivelul zonei euro și la nivel național au neglijat deseori acest aspect, în ciuda importanței sale în stabilirea acestor politici. Impactul monedei euro sau, mai degrabă, al ratei sale de schimb asupra celorlalți operatori economici mondiali trebuie evaluat cu atenție, deoarece de acesta depind strategiile elaborate în domeniul schimburilor comerciale, financiare și al politicilor economice.

3.4 Abordarea viitoare pentru consolidarea zonei euro

3.4.1 Documentul Comisiei menționează în acest capitol măsurile necesare pentru consolidarea și desăvârșirea uniunii monetare, o prioritate care devine urgentă în actualul context internațional. O propoziție merită în special subliniată: „Divergențele recente reflectă într-o anumită măsură evoluțiile inițiale, care au afectat economiile statelor membre în perioada anterioară creării zonei euro în 1999.” Aceasta este, cel puțin în parte, explicația pentru decalajele de creștere economică și divergențele politice care au marcat ultimii nouă ani.

3.4.2 „Căile de urmat” propuse de Comisie sunt menționate în continuare prin titlurile acestora. Conținutul se deduce în mare parte de la sine și, de asemenea, este disponibil un mare număr de documente pentru fiecare subiect în parte. Aceste căi de urmat sunt următoarele: a. accelerarea reformelor structurale și promovarea integrării; b. consolidarea situațiilor bugetare și îmbunătățirea calității bugetelor naționale; c. consolidarea coordonării în cadrul UE și în afara zonei euro; d. promovarea extinderii zonei euro; e. apropierea de cetățeni. CESE va comenta mai jos aceste puncte.

4. Observațiile CESE

4.1 Considerentul 1: Este esențială gestionarea prudentă a politicilor macroeconomice

4.1.1 Comitetul împărtășește criticile Comisiei, uneori implicite, dar în același timp transparente, privind politica unor state membre care, deseori, urmăresc mai degrabă să prezinte programe anuale conforme cu criteriile de convergență decât să răspundă la necesitatea adoptării unei politici de consolidare bugetară. Aceste critici trebuie, de altfel, văzute din perspectiva punctului de vedere exprimat de Comitet cu mult înainte de adoptarea monedei unice (5): nici un guvern nu este complet liber să adopte o politică bugetară proprie — și adecvată — fără a ține seama de nici o restricție sau condiționare.

4.1.2 În afară de constrângerile impuse de normele de convergență, despre care se poate presupune că au fost deja incluse într-o politică bugetară „adecvată”, există și alte constrângeri, interne și externe. Dintre constrângerile interne este suficient să le menționăm pe cele de natură structurală sau pe cele cauzate de reformele structurale nerealizate încă. Constrângerile externe cuprind tendințele generale din economia globală și, în special, costurile energetice. Efectele factorului costuri diferă enorm de la o țară la alta, dar acesta nu este luat niciodată în considerare sub aspectul de factor de divergență în politicile economice. În același timp, trebuie admis că situația diferă complet în cazul țărilor care depind în totalitate sau aproape în totalitate de energia furnizată din străinătate față de țările care au doar un deficit ușor sau cele care, în anumite cazuri, sunt chiar exportatoare de energie.

4.1.3 CESE constată că în trecut reformele structurale, astfel cum sunt enumerate la punctul 4.1.6 de mai jos, nu au dat întotdeauna rezultatele scontate: este necesară o mai bună coordonare a acestor reforme, atât la nivelul fiecărei țări, cât și la nivel comunitar, precum și o coerență cu politicile macroeconomice destinate sprijinirii competitivității și ocupării forței de muncă. Nu a fost dintotdeauna așa. De fapt, evoluția dezamăgitoare a creșterii economice, care urmează o tendință destul de asemănătoare în toate țările, arată că această creștere însăși a fost practic o „variabilă independentă” de reforme în unele țări.

4.1.4 Recomandarea (a se vedea punctul 3.3.2), care invită să se țină seama de viabilitatea pe termen lung a politicilor bugetare, merită un comentariu special. Aceste politici sunt întotdeauna rezultatul unei combinații de considerente economice și sociale și de orientări politice. Dacă avem în vedere istoria din ultimul deceniu a țărilor din zona euro, devine clar că foarte puține au cunoscut o „stabilitate politică”: guvernele de diverse orientări politice s-au succedat la conducerea fiecărei țări, lucru normal și de dorit în cadrul unei democrații. Însă alternanța face foarte dificilă elaborarea de programe viabile pe termen lung (6): credibilitatea acestora depinde de stabilitatea în timp a guvernelor, ca și, în mod natural, de mulți alți factori externi.

4.1.5 Un aspect specific al reformelor structurale privește, pentru anumite țări, nivelul datoriei publice, sensibil mai ridicat decât parametrii stabiliți prin criteriile de la Maastricht (60 % din PIB), fapt care nu demonstrează o evoluție pozitivă de la an la an. Potrivit Comitetului, nu este suficient să se reducă această datorie printr-un excedent bugetar înregistrat în anumiți ani favorabili sau prin operațiuni de tip „one-shot”. Ar trebui mai degrabă să se obțină o mai bună eficacitate a cheltuielilor publice sau, dacă această măsură s-ar dovedi insuficientă, o revizuire radicală a structurii lor.

4.1.6 „Calea de urmat” propusă de Comisie, menționată la punctul 3.4.2a (accelerarea reformelor structurale), este așadar plină de obstacole și prezintă un înalt grad de subiectivitate, în funcție de orientările politice. Reformele structurale (în domeniul pensiilor, sănătății, administrației publice, liberalizării, energiei) au un impact social puternic și îi implică pe partenerii sociali într-o măsură determinantă, în moduri care diferă de la țară la țară. Nici un guvern nu poate adopta măsuri, raționale sau nu, care sunt inacceptabile pentru opinia publică. Istoria recentă demonstrează că, adesea, reformele structurale sunt rezultatul unui compromis între cerințe diverse și uneori divergente: reformele „raționale” avute în vedere pe hârtie trebuie să țină seama de prezența unor cerințe concrete și inevitabile.

4.1.7 Comitetul recunoaște importanța punerii în aplicare a unor reforme structurale bine concepute și coordonate între statele membre. Cu toate acestea, unele reforme pot provoca îngrijorare în cadrul gospodăriilor, acestea acționând cu prudență și mărindu-și nivelul economiilor. Chiar dacă, exprimată în procente, evoluția nivelului economiilor pare neglijabilă, acest lucru nu mai este valabil dacă este exprimată în valoare absolută. Astfel, între 2001 și 2005, nivelul economiilor a crescut cu mai puțin de un procent, dar acest lucru reprezintă o sumă de aproape 50 de miliarde EUR netransformate în cheltuieli de consum (7). În opinia unora, ar putea fi un semnal pozitiv: o creștere a cheltuielilor de consum inferioară creșterii economiilor ar putea să semnifice, de asemenea, o recâștigare a încrederii cetățenilor în viitorul economic. Alți comentatori atrag la rândul lor atenția asupra investițiilor în străinătate, deplângând faptul că sunt mai mari decât cele realizate în Europa. Susținătorii acestor două poziții ar putea găsi un punct comun în constatarea că mărirea investițiilor străine în Europa constituie în mod categoric un efect pozitiv al globalizării.

4.2 Considerentul 2: Piețele de bunuri și servicii trebuie să devină mai flexibile

4.2.1 Comisia recomandă ca bugetele să fie „mai mult orientate către politicile active de ajustare” a flexibilității piețelor de bunuri și servicii. În acest sens, flexibilitatea este înțeleasă ca „flexibilitate în sens descendent” pentru a contrabalansa experiența primilor ani de existență a zonei euro. Pentru a realiza acest lucru, o soluție ar fi aceea de a face prețurile mai flexibile și de a încuraja o mai bună distribuție a resurselor între întreprinderi și sectoare. Astfel s-ar încuraja o politică salarială mai bine corelată cu necesitatea de a menține niveluri de remunerare adecvate și de a reduce costurile sociale ale procesului de ajustare ciclică.

4.2.2 Raționamentul Comisiei este corect, fără îndoială, dar CESE se întreabă dacă acesta este realist și dacă poate fi aplicat tuturor situațiilor și tuturor țărilor. Integrarea piețelor naționale (a se vedea a doua parte a punctului 3.4.2a) poate fi încurajată parțial printr-o politică guvernamentală bazată pe stimulente, dar politica salarială depinde în mare parte de consultarea partenerilor sociali și de negocierea dintre aceștia. În consecință, flexibilitatea prețului pe piețele liberalizate nu este întotdeauna și nici pretutindeni independentă de măsurile guvernamentale; în practică, depinde de încheierea unui acord între diferite părți: guvern, angajatori și lucrători. Într-o anumită măsură, același lucru se poate spune și despre alocarea resurselor între întreprinderi și sectoare, care poate fi cu certitudine favorizată de măsuri fiscale sau de reglementare, dar care, în cele din urmă, depinde de oportunitățile pieței și de un acord între partenerii sociali.

4.2.3 Liberalizarea constituie un caz aparte, deoarece poate duce la redistribuirea resurselor între întreprinderi. Chiar dacă liberalizarea este recunoscută formal, ca principiu, în practică aceasta este înțeleasă și pusă în aplicare în diverse moduri și într-o măsură variabilă, în funcție de țară și de orientările politice naționale diferite și uneori divergente. Efectul liberalizării asupra prețului (calitatea reprezintă o chestiune care trebuie avută în vedere separat) și asupra concurenței face obiect de discuții, de unde rezultă că aceasta nu este întotdeauna posibilă sau dezirabilă. În concluzie, flexibilitatea prețurilor și tendințele politicii salariale depind și de posibilitatea de a realiza liberalizarea. În același timp, liberalizarea trebuie pusă în practică acolo unde piața o permite și unde concurența rezultată aduce beneficii reale consumatorilor.

4.3 Considerentul 3: Este nevoie de o accelerare a integrării piețelor financiare

4.3.1 Planul de acțiune pentru serviciile financiare, lansat acum trei ani, a dat rezultate bune (Comisia vorbește de „progrese importante”), atât sub aspectul sistemelor de plată, cât și sub cel al piețelor financiare, al piețelor de valori mobiliare și de servicii bancare destinate întreprinderilor. Se poate afirma că integrarea financiară în aceste sectoare se află într-o stare avansată de realizare; etapele care urmează privesc măsurile de control, drepturile de vot și fuziunile de întreprinderi, toate fiind măsuri necesare, dar care nu constituie un veritabil obstacol în calea integrării aflate deja în curs de desfășurare.

4.3.2 Problema ridicată de Comisie privind piața de credite retail și de servicii financiare în general reprezintă un aspect separat. Comisia susține că „o integrare financiară mai bună ar putea reduce impactul șocurilor economice asupra veniturilor și piețelor naționale de credit”. Această afirmație este, fără îndoială, întemeiată, dar rămâne discutabil dacă acest obiectiv este realizabil într-o măsură determinantă. Cu privire la produsele financiare, integrarea la nivel comunitar este un fapt realizat: nimeni nu se opune ideii ca un cetățean din orice țară să poată achiziționa sau vinde valori mobiliare în oricare din celelalte țări. În ceea ce privește serviciile financiare și, în special, cele de creditare, situația este mult mai complexă: o integrare la nivel european nu este un obiectiv ușor de realizat pe termen scurt.

4.3.3 Serviciile financiare comportă — ceea ce constituie un caz specific, împreună cu serviciile de asigurări — un risc pentru vânzător: fezabilitatea tuturor tranzacțiilor depinde de măsura în care clientul este de încredere. În acest sens, este necesar să se obțină informații dintr-o altă țară decât cea a vânzătorului, pentru a întocmi un contract care să prevadă, printre altele, modalități de reglementare eventuală a litigiilor sau a situațiilor de insolvabilitate. Pe piața națională nici o asemenea situație nu pune probleme, dar o integrare la nivel comunitar, pe baza acelorași norme, implică utilizarea unor limbi diferite și respectarea legislației, eventual și a competenței jurisdicționale, a țării cumpărătorului. Aceste condiții generează costuri, complicații și obstacole dificil de surmontat prin măsuri legislative sau de reglementare. O soluție posibilă, care se utilizează în practică, este aceea ca vânzătorul să creeze filiale în țara (țările) cumpărătorului: în acest caz, nu mai putem vorbi de o integrare a piețelor, ci, mai degrabă, de extinderea pieței interne, în virtutea principiului libertății de stabilire. În acest sens, efectul pozitiv îl constituie consolidarea concurenței pe piețele naționale și extinderea gamei de posibilități de alegere pentru consumator.

4.3.4 Așadar, integrarea în continuare a piețelor financiare retail nu este posibilă pe termen scurt prin inițiative legislative sau stimulente: eforturile Comisiei și ale statelor membre trebuie să se concentreze asupra unor obiective rezonabile, prin evitarea urmăririi de obiective dificil de realizat.

4.3.5 În concluzie, CESE este de acord cu recomandările Comisiei cu privire la necesitatea de accelerare a integrării piețelor financiare, ceea ce va permite o mai bună distribuție a resurselor financiare și orientarea acestora în direcțiile în care este mai mare nevoie de ele. Cu toate acestea, CESE subliniază că normele existente (ca și normele complementare în discuție) sunt suficiente pentru asigurarea unei integrări bazate pe legile pieței. Norme ar mai fi necesare numai pentru a asigura o protecție mai bună și mai uniformă a intereselor consumatorilor.

4.4 Considerentul 4: Stabilirea salariilor trebuie să țină seama de implicațiile uniunii monetare

4.4.1 Comitetul este surprins de propunerea Comisiei potrivit căreia partenerii sociali „nu dispun de informațiile necesare în privința mizelor și implicațiilor diferitelor direcții de acțiune” și duc, din acest motiv, o politică salarială irațională. Acest punct de vedere intră în contradicție cu teza susținută de Comisia însăși într-un studiu (8) conform căruia în perioada 1999-2005 evoluția salariilor nominale în zona euro a fost conformă cu obiectivul stabilității prețurilor (…), ceea ce se traduce printr-o creștere negativă de – 0,4 % din costul unitar al muncii în termeni reali. (…) Cifrele dovedesc că îmbunătățirea condițiilor economice nu s-a tradus până astăzi prin accelerarea creșterii salariilor, ceea ce arată că evoluția costului unitar al muncii a rămas conformă principiilor stabilității prețurilor și unei creșteri economice favorabile ocupării locurilor de muncă. (…) În general, producătorii au reușit să păstreze marjele de profit în ciuda presiunii costurilor, altele decât cele cu forța de muncă, și a intensificării concurenței internaționale.

4.4.2 Comitetul s-a pronunțat deja asupra acestei chestiuni printr-un aviz din 2003 (9), care își păstrează valabilitatea în totalitate; în acest aviz s-a remarcat că, dacă salariile reprezintă un factor de competitivitate, acestea alimentează totodată și cererea de pe piața internă. CESE a subliniat că o creștere pe termen mediu ar trebui să țină pasul cu mărirea productivității, astfel încât să se asigure echilibrul între o creștere suficientă a cererii și păstrarea competitivității prețurilor.

4.4.3 În acest sens, CESE reamintește concluziile Consiliului pentru ocuparea forței de muncă din ianuarie 2007 și cele ale Eurogrupului din februarie 2007 privind necesitatea de stabilire a unor condiții salariale decente și de realizare a unei mai bune distribuții a rezultatelor creșterii economice.

4.4.4 Comitetul insistă asupra punctului său de vedere, exprimat cu mult timp în urmă, privind dialogul macroeconomic, care trebuie intensificat pentru a îmbunătăți coordonarea și sinergia dintre diversele domenii (monetar, bugetar, salarial) ale politicii macroeconomice. Lipsa de coordonare întărește convingerea CESE că un sistem de ședințe comune ale Eurogrupului și Consiliului pentru ocuparea forței de muncă (a se vedea punctul 2.5.1) devine nu numai util, ci chiar necesar.

4.4.5 Deși Comisia își exprimă nemulțumirea față de evoluția creșterii economice și a ocupării forței de muncă, în mod surprinzător nu folosește această ocazie pentru a reanaliza orientarea de până acum a politicilor macroeconomice și a mixului de politici recomandat. În timp ce structurile politicii bugetare și financiare rămân neschimbate, nu numai politicii salariale ar trebui să i se ceară să se adapteze la cerințele uniunii monetare. Astfel s-ar transfera partenerilor sociali responsabilitatea de a compensa erorile din celelalte domenii ale politicilor comunitare.

4.5 Considerentul 5: Trebuie să se țină seama de dimensiunea globală

4.5.1 CESE este în totalitate de acord cu comentariile Comisiei, care sunt evidente, privind luarea în considerare a dimensiunii internaționale. Singurul comentariu în acest sens este că atât Comisia, cât și Consiliul au subestimat acest aspect la elaborarea textului Pactului de stabilitate și creștere, în ciuda recomandărilor CESE, care au subliniat caracterul aleatoriu al planurilor pe termen lung sub aspectul imprevizibilității evoluțiilor politice la nivel mondial. Nu mai este nevoie să menționăm că evenimentele ultimului deceniu au confirmat în mare măsură acest punct de vedere. În prezent, imprevizibilitatea deceniului viitor este și mai pronunțată; „a ține seama de dimensiunea globală” la elaborarea planurilor pe termen mediu și lung are o valoare pur teoretică.

4.5.2 În ceea ce privește programele anuale, este evident că toate statele membre, care aparțin sau nu zonei euro, sunt afectate de evoluția comerțului mondial, în special sub două aspecte: variabilele aleatorii din situația petrolului și concurența în creștere reprezentată de țările asiatice. Grupul de țări relativ puțin dependente de petrol suferă mai puțin de evoluția ciclică a prețului; pe de altă parte, celălalt grup este puternic afectat de șocurile de conjunctură economică, fapt care are impact asupra prețurilor interne și asupra competitivității.

4.5.3 În mod similar, creșterea puterii țărilor asiatice deschide noi piețe pentru cele mai competitive țări europene, afectând totodată negativ țările care au făcut mai puține eforturi în direcția competitivității și inovației. În opinia Comitetului, s-a acordat o importanță prea mare teoriei conform căreia lipsa de competitivitate ar fi rezultatul ratelor de schimb ale monedei euro față de monedele asiatice și dolar, în timp ce această problemă este, în mare parte, de ordin structural și ar trebui să facă obiectul unei revizuiri radicale a politicilor din partea guvernelor și a partenerilor sociali.

5. Celelalte căi de urmat

5.1 S-au făcut deja observații privind unele „căi de urmat”, în corelație cu diverse „considerente”; anumite comentarii privind alte aspecte tratate de Comisie sunt prezentate în continuare cu titlu complementar.

5.2 Comitetul deplânge faptul că abordarea UEM de către Comisie se face dintr-un unghi pur economic, iar dimensiunea politică este dată uitării. Zona monetară nu este un scop în sine: este un element dintr-un proiect social mai vast, al „voinței de a trăi împreună”. În istorie nu lipsesc exemplele care demonstrează că zonele monetare între țări care nu au continuat să se integreze au fost în cele din urmă condamnate la implozie (10). „Trecerea la euro nu poate fi abordată și programată ca o simplă schimbare tehnică a monedei, ci ca o conversie majoră, care are efecte economice, monetare și sociale semnificative” (11). Acest mesaj trebuie reamintit în momentul în care cele 27 de state membre se angajează în revizuirea tratatului pentru a ieși dintr-o criză instituțională alimentată de cauze multiple, printre care și un disconfort economic și social difuz.

5.3 „Promovarea zonei euro” (a se vedea punctul 3.4.2 d) necesită câteva observații. Comisia enumără beneficiile de care s-ar bucura țările care fac deja parte din Eurogrup, precum și viitorii noi membri; în ceea ce îi privește pe aceștia din urmă, totuși, pare să le acorde atenție exclusiv „celor care se pregătesc să adopte euro”, adică, în mod evident, noilor state membre. Chestiunea absenței persistente a țărilor care erau deja membre ale UE și care au beneficiat de o derogare („opt out”), o temă care ar merita repusă în discuție, nu a fost nici măcar abordată. Cu toate că speră foarte mult ca aceste țări să își reconsidere deciziile, CESE apreciază că un comentariu al Comisiei pe această temă ar fi binevenit, pentru a clarifica dacă trebuie abandonată definitiv ipoteza de aderare a țărilor „opt-out”. Clarificarea acestui aspect reprezintă unul din numeroșii factori care ar putea ajuta la stabilirea viitoarelor strategii privind moneda euro. În același timp, este greu de știut cum planurile pe termen mediu și lung ale țărilor din afara Eurogrupului ar putea să nu țină seama de posibilitatea sau voința de a adopta moneda unică.

5.4 Comitetul dorește să dea un mesaj puternic țărilor care s-au alăturat UEM de a-și continua eforturile în vederea respectării criteriilor de la Maastricht și de a promova convergența politicilor în perspectiva unei convergențe reale. Este cu totul inacceptabil ca anumite state să adopte fățiș o politică relaxată, fără ca aceasta să fie justificată de condiții excepționale. Acest comportament aduce atingere credibilității lor în fața celorlalte state membre și, în cele din urmă, credibilității Europei în ansamblu.

5.5 În final, apelul la „apropiere de cetățeni” a fost repetat de atâtea ori, încât a devenit un laitmotiv. Este vorba despre un argument esențial, care face apel la responsabilitatea directă a guvernelor. Avantajele aduse de euro sunt astăzi evidente pentru cei care doresc să le vadă. Adevărul este că, la nivel național, stabilitatea prețurilor, accesul mai facil la credite etc. sunt deseori prezentate de guverne ca fiind propriile lor realizări. Atunci când se vorbește despre neajunsurile sistemului (reale sau presupuse), în special despre majorarea prețurilor, este considerată responsabilă moneda euro, chiar și în cazurile în care nu trecerea la noua monedă a fost cauza. În politică, nimeni nu are interesul să atribuie merite altora, ci dimpotrivă, trebuie să găsească mijloacele de a le imputa altora problemele existente.

6. Alte observații ale CESE

6.1 În afara observațiilor referitoare la documentul Comisiei, CESE supune atenției alte două teme, cu scopul de a provoca noi reflecții.

6.2 Dinamica ratelor de schimb ale monedei euro a fost menționată ca fiind cauza deficitului de competitivitate al Europei față de alte țări, în special față de țările asiatice. Chiar dacă acest aspect ar putea fi considerat una din cauze (și nu cauza principală, așa cum se menționează la punctul 4.5.3), Comitetul consideră că a venit momentul să se solicite din nou, cu mai multă fermitate, alocarea în cadrul Fondului Monetar Internațional a unui loc pentru zona euro. În trecut, s-a propus un schimb cu locul unuia din statele membre participante la FMI, dar nici unul din acestea nu s-a arătat cu adevărat dispus să-și cedeze locul monedei euro. Soluția ideală ar fi solicitarea unui loc suplimentar pentru moneda euro în cadrul FMI, dar pe termen scurt o coordonare între reprezentanții statelor membre s-ar putea dovedi o perspectivă mai realistă: nu există nici un motiv pentru care să nu fie reprezentată o monedă care joacă un rol fundamental în schimburile comerciale internaționale. Obiecția că statutul Fondului nu permite acest lucru pare să fie mai degrabă fragilă. Modificarea statutului ar părea o acțiune minimală în comparație cu anomalia evidentă constituită de faptul că una din monedele principale la nivel mondial nu poate participa la managementul politicilor monetare internaționale.

6.3 Comitetul își exprimă scepticismul față de ideea unui fond european de stabilizare, destinat eliminării diferențelor de creștere economică între statele membre (12). Pentru a permite desfășurarea unei discuții serioase pe această temă, această idee ar trebui dezvoltată în continuare.

Bruxelles, 26 septembrie 2007. Președintele Comitetului Economic și Social European Dimitris DIMITRIADIS

(1) Document provizoriu, publicat în cadrul seriei „Bilanțul economiei Uniunii Europene”, editat de DG Afaceri Economice și Financiare.

(2) A se vedea anexa la lista avizelor recente privind orientările generale de politică economică.

(3) Aviz privind dispozițiile stabilite pentru a treia fază a uniunii economice și monetare, 28 mai 1997, JO C 287, 22.9.1997, p. 74.

(4) De exemplu, CESE a sugerat ca parametrii de convergență, în special cei privind deficitul și datoria publică, să facă obiectul unei „revizuiri periodice, de exemplu o dată la fiecare zece ani”. Această sugestie a fost respinsă, dar evenimentele au demonstrat necesitatea adoptării a unui pact de stabilitate și creștere „revizuit”, chiar înainte de expirarea celor zece ani propuși de CESE.

(5) „Guvernele nu sunt întotdeauna în măsură să-și conducă economia propriei țări așa cum ar dori și … previziunile, chiar și cele mai demne de încredere, se pot dovedi inexacte”.

(6) „Având în vedere instabilitatea perspectivelor politice și socio-economice la nivel european, dar mai ales la nivel mondial, în loc de programe ar fi mai bine să vorbim despre declarații de intenție, care nu sunt constrângătoare decât în măsura în care corespund evoluțiilor reale de conjunctură economică”: A se vedea avizul menționat în nota de subsol 3.

(7) Sursa: AMECO, baza de date DG FIN.

(8) Comisia Europeană „The contribution of labour cost developments to price stability and competitiveness adjustment in the Euro area”, Quarterly report on the Euro area, volume 6, n° 1, 2007 (Document disponibil numai în limba engleză).

(9) A se vedea Avizul CESE privind orientările generale de politică economică pentru perioada 2003-2005, JO C 80 30.3.2004, p. 120.

(10) Uniunea monetară latină (1861-1920) s-a dizolvat, în parte din cauza lipsei de disciplină financiară între membrii săi (Italia, Franța, Elveția, Belgia și Grecia). O uniune monetară din 1873 legând Suedia (inclusă în Norvegia în acea epocă) de Danemarca a eșuat atunci când s-a schimbat contextul politic. Dimpotrivă, uniunea vamală germană din secolul XIX care a dat naștere unei uniuni monetare a reușit grație unificării politice a țării din 1871. Reușita monetară și integrarea politică merg așadar împreună, în măsura în care o astfel de uniune impune un grad înalt de coordonare a politicilor economice și, prin urmare, o anumită centralizare.

(11) Rezoluția Parlamentului European privind extinderea zonei euro (2006/2103(INI)), 1 iunie 2006.

(12) Acest fond ar fi alimentat de toate statele membre cu o parte a excedentului fiscal generat în perioadele cu conjunctură economică favorabilă, destinată finanțării de proiecte recunoscute de Consiliu și Parlamentul European ca prioritare și de interes comunitar. Obiecția principală este că astfel s-ar sancționa o politică bugetară disciplinată, creând un efect disuasiv.