[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 17.9.2007

COM(2007) 524 final

AL TREILEA RAPORT AL COMISIEI

în temeiul articolului 11 din decizia-cadru a Consiliului din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancţiuni penale şi de altă natură, a protecţiei împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro {SEC(2007)1158}

AL TREILEA RAPORT AL COMISIEI

în temeiul articolului 11 din decizia-cadru a Consiliului din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancţiuni penale şi de altă natură, a protecţiei împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro

1. Obiectivul deciziei-cadru

În vederea asigurării unei protecţii consolidate şi armonizate, prin mijloace penale, a monedei euro în întreaga Uniune Europeană, Consiliul a adoptat, la 29 mai 2000, decizia-cadru 2000/383/JAI[1] privind consolidarea, prin sancţiuni penale şi de altă natură, a protecţiei împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro, care a fost modificată prin decizia-cadru 2001/888/JAI din 6 decembrie 2001 [2] , pentru a introduce dispoziţii referitoare la recunoaşterea condamnărilor pronunţate de instanţele statelor membre, în vederea aplicării recidivei.

În urma ratificării Convenţiei de la Geneva din 1929 privind stoparea falsificării de monedă[3] există deja un anumit grad de omogenitate între legislaţiile statelor membre. Obiectivul specific al deciziei-cadru privind moneda euro este de a completa infracţiunile prevăzute efectiv de către statele membre în temeiul Convenţiei din 1929, prin identificarea anumitor practici sancţionabile care trebuie să fie adăugate la falsificarea propriu-zisă de monedă.

2. Obiectivul raportului

În temeiul articolului 11 alineatul (2) din decizia-cadru, Comisia a adoptat la 13 decembrie 2001 un raport privind punerea în aplicare a acesteia[4], care prezintă în detaliu diversele obligaţii de transpunere prevăzute, precum şi modul în care statele membre s-au conformat acestora. În cadrul concluziilor sale privind acest raport, Consiliul a recunoscut că obiectivul deciziei-cadru a fost în mare parte atins. Cu toate acestea, el a invitat Comisia să elaboreze un al doilea raport pentru a include informaţiile complementare ce ar fi trebuit să parvină încă de la statele membre. La 3 septembrie 2003, Comisia a adoptat cel de-al doilea raport[5]. Cu ocazia reuniunii sale din 25-26 octombrie 2004, Consiliul a luat notă de acest al doilea raport şi, ţinând seama de extinderea Uniunii Europene, a invitat Comisia să elaboreze un al treilea raport privind punerea în aplicare a deciziei-cadru, inclusiv a articolului 9a.

Prezentul raport cuprinde stadiul progreselor realizate de către cele 15 state membre în transpunerea deciziei-cadru, pe baza concluziilor celui de-al doilea raport, precum şi stadiul legislaţiei din cele 12 noi state membre. În fine, prezentul raport realizează o evaluare detaliată a punerii în aplicare a deciziei-cadru de către cele 27 de state membre.

Comisia a transmis chestionare tuturor statelor membre, în funcţie de particularităţile constatate cu ocazia raportului precedent, cu excepţia Germaniei care furnizase deja informaţii. Douăzeci de state membre au comunicat Comisiei textul dispoziţiilor de transpunere în dreptul lor intern a obligaţiilor ce le revin în temeiul deciziei-cadru. Opt state membre (Bulgaria, Irlanda, Spania, Italia, Malta, Ţările de Jos, România şi Finlanda) nu au răspuns oficial scrisorii trimise de Comisie. Cu toate acestea, informaţii privind legislaţiile din Bulgaria, Spania, Italia, Malta şi Ţările de Jos au fost puse la dispoziţia Comisiei. Informaţiile primite de către Comisie variază considerabil din punct de vedere al exhaustivităţii. Raportul a fost totuşi elaborat în baza acestor informaţii, care au fost completate din surse publice, în cazul în care acest lucru a fost necesar şi posibil.

3. Măsurile naţionale de aplicare a deciziei-cadru

3.1. Stadiul progreselor realizate de către cele 15 state membre în transpunerea deciziei-cadru (anexă - tabelul 1)

3.1.1. Infracţiuni generale – articolul 3

În urma modificării Codului penal spaniol, toate faptele prevăzute de articolul 3 alineatul (1) literele (a), (b) şi (c) din decizia-cadru sunt sancţionabile. În plus, în temeiul unei dispoziţii explicite privind contrafacerea, participaţia la faptele incriminate constituie infracţiune. De asemenea, legislaţia spaniolă conţine o dispoziţie explicită de sancţionare a faptei frauduloase de a fabrica, a primi sau a procura instrumente şi alte obiecte necesare fabricării de monedă falsă (articolul 3 alineatul (1), litera (d)).

3.1.2. Infracţiuni suplimentare - articolul 4

Codul penal spaniol interzice fabricarea frauduloasă de monedă, însă nu face nicio referire explicită la utilizarea instalaţiilor legale. Codul penal francez interzice în mod expres fabricarea ilegală de monedă prin utilizarea de instalaţii sau materiale legale, în sensul articolului 4 din decizia-cadru.

3.1.3. Sancţiuni – articolul 6

Legislaţiile Finlandei şi Suediei nu au fost modificate. Astfel, ele prevăd o pedeapsă maximă cu închisoarea de cel puţin opt ani doar în cazul infracţiunilor grave. Conform legislaţiei spaniole, sancţiunea aplicabilă pentru faptele considerate infracţiuni penale în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din decizia-cadru este închisoarea de la 8 la 12 ani.

3.1.4. Răspunderea persoanelor juridice şi sancţiunile aferente - articolele 8 şi 9

Legislaţiile Spaniei, Luxemburgului şi Austriei prevăd răspunderea penală generală pentru persoanele juridice, de fiecare dată când unul dintre organele de reprezentare comite o infracţiune prevăzută şi sancţionată de o lege naţională. Conform legislaţiei Austriei, pedepsele prevăzute sunt amenzi penale. În schimb, legislaţiile Spaniei şi Luxemburgului prevăd închiderea temporară sau definitivă a societăţii, dizolvarea acesteia, suspendarea activităţilor sale. Alte sancţiuni nu sunt prevăzute. Deşi Portugalia a trimis un răspuns privind transpunerea deciziei-cadru, acesta nu conţine nicio informaţie privind evoluţia procesului de adoptare a proiectului legislativ privind răspunderea penală a persoanelor juridice. Conform răspunsului primit, Regatul Unit nu intenţionează să adopte o lege specifică pentru a prevedea conceptul de răspundere a persoanelor juridice, deoarece existenţa conceptului de neglijenţă în dreptul său civil ar fi suficientă pentru a asigura conformitatea cu dispoziţiile articolului 8 alineatul (2).

3.1.5. Aplicarea teritorială - articolul 10

Autorităţile Regatului Unit nu au comunicat realizarea de progrese cu privire la proiectul de ordonanţă de punere în aplicare a deciziei-cadru în Gibraltar.

3.2. Stadiul progreselor realizate de către cele 12 state membre care au aderat în 2004 şi 2007 în transpunerea deciziei-cadru

3.2.1. Ratificarea Convenţiei din 1929 - articolul 2 (anexă - tabelul 2)

Opt state membre (Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Polonia şi Slovacia) au comunicat faptul că sunt deja părţi contractante la Convenţia de la Geneva. Conform informaţiilor obţinute de serviciile Comisiei, Bulgaria şi România au ratificat de asemenea Convenţia de la Geneva, în timp ce Slovenia se află în proces de ratificare. Nicio informaţie privind acest subiect nu a fost furnizată în ceea ce priveşte Malta.

3.2.2. Infracţiuni generale – articolul 3 (tabelul 3)

Dispoziţiile articolului 3 din decizia-cadru, care se referă la elementele constitutive ale infracţiunilor penale, au fost în general transpuse în legislaţia naţională a celor doisprezece state membre. Mai precis, legislaţiile a cinci state membre (Bulgaria, Cipru, Letonia, Ungaria şi Slovacia) menţionează explicit totalitatea elementelor obiective şi subiective (intenţia) ale infracţiunilor prevăzute de articolul 3 alineatul 1 literele (a)-(d). Legislaţiile altor state membre conţin următoarele excepţii. Legislaţia lituaniană nu menţionează „punerea în circulaţie”, ci doar „vânzarea” de monedă contrafăcută. Legislaţiile a şapte state membre (Republica Cehă, Estonia, Lituania, Malta, Polonia, România şi Slovenia) nu menţionează explicit importul, exportul şi procurarea de monedă falsă în scopul de a o pune în circulaţie. Legislaţiile Republicii Cehe şi a Poloniei sancţionează aceste comportamente prin incriminarea explicită a transportului. De asemenea, legislaţiile Lituaniei, Maltei şi României sancţionează aceste comportamente prin incriminarea posesiei, prevăzută în mod explicit. În fine, legislaţiile Estoniei şi Poloniei nu prevăd în mod explicit sancţionarea faptei de a fabrica, a primi sau a procura instrumente şi alte obiecte necesare fabricării de monedă falsă (articolul 3 alineatul (1), litera (d)).

Unsprezece state membre (Bulgaria, Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Polonia, România, Slovenia şi Slovacia) au indicat că instigarea sau tentativa la comiterea faptelor precizate la articolul 3 paragraful 1, precum şi participarea la săvârşirea unor astfel de fapte, sunt pedepsite în temeiul dispoziţiilor din partea generală a codurilor penale. În plus, dreptul polonez prevede o dispoziţie specială în ceea ce priveşte sprijinirea şi acordarea de protecţie celui care comite infracţiunile menţionate la paragraful 1. Nicio informaţie privind acest subiect nu a fost furnizată în ceea ce priveşte Malta.

3.2.3. Infracţiuni suplimentare – articolul 4 (anexa – tabelul 4)

Dispoziţiile articolului 4, care fac posibilă sancţionarea penală a fabricării ilegale de monedă prin utilizarea de instalaţii sau materiale legale, au fost transpuse în legislaţiile a şapte state membre. Mai precis, trei state membre (Bulgaria, Cipru şi Lituania) s-au conformat acestui articol prin introducerea în legislaţia lor penală a unei dispoziţii explicite prin care fabricarea bancnotelor sau monedelor metalice prin utilizarea de instalaţii sau materiale legale, cu încălcarea drepturilor sau condiţiilor de emitere a acestora constituie infracţiune penală. Şase state membre (Republica Cehă, Letonia, Malta, Polonia, Slovenia şi Slovacia) se conformează acestui articol prin interzicerea fabricării frauduloase de monedă fără a menţiona sau a distinge între mijloacele utilizate. Autorităţile a trei state membre (Estonia, Ungaria şi România) nu au furnizat informaţii cu privire la acest subiect.

3.2.4. Moneda neemisă destinată punerii în circulaţie – articolul 5 (anexă – tabelul 4)

În temeiul legislaţiilor a şapte state membre (Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Malta, Polonia şi Slovacia), noţiunea de monedă contrafăcută cuprinde în mod explicit bancnotele şi monedele metalice care, deşi sunt destinate punerii în circulaţie, nu au fost încă emise. În ceea ce priveşte legislaţia Republicii Cehe, o dispoziţie specifică a fost prevăzută în propunerea de modificare a Codului penal. Cu toate acestea, nicio informaţie nu a fost comunicată cu privire la adoptarea acestei modificări. Autorităţile slovene au indicat că incriminarea prevăzută la articolul 5 a deciziei-cadru este transpusă prin intermediul articolului 217 din codul penal care se referă la fraudă. În fine, autorităţile Bulgariei, Estoniei şi României nu au furnizat informaţii cu privire la acest subiect.

3.2.5. Sancţiuni - articolul 6 (anexa – tabelul 5)

Unsprezece state membre (Bulgaria, Republica Cehă, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Malta, Polonia, România, Slovenia şi Slovacia) au instituit pedepse cu închisoarea cu limita maximă mai mare de opt ani, conform articolului 6 alineatul (2) din decizia-cadru. Cu toate acestea, legislaţia Lituaniei prevede o pedeapsă cu limita maximă de cel puţin opt ani (mai precis, 10 ani) doar în cazul infracţiunilor care implică o „cantitate importantă” sau o „valoare importantă”. Legislaţia Ungariei rezervă pedeapsa cu o limită maximă mai mare de 8 ani pentru fabricarea frauduloasă a bancnotelor. Infracţiunea de falsificare a monedelor metalice este considerată a fi de o mai mică importanţă şi, din acest motiv, este sancţionată cu o pedeapsă cu închisoarea de maxim 5 ani. În fine, legislaţia Estoniei sancţionează contrafacerea cu pedeapsa cu închisoarea pentru o perioadă maximă de 6 ani doar în caz de recidivă sau de contrafacere „la scară largă”.

Toate cele douăsprezece state membre au prevăzut pedepse pentru infracţiunile săvârşite în mod efectiv, grupând diversele cazuri de incriminare prevăzute de decizia-cadru. Opt state membre (Republica Cehă, Estonia, Letonia, Lituania, Ungaria, România, Slovenia şi Slovacia) au prevăzut circumstanţe agravante în cazul infracţiunilor având drept obiect o sumă de bani importantă sau dacă acestea a fost comise în cadrul unei organizaţii criminale. Şapte state membre (Bulgaria, Republica Cehă, Lituania, Malta, Polonia, Slovenia şi Slovacia) au prevăzut pedepse specifice mai uşoare pentru punerea în circulaţie a monedelor false, primite drept monedă autentică. Această alegere poate fi justificată de respectarea principiului proporţionalităţii sancţiunilor. În fine, toate statele membre au arătat că, pentru aceste infracţiuni, extrădarea este posibilă.

3.2.6. Competenţa - articolul 7

Nouă state membre (Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Polonia, Slovenia şi Slovacia) au transpus obligaţia ce decurge din această dispoziţie, în timp ce nu este disponibilă nicio informaţie referitoare la acest subiect, în ceea ce priveşte trei state membre (Bulgaria, Malta şi România).

3.2.7. Răspunderea persoanelor juridice şi sancţiunile aferente - articolele 8 şi 9 (anexă – tabelul 6)

Şapte state membre au transpus dispoziţiile articolelor 8 şi 9 ale deciziei-cadru. Mai precis, legislaţiile a trei state membre (Ungaria, Polonia şi Slovenia) prevăd răspunderea penală generală pentru persoanele juridice, întotdeauna când unul dintre organele de reprezentare comite o infracţiune prevăzută şi sancţionată de o lege naţională, cum ar fi codul penal. Legislaţiile a patru state membre (Estonia, Cipru, Letonia şi Lituania) au prevăzut răspunderea penală pentru persoanele juridice în ceea ce priveşte în mod particular infracţiunile privind contrafacerea. În ceea ce priveşte sancţiunile, legislaţiile a cinci state membre (Estonia, Cipru, Letonia, Lituania şi Polonia) au instituit amenzi penale, decăderea din drepturi şi dizolvarea persoanei juridice. Pedepsele prevăzute nu au fost comunicate în ceea ce priveşte Ungaria şi Slovenia. Autorităţile Republicii Cehe şi Slovaciei au arătat că ar trebui să fie adoptat un proiect de lege privind răspunderea penală a persoanelor juridice pentru o serie de fapte incriminate de codul penal. În fine, autorităţile Bulgariei, Maltei şi României nu au transmis informaţii cu privire la acest subiect.

3.3. Stadiul progreselor realizate de către cele 27 state membre în transpunerea deciziei-cadru în ceea ce priveşte recidiva – articolul 9a

Dispoziţiile articolului 9a cu privire la recunoaşterea condamnărilor definitive pronunţate de instanţele celorlalte state membre în vederea stabilirii stării de recidivă au fost transpuse în general de nouăsprezece state membre. Mai precis, cinci state membre (Belgia, Spania, Franţa, Cipru şi Ţările de Jos) prevăd explicit recunoaşterea condamnărilor pronunţate de instanţele celorlalte state membre privind contrafacerea, pentru a stabili starea de recidivă care agravează pedeapsa. Legislaţiile a opt state membre (Republica Cehă, Danemarca, Grecia, Italia, Ungaria, Austria, Portugalia şi Slovacia) conţin, în partea generală a codului penal, dispoziţii care prevăd recunoaşterea explicită a condamnărilor pronunţate în străinătate în vederea agravării pedepsei aferente, aceasta aplicându-se astfel la toate infracţiunile. Legislaţiile a cinci state membre (Germania, Letonia, Lituania Slovenia şi Suedia) nu menţionează explicit condamnările pronunţate în străinătate ci, în general, trecutul persoanei condamnate, fără distincţii specifice, astfel încât sunt acoperite toate eventualele condamnări. De asemenea, autorităţile germane au anexat la răspunsul lor o serie de decizii ale curţilor şi tribunalelor germane pentru a invoca jurisprudenţa care confirmă interpretarea lor. Autorităţile Estoniei au arătat că se ţine seama de condamnările pronunţate de instanţele celorlalte state membre fără a fi comunicat totuşi mai multe detalii sau textele legislative aplicabile. Autorităţile din Luxemburg şi Polonia au indicat faptul că această dispoziţie nu este încă transpusă. În fine, şase state membre (Bulgaria, Irlanda, Malta, România, Finlanda şi Regatul Unit) nu au transmis informaţii cu privire la acest subiect.

4. EVALUAREA PUNERII ÎN APLICARE

4.1. Ratificarea Convenţiei din 1929 – articolul 2

Având în vedere concluziile celui de-al doilea raport, în total 25 de state membre au aderat la Convenţia din 1929.

4.2. Infracţiuni generale – articolul 3

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, rezultă că în total 27 de state membre au adoptat o lege pentru a transpune explicit elementele constitutive ale conceptului general de falsificare de monedă, definit la articolul 3 alineatul (1) literele (a) şi (b). În consecinţă, trebuie considerat că efectul util al deciziei-cadru este asigurat.

Cu toate acestea, legislaţia Lituaniei consideră drept infracţiune penală doar „vânzarea”, o noţiune mai restrânsă decât „punerea în circulaţie frauduloasă de monedă falsă”. Totuşi, se poate aprecia că această limitare nu are consecinţe practice, deoarece fapta de a repune în circulaţie moneda primită drept valabilă constituie o infracţiune independentă.

În ceea ce priveşte articolul 3 alineatul (1) litera (c), legislaţiile Republicii Cehe şi Poloniei incriminează transportul de monedă care, fiind o noţiune mai generală, cuprinde noţiunile specifice de import şi export. În plus, legislaţiile Lituaniei, Maltei şi României pedepsesc aceste fapte prin incriminarea posesiei în vederea punerii în circulaţie ceea ce, în mod logic, cuprinde importul şi exportul. În acest sens, efectul util al deciziei-cadru este asigurat. În schimb, în ceea ce priveşte legislaţia a două alte state membre (Estonia şi Slovenia), trebuie constatat faptul că autorităţile naţionale nu au transpus articolul 3 alineatul (1) litera (c).

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, rezultă că, în momentul de faţă, 25 de state membre au transpus corect dispoziţiile articolului 3 alineatul (1) litera (d), cu privire la infracţiunile referitoare la procedeele destinate prin natura lor fabricării de monedă falsă. Legislaţiile Estoniei şi Poloniei nu conţin nicio dispoziţie referitoare la aceste acte preparatorii, ceea ce constituie o neîndeplinire a obligaţiei de transpunere.

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, rezultă că în acest moment 26 de state membre au pus în aplicare dispoziţiile generale cu privire la participarea şi instigarea la faptele menţionate, precum şi cu privire la tentativa de a comite aceste fapte, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din decizia-cadru.

4.3. Infracţiuni suplimentare - articolul 4

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, 23 de state membre sancţionează fabricarea ilegală de monedă prin utilizarea instalaţiilor legale, în sensul articolului 4 din decizia-cadru. Cu toate acestea, un mare număr de state membre se conformează acestui articol prin interzicerea fabricării frauduloase de monedă, fără referire la sau distincţie între mijloacele utilizate.

Este de dorit ca toate statele membre să adopte dispoziţii explicite de incriminare a fabricării frauduloase de monedă prin utilizarea de instalaţii legale. Infracţiunea prevăzută la articolul 4 poate fi comisă doar de către agenţii autorităţilor naţionale care au dreptul de a utiliza instalaţiile legale. Astfel, în anumite ordini juridice, faptele comise ar putea fi calificate drept abuz de autoritate al funcţionarului, având caracteristicile unui „ delictum proprium ”, adică a unei infracţiuni care nu poate fi comisă decât de o categorie de persoane. Această infracţiune este mult diferită de falsificare, pedepsele aplicate putând fi de asemenea diferite. Chiar dacă formularea nediferenţiată a dispoziţiilor naţionale ar fi apreciată drept satisfăcătoare din punct de vedere al evaluării transpunerii articolului 4 din decizia-cadru, necesitatea de a asigura claritate juridică ar impune adoptarea unor incriminări explicite la nivel naţional.

4.4. Moneda neemisă destinată punerii în circulaţie - articolul 5

Obiectivul acestei dispoziţii este de a defini elementul obiectiv al falsificării astfel încât să cuprindă moneda neemisă. Prin încadrarea diferită a acestor fapte (legislaţia slovenă), dispoziţia este lipsită de eficacitate. În total, 22 state membre dispun de o legislaţie conformă articolului 5 litera (b) din decizia-cadru.

4.5. Sancţiuni – articolul 6

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, în total 26 de state membre se conformează articolului 6 alineatul (2), în temeiul căruia infracţiunile de fabricare sau alterare de monedă, prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (a) trebuie să fie pasibile de pedepse privative de libertate a căror limită maximă nu poate fi mai mică de opt ani. Legislaţiile Finlandei, Suediei şi Lituaniei, deşi adaugă un criteriu restrictiv pentru aplicarea pedepsei maxime (gravitatea infracţiunii) nu reduc eficacitatea articolului 6 din decizia-cadru. De fapt, instanţele naţionale competente vor pronunţa pedeapsa maximă numai în caz de infracţiune gravă. Fără a constata o neîndeplinire a obligaţiei de transpunere în acest caz particular, trebuie menţionat faptul că, în lumina acestor legislaţii, condamnarea la pedeapsa maximă ar părea că are caracter excepţional.

Legislaţiile Estoniei şi Ungariei care prevăd pedeapsa închisorii cu limite maxime de 6 şi, respectiv, 5 ani (pentru monedele metalice) nu sunt conforme criteriilor din decizia-cadru.

În afara excepţiilor cu privire la pedepsele maxime, se pare că legislaţiile a 27 de state membre au prevăzut că faptele incriminate de decizia-cadru sunt pasibile de sancţiuni de drept penal efective, proporţionale şi disuasive.

4.6. Competenţa - articolul 7

În total, 24 de state membre se conformează articolului 7.

4.7. Răspunderea persoanelor juridice şi sancţiunile aferente - articolele 8 şi 9

Ţinând seama şi de concluziile celui de-al doilea raport, 20 de state membre se conformează în general dispoziţiilor privind răspunderea persoanelor juridice. Republica Cehă, Portugalia şi Slovacia nu au luat măsurile necesare pentru a se conforma articolelor 8 şi 9 din decizia-cadru. Regatul Unit nu şi-a modificat legislaţia, chiar dacă aceasta nu este în conformitate cu obligaţia de a prevedea răspunderea persoanelor juridice. Într-adevăr, principiul vinovăţiei potrivit dreptului civil ar putea justifica plata de daune-interese părţii civile care intentează o acţiune în justiţie, dar nu constituie o pedeapsă în sensul articolelor 8-9 din decizia-cadru. Mai mult, fabricarea frauduloasă de monedă dăunează interesului general, iar în majoritatea cazurilor, nu este lezat niciun interes privat.

În ceea ce priveşte sancţiunile, legislaţiile Spaniei şi Luxemburgului nu au prevăzut amenzi, chiar dacă acestea sunt necesare potrivit articolului 9. De fapt, aceste ţări au prevăzut sancţiuni care, conform deciziei-cadru, au caracter supletiv, precum suspendarea sau lichidarea persoanei juridice.

4.8. Recidiva – articolul 9a

În ceea ce priveşte Grecia, se ţine seama de condamnările în străinătate în cazul în care acestea sunt în număr de trei, iar pedeapsa a fost ispăşită în străinătate, chiar dacă numai parţial. Aceste condiţii nu sunt compatibile cu obiectivul urmărit de decizia-cadru, deoarece recunoaşterea stării de recidivă devine astfel mult mai restrictivă decât prevede textul articolului 9a. Autorităţile Greciei au indicat, în răspunsul lor, că a fost demarată procedura de modificare a articolelor aplicabile, în vederea conformării depline cu articolul 9a.

În ceea ce priveşte legislaţiile statelor membre care se referă în general la trecutul persoanei condamnate, fără a face vreo distincţie, trebuie remarcat că aceste dispoziţii legale nu sunt în contradicţie cu aspectele imperative ale deciziei-cadru. Cu toate acestea, securitatea juridică (elementul luat în seamă pentru a evalua transpunerea efectivă) ar fi întărită în cazul în care legislaţia acestor state membre ar fi modificată în sensul menţionării explicite a faptului că aceste condamnări determină existenţa stării de recidivă. În realitate, absenţa unei referiri explicite la o condamnare pronunţată de o instanţă judecătorească a unui alt stat membru ar putea conduce în practică la neluarea în considerare a acestor condamnări.

5. Concluzii

5.1. Concluzii generale

Transpunerea dispoziţiilor deciziei-cadru a Consiliului din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancţiuni penale şi de altă natură, a protecţiei monedei euro împotriva falsificării poate fi apreciată drept satisfăcătoare în ansamblu, sub rezerva unor cazuri de neîndeplinire a obligaţiei de transpunere. Într-adevăr, faptele incriminate şi sancţiunile din decizia-cadru au fost introduse în legislaţiile naţionale ale statelor membre. Astfel, protecţia monedei euro a fost asigurată la nivelul de eficacitate şi eficienţă cerut de decizia-cadru. Prin urmare, decizia-cadru a îndeplinit obiectivul urmărit şi nu lipseşte decât adoptarea unui număr mic de măsuri naţionale pentru a asigura punerea în aplicare completă.

5.2. Concluzii specifice

Mai precis, decizia-cadru şi-a atins obiectivele în special în ceea ce priveşte elementele cele mai importante. Astfel, acţiunea frauduloasă de fabricare sau alterare de monedă precum şi punerea în circulaţie, constituie infracţiuni în ordinile juridice ale tuturor statelor membre. Importul, exportul sau transportul de monedă falsă sunt de asemenea sancţionate explicit în temeiul majorităţii legislaţiilor. Anumite ordini juridice incriminează aceste fapte prin intermediul noţiunilor de transport sau posesie. Pedepsele stabilite pentru sancţionarea faptelor incriminate, deşi sunt eterogene, corespund criteriilor stabilite de decizia-cadru, cu excepţia a două state membre. Mai mult, majoritatea statelor membre au prevăzut principiul răspunderii persoanelor juridice. În fine, în temeiul legislaţiei majorităţii statelor membre, condamnările definitive pronunţate de instanţele celorlalte state membre sunt luate în considerare pentru stabilirea stării de recidivă.

În ciuda acestei concluzii generale satisfăcătoare, dispoziţiile deciziei-cadru nu sunt prevăzute în totalitate în ordinile juridice ale tuturor statelor membre, astfel încât se poate constata neîndeplinirea obligaţiei de transpunere în anumite cazuri specifice. Pentru ca decizia-cadru să fie complet transpusă, este necesară aducerea următoarelor modificări la legislaţiile naţionale ale statelor membre. Prezentarea modificărilor necesare este efectuată în ordinea dispoziţiilor din decizia-cadru.

Articolul 2

Slovenia trebuie să ratifice Convenţia internaţională privind stoparea falsificării de monedă, încheiată la Geneva la 20 aprilie 1929.

Articolul 3

Legislaţiile Estoniei şi Sloveniei trebuie să incrimineze transportul, importul şi exportul de monedă falsă.

Legislaţiile Estoniei şi Poloniei trebuie să incrimineze fabricarea frauduloasă şi primirea de instrumente destinate fabricării de monedă falsă.

Articolul 4

Legislaţia Spaniei trebuie să incrimineze fabricarea ilegală de monedă prin utilizarea de instalaţii sau materiale legale.

Articolul 5

Legislaţiile Republicii Cehe şi a Sloveniei trebuie să incrimineze falsificarea de monedă neemisă destinată punerii în circulaţie.

Articolul 6

Legislaţia Ungariei trebuie să prevadă pedepsei închisorii cu o limită maximă de cel puţin 8 ani şi în cazul falsificării monedelor metalice.

Legislaţia Estoniei trebuie să prevadă pedepsei închisorii cu o limită maximă de cel puţin 8 ani, indiferent de existenţa recidivei sau de falsificarea la scară largă.

Articolele 8 şi 9

Autorităţile Republicii Cehe, Slovaciei şi Regatului Unit trebuie să adopte măsurile necesare pentru a prevedea răspunderea persoanelor juridice astfel încât să se conformeze articolelor 8 şi 9 din decizia-cadru.

Legislaţiile Spaniei şi Luxemburgului trebuie de asemenea să prevadă amenzi printre sancţiunile aplicabile în cazul angajării răspunderii persoanelor juridice.

Articolul 9a

Legislaţiile Greciei, Luxemburgului şi Poloniei trebuie să prevadă faptul că recunoaşterea condamnărilor pronunţate de instanţele celorlalte state membre determină existenţa recidivei.

5.3. Comunicarea de informaţii complementare

Autorităţile următoarelor state membre vor trebui să comunice serviciilor Comisiei informaţii referitoare la următoarele elemente:

Bulgaria

Incriminarea falsificării de monedă neemisă (articolul 5), răspunderea persoanelor juridice (articolele 8 şi 9) şi recidiva internaţională (articolul 9a).

Estonia

Incriminarea fabricării ilegale de monedă prin utilizarea de instalaţii legale (articolul 4) şi incriminarea falsificării de monedă neemisă (articolul 5).

Irlanda

Recidiva internaţională (articolul 9a).

Ungaria

Incriminarea falsificării de monedă neemisă (articolul 5).

Malta

Ratificarea Convenţiei de la Geneva, competenţa instanţelor naţionale în conformitate cu articolul 7, răspunderea persoanelor juridice (articolele 8 şi 9) şi recidiva internaţională (articolul 9a).

Portugalia

Răspunderea persoanelor juridice (articolele 8 şi 9).

România

Incriminarea fabricării ilegale de monedă prin utilizarea de instalaţii legale (articolul 4), incriminarea falsificării de monedă neemisă (articolul 5), răspunderea persoanelor juridice (articolele 8 şi 9) şi recidiva internaţională (articolul 9a)

Finlanda

Recidiva internaţională (articolul 9a).

Autorităţile Regatului Unit trebuie să informeze serviciile Comisiei cu privire la recidiva internaţională (articolul 9a) şi la aplicarea deciziei-cadru în Gibraltar.

[1] Decizia-cadru a Consiliului din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancţiuni penale şi de altă natură, a protecţiei împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro (JO L 140/1 din 14 iunie 2000, p. 1).

[2] Decizia-cadru a Consiliului din 6 decembrie 2001 de modificare a Deciziei-cadru 2000/383/JAI privind consolidarea protecţiei împotriva falsificării, prin sancţiuni penale şi de altă natură, cu ocazia introducerii monedei euro (JO L 329 din 14 decembrie 2001, p. 3).

[3] În temeiul articolul 23 din Convenţia din 1929, ratificarea sa de către un stat presupune faptul că legislaţia şi organizarea administrativă a acestuia sunt conforme cu dispoziţiile Convenţiei.

[4] COM(2001) 771 final.

[5] COM(2003) 532 final.