COMUNICARE A COMISIEI

Orientări privind partajarea costurilor și a beneficiilor în cadrul proiectelor de cooperare transfrontalieră în domeniul energiei din surse regenerabile

(2022/C 495/01)

CUPRINS

1. Introducere 2

2. Elemente de concepere a cooperării și opțiuni de finanțare 5

3. Analiza cost-beneficiu ca bază pentru partajarea costurilor și a beneficiilor 8

4. Abordări bazate pe partajarea costurilor și a beneficiilor 9

Principii privind partajarea costurilor și a beneficiilor 10

Punerea în aplicare a partajării costurilor și a beneficiilor 12

Exemple de cooperare 15

5. Rezumatul recomandărilor privind ACB și partajarea costurilor și a beneficiilor 18

6. Model de acord interguvernamental 20

7. Anexă 22

1 INTRODUCERE

Prezentele orientări au scopul de a sprijini statele membre care doresc să se implice în proiecte de cooperare transfrontalieră în domeniul producerii de energie din surse regenerabile să găsească o soluție reciproc avantajoasă pentru partajarea costurilor și a beneficiilor aferente. Orientările prezintă opțiunile de proiectare pentru partajarea costurilor și a beneficiilor în cadrul proiectelor de cooperare transfrontalieră privind energia din surse regenerabile și oferă recomandări și bune practici, permițând totodată statelor membre să fie flexibile (1). Orientările pot fi aplicate în contextul componentei Mecanismului pentru interconectarea Europei (MIE) pentru proiectele transfrontaliere în domeniul energiei din surse regenerabile, precum și pentru proiectele din domeniul surselor regenerabile de energie (SRE) care utilizează mecanisme de cooperare în general. Orientările sunt relevante pentru proiectele privind energia electrică produsă din surse regenerabile, precum și energia termică și gazele produse din surse regenerabile.

Cadrul juridic

Directiva (UE) 2018/2001 revizuită privind promovarea utilizării energiei din surse regenerabile (denumită în continuare „directiva”) stabilește un cadru juridic pentru dezvoltarea energiei din surse regenerabile în Uniunea Europeană. Astfel cum se prevede la articolul 3 alineatul (1) din directivă, statele membre îndeplinesc în mod colectiv obiectivul general obligatoriu al Uniunii privind ponderea energiei din surse regenerabile în consumul final brut de energie al Uniunii în 2030. Acest obiectiv colectiv este atins prin intermediul contribuțiilor naționale care urmează să fie stabilite de toate statele membre în cadrul planurilor lor naționale integrate privind energia și clima (PNEC). Directiva recunoaște, de asemenea, dimensiunea transfrontalieră a utilizării energiei din surse regenerabile și încurajează statele membre să coopereze în acest sens aplicând, printre altele, mecanismele de cooperare disponibile, cum ar fi transferurile statistice, proiectele comune între statele membre, proiectele comune între statele membre și țările terțe sau schemele de sprijin comune (2).

Ca parte a cadrului financiar multianual 2021-2027, MIE Energie a fost completat cu un instrument menit să sprijine implementarea proiectelor transfrontaliere în domeniul energiei din surse regenerabile. Conceptul de proiecte transfrontaliere în domeniul energiei din surse regenerabile, astfel cum este definit în Regulamentul de instituire a Mecanismului pentru interconectarea Europei (3), se bazează pe mecanismele de cooperare instituite în temeiul directivei.

Motive în favoarea cooperării

Cooperarea transfrontalieră poate facilita atingerea obiectivului Uniunii, precum și contribuțiile naționale într-un mod mai eficient din punctul de vedere al costurilor, prin extinderea fluxului de proiecte, oferind totodată o flexibilitate suplimentară statelor membre în ceea ce privește îndeplinirea obiectivelor lor. În plus, regiunile transfrontaliere joacă un rol important de „laboratoare ale integrării europene” (4). Întrucât statele membre dispun de resurse geografice și naturale diferite pentru a valorifica energia din surse regenerabile, costurile de producție diferă considerabil de la o țară la alta. Un stat membru („țară gazdă”) care produce un surplus de energie din surse regenerabile, adică mai mult decât are nevoie pentru a-și îndeplini propria contribuție, poate alege să coopereze cu un alt stat membru („țară beneficiară”) care dorește să cofinanțeze efortul. Ambele state vor obține beneficii de pe urma unei astfel de cooperări. Țara gazdă va obține finanțare suplimentară și beneficii nemonetare legate de construirea și exploatarea noii instalații (de exemplu, o securitate sporită a aprovizionării, crearea de locuri de muncă, efecte colaterale pozitive ca urmare a creșterii gradului de inovare), țara beneficiară prin atingerea obiectivului său într-un mod mai eficient din punctul de vedere al costurilor decât pe plan intern. Mecanismele de cooperare contribuie, de asemenea, la schimbul de bune practici, la alinierea cadrelor de reglementare și la simplificarea procedurii administrative în statele membre.

Motivele pentru care s-a optat pentru cooperarea în domeniul energiei din surse regenerabile diferă de la un proiect la altul. Printre cele mai tipice motive pentru cooperare se numără atingerea unor obiective mai puțin costisitoare, sporirea utilizării energiei din surse regenerabile, contribuția la îmbunătățirea infrastructurii, creșterea gradului de securitate energetică, îmbunătățirea acceptării de către public a unei anumite tehnologii, testarea (în comun) a tehnologiilor inovatoare sau a soluțiilor de infrastructură, precum și promovarea integrării pe piață a surselor regenerabile de energie în vederea consolidării pieței interne a energiei din UE.

În plus, valorile de piață pentru energia din surse regenerabile pot varia substanțial de la un stat membru la altul, în funcție, printre altele, de diferitele mixuri de producție, de capacitățile existente ale instalațiilor și de volumul capacităților de interconectare și de transport în rețeaua internă. Prin cooperarea reciprocă, statele membre cu valori de piață mai scăzute pot avea acces la proiecte cu valori de piață mai mari decât cele proprii, ceea ce reduce plățile de sprijin.

Cooperarea poate avea loc între două sau mai multe țări/regiuni sau teritorii transfrontaliere (5), complexitatea și cerințele de coordonare crescând, de obicei, proporțional cu numărul de operatori implicați.

Exemplu de cooperare transfrontalieră: Deschiderea reciprocă a licitațiilor între Germania și Danemarca (6) În 2016, Germania și Danemarca au implementat două licitații transfrontaliere pentru energia fotovoltaică, deschise participării proiectelor din cealaltă țară. Licitațiile deschise reciproc s-au bazat pe un acord de cooperare negociat la nivel bilateral. Licitațiile deschise s-au bazat fiecare pe sistemul de sprijin existent pentru energia fotovoltaică în țara respectivă. În plus, acordul de cooperare a inclus, de asemenea, înțelegeri cu privire la restricțiile locale privind amplasamentele, schimbul de date și contribuția la obiectivele privind energia din surse regenerabile. În ceea ce privește partajarea costurilor, țara care organizează licitația efectuează plățile de sprijin pentru toate centralele cărora li se atribuie contractul și primește statistici complete privind sursele regenerabile de energie. Nu sunt incluse costuri sau beneficii suplimentare. Licitațiile transfrontaliere au contribuit la localizarea tuturor proiectelor de succes din Danemarca. La licitația deschisă de Germania, contractele au fost adjudecate la prețuri semnificativ mai mici decât la licitațiile naționale anterioare organizate de Germania. În Danemarca nu s-au desfășurat licitații naționale în aceeași perioadă. Niciun proiect german nu a participat la licitația daneză. Această situație a fost cauzată, printre altele, de alocarea unei capacități maxime scăzute pentru proiectele din Germania (doar 2,4 MW dintr-un volum total licitat de 20 MW), de faptul că la câteva zile mai târziu s-a organizat o licitație națională în Germania, de costurile aferente tranzacției, ocazionate de înțelegerea sistemului de licitație al Danemarcei, precum și de prima fixă aplicată în Danemarca, care expunea operatorii de centrale la riscuri legate de prețul energiei electrice pe termen lung. Pentru proiectele situate în Danemarca, participarea la licitația germană a fost atractivă, deoarece în 2016 nu s-au organizat licitații naționale pentru energia fotovoltaică. Motivele pentru care Danemarca a prezentat oferte mai competitive nu sunt clare, dar este probabil să includă resurse fotovoltaice mai bune în amplasamentele care participă la licitații, posibilitatea de a construi centrale fotovoltaice pe terenuri agricole (exclusă în Germania), precum și lipsa altor opțiuni pentru a primi sprijin național și, prin urmare, oferte mai agresive. Aceste licitații deschise reciproc au arătat că abordările bazate pe cooperare între statele membre pot contribui la creșterea eficienței în comparație cu licitațiile naționale. În plus, acestea demonstrează, de asemenea, că ar trebui să se țină seama de schemele naționale de sprijin și de programul licitației atunci când se stabilește calendarul și se elaborează acordul de cooperare. În plus, țările trebuie, de asemenea, să ia în considerare mecanismele existente pe piață și alți factori care influențează costurile proiectelor, pentru a evita surprizele în ceea ce privește atribuirea contractelor între țări. Exemplu de cooperare transfrontalieră: Schema comună pentru certificate între Suedia și Norvegia În 2012, schema transfrontalieră de sprijin pentru energia electrică verde între Suedia și Norvegia a devenit operațională cu scopul de a stimula dezvoltarea surselor regenerabile de energie în ambele țări. Până în prezent, aceasta este singura schemă de sprijin comună realizată în cadrul mecanismelor de cooperare prevăzute în Directiva privind promovarea utilizării energiei din surse regenerabile (RED). Punerea în aplicare a schemei a fost precedată de o lungă etapă de negocieri între cele două țări. S-a dovedit a fi deosebit de dificil să se convină asupra unei repartizări corecte a costurilor și beneficiilor. Un acord politic privind repartizarea în proporție de 50:50 a sarcinilor a creat condițiile propice stabilirii acordului final. Schema a beneficiat de experiența de un an a Suediei în ceea ce privește funcționarea unei piețe naționale comparabile a certificatelor. Fiind un instrument de piață, schema recompensează instalațiile de producere a energiei din surse regenerabile din ambele țări prin alocarea unui certificat verde pentru fiecare MWh de energie electrică din surse regenerabile produsă, care poate fi apoi tranzacționat pe o piață. Furnizorii suedezi și norvegieni de energie electrică (și unii utilizatori finali) sunt obligați să achiziționeze certificate proporțional cu o parte din producția/consumul lor de energie electrică. Având în vedere succesul schemei în ceea ce privește atingerea (și chiar depășirea) obiectivului de dezvoltare a surselor regenerabile de energie, în special a energiei eoliene și hidroelectrice, sistemul a fost închis pentru noi participanți în ianuarie 2022. Deși principalele caracteristici ale schemei au fost aceleași în ambele țări, iar Suedia și Norvegia au acționat în direcția unui obiectiv comun de producție exprimat în TWh, acestea au păstrat, de asemenea, o anumită flexibilitate în ceea ce privește parametrii schemei. De asemenea, nu există o autoritate comună responsabilă cu punerea în aplicare și monitorizarea, dar fiecare țară a desemnat o entitate națională. Acest lucru a arătat că poate fi utilă recunoașterea nevoii de flexibilitate în conceperea unei scheme comune. În plus, potențialul relativ similar pentru sursele regenerabile de energie, precum și structurile de costuri comparabile au facilitat ajungerea la un consens cu privire la principalele caracteristici ale schemei. Acest lucru este valabil și pentru negocierile privind partajarea costurilor și beneficiilor, care tind să fie mai dificile în cazul în care costurile și beneficiile diferă în mod semnificativ între țările cooperante.

Obstacole în calea cooperării

În pofida beneficiilor consacrate și studiate temeinic ale cooperării în vederea atingerii în comun a obiectivelor UE privind energia din surse regenerabile, puține proiecte de cooperare care utilizează mecanismele de cooperare au fost implementate efectiv din 2009 (7), iar utilizarea mecanismelor de cooperare se menține în continuare la un nivel scăzut. Dovezile (8) sugerează faptul că persistă obstacole în calea utilizării mecanismelor de cooperare, care pot fi de natură politică, tehnică, juridică și reglementară, precum și de natură socioeconomică și de mediu. Statele membre și alte părți interesate raportează, de asemenea, bariere administrative legate de etapele procedurale necesare pentru planificarea și punerea în aplicare a unui proiect de cooperare, precum și bariere în ceea ce privește cuantificarea și partajarea costurilor și a beneficiilor. Cu toate acestea, discuțiile dintre statele membre cu privire la utilizarea mecanismelor de cooperare s-au intensificat în ultimii ani și sunt dezbătute mai multe proiecte potențiale (9). Presiunea tot mai mare pentru o decarbonizare rapidă, în conformitate cu Pactul verde european, cu pachetul legislativ „Pregătiți pentru 55” și cu planul RePowerEU, impune utilizarea mai frecventă a mecanismelor de cooperare.

Domeniul de aplicare

Prezentele orientări au scopul de a sprijini statele membre în planificarea, proiectarea și implementarea proiectelor de cooperare transfrontalieră prin intermediul mecanismelor de cooperare (10). Scopul orientărilor este de a facilita depășirea acestui obstacol în calea utilizării mecanismelor de cooperare în viitor, oferind clarificări cu privire la opțiunile și elementele de proiectare disponibile pentru partajarea costurilor și a beneficiilor.

Orientările anterioare privind alocarea costurilor și a beneficiilor se limitează la metodologia analizei cost-beneficiu (ACB), elaborată de ENTSO-E pentru proiectele de dezvoltare a rețelei în conformitate cu Regulamentul (UE) 2022/869 și nu au existat orientări axate pe partajarea costurilor și a beneficiilor activelor de producere de energie electrică. Prin urmare, prezentele orientări au ca scop să ofere clarificări cu privire la opțiunile disponibile și la marjele de apreciere pentru analizarea și partajarea costurilor și a beneficiilor aplicabile diferitelor tehnologii din domeniul energiei din surse regenerabile. Deși vizează să acopere cooperarea în materie de energie din surse regenerabile în general pentru toate tehnologiile din domeniul energiei din surse regenerabile, orientările iau în considerare aspecte specifice proiectelor eoliene (radiale) offshore, ca urmare a faptului că o astfel de cooperare devine din ce în ce mai semnificativă, confruntându-se totodată cu provocări tehnice și practice specifice legate de punerea în aplicare. Analiza cost-beneficiu și aspectele legate de partajare ale proiectelor hibride offshore vor fi abordate pe larg în orientările viitoare din 2024 privind modul de coordonare a partajării costurilor și a beneficiilor pentru fiecare bazin maritim pentru proiectele de transport al energiei offshore combinate cu dezvoltarea proiectelor de producere a energiei din surse regenerabile, precum și pentru partajarea costurilor și a beneficiilor pentru proiectele hibride individuale (11).

Prezentele orientări sunt structurate după cum urmează: în primul rând, cele mai importante elemente de proiectare pentru schemele de sprijin pentru energia din surse regenerabile sunt evidențiate punându-se accent pe aspectele relevante pentru partajarea costurilor și a beneficiilor în cadrul proiectelor de cooperare transfrontalieră. În secțiunea următoare, sunt descrise abordările și principiile generale ale ACB ca instrument central de evaluare a beneficiilor societale globale ale proiectelor din domeniul energiei din surse regenerabile și a condițiilor prealabile pentru partajarea costurilor și a beneficiilor. Orientările continuă apoi să furnizeze informații cu privire la modul de abordare a partajării costurilor și a beneficiilor între părțile cooperante, prezentând recomandări, exemple și bune practici. Un model de acord de cooperare poate fi găsit în secțiunea 6.

2 ELEMENTE DE CONCEPERE A COOPERARII ȘI OPȚIUNI DE FINANȚARE

Atunci când vor conveni asupra unui proiect de cooperare, statele membre vor trebui să se alinieze cu privire la o serie de aspecte, inclusiv principalele obiective și principii ale cooperării, mecanismul (mecanismele) de cooperare care pot fi utilizate pentru atingerea acestor obiective, precum și domeniul de aplicare și condițiile cooperării. În ceea ce privește aceasta din urmă, statele membre ar putea fi nevoite să aleagă o schemă de sprijin și vor trebui să convină asupra partajării costurilor și a beneficiilor rezultate obținute din implementarea proiectului. Diferitele elemente de concepere ale mecanismului (mecanismelor) de cooperare și ale schemei de sprijin (după caz) pot conduce la rezultate diferite în ceea ce privește costurile și beneficiile.

După cum s-a subliniat mai sus, statele membre ar putea dori să urmărească obiective diferite atunci când convin asupra unui proiect de cooperare. Cu toate acestea, statele membre vor dori, în orice caz, să se asigure că această cooperare este reciproc avantajoasă și că beneficiile și costurile sunt partajate într-un mod care reflectă acest obiectiv. Logica generală este aceea că statul membru beneficiar va contribui la costurile de sprijin în schimbul unor statistici privind sursele regenerabile de energie. Obiectivele secundare urmărite de statele membre pot include, de exemplu, obiectivul de reducere a costurilor integrării surselor regenerabile de energie prin transferarea implementării în țări cu costuri mai scăzute de integrare a sistemului. Statele membre gazdă, pe de altă parte, vor lua în considerare și aceste costuri, precum și măsura în care acestea sunt reflectate în plățile de sprijin, adică sunt fie suportate de dezvoltatorii de proiecte de energie regenerabilă, fie de alte părți interesate, cum ar fi OST sau consumatorii finali. Întrucât costurile de integrare a sistemului pot fi substanțiale, statele membre gazdă pot include o compensație adecvată.

Alegerea mecanismului de cooperare

Alegerea mecanismului de cooperare depinde de obiectivele specifice urmărite de statele membre. În general, se poate spune că, în cazul în care singurul obiectiv este acela de a urmări respectarea obiectivului pe termen scurt, cu costuri mai mici, sau de a reduce rapid un decalaj rămas față de obiectiv cu un efort intern limitat, transferurile statistice sunt cea mai adecvată opțiune, deoarece implică cele mai mici costuri tranzacționale și tind să aibă o complexitate mai redusă. Pe de altă parte, transferul statistic nu conduce la dezvoltarea unei capacități suplimentare de energie din surse regenerabile, cu excepția cazului în care țara care vinde alocă veniturile pentru noi proiecte în domeniul energiei din surse regenerabile.

Proiectele comune pot fi, de asemenea, urmărite dacă obiectivul este de a dezvolta sau de a testa (noi) tehnologii. Schemele de sprijin comune sunt cel mai complex mecanism de cooperare și implică cele mai mari costuri tranzacționale. Cu toate acestea, schemele de sprijin comune pot îmbunătăți eficiența din punctul de vedere al costurilor și pot spori stabilitatea pe termen lung a pieței, precum și lichiditatea. Cu cât este mai mare volumul de cooperare în proiecte de energie electrică din surse regenerabile care va fi realizat în timp, cu atât mai mult se justifică alegerea unui mecanism complex.

De asemenea, ar trebui remarcat faptul că mecanismele de cooperare nu se exclud reciproc și că statele membre sunt libere să combine mai multe mecanisme într-un singur acord. În ceea ce privește partajarea costurilor și a beneficiilor, se recomandă separarea strictă a costurilor și a beneficiilor pentru fiecare proiect, fără a le aduna în combinații de proiecte.

Alegerea formei de sprijin

Chiar dacă utilizarea bazată pe piață a energiei din surse regenerabile este în creștere, aceasta continuă să se bazeze în principal pe o schemă de sprijin – acest lucru este valabil și pentru cooperarea transfrontalieră. În principiu, statele membre au posibilitatea de a alege între utilizarea schemei de sprijin a statului membru gazdă, deschiderea schemei de sprijin a statului membru contribuitor sau instituirea unei noi scheme comune de sprijin adaptate. Trebuie definite o serie de elemente de proiectare a acestei scheme. De asemenea, ar trebui remarcat faptul că o schemă de sprijin nu implică neapărat efectuarea unor plăți de sprijin, deoarece acestea pot deveni caduce într-o situație în care există oferte cu preț zero, și anume dezvoltatori dispuși să continue proiectul fără subvenții.

Utilizarea schemei de sprijin a țării gazdă are avantajul de a asigura integrarea fără sincope în contextul național de reglementare. Dimpotrivă, alegerea schemei de sprijin a statului membru contribuitor va conduce la două scheme care există în paralel în statul membru în care se află instalația și ar putea fi în contradicție cu contextul său de reglementare. Pe de altă parte, instituirea unei noi scheme de sprijin comune presupune costuri tranzacționale mai mari, dar are avantajul de a fi adaptată scopului și mai eficientă pentru planurile de cooperare mai ample. În acest caz, trebuie identificate instituțiile naționale sau regionale care operează schema. Statele membre pot alege, de asemenea, schema țării gazdă sau a țării contribuitoare ca punct de plecare, dar convin asupra unor elemente de proiectare diferite pentru aspectele individuale.

Următoarele elemente trebuie luate în considerare la definirea unei scheme de sprijin, ținând cont de faptul că structura exactă și particularitățile vor fi diferite de la caz la caz.

Investigațiile preliminare, selectarea amplasamentului, autorizarea și dezvoltarea prealabilă

În general, se poate face o distincție între abordările centralizate (conduse de guvern) și descentralizate (conduse de dezvoltator) în ceea ce privește investigațiile preliminare, selectarea amplasamentului, autorizarea și dezvoltarea prealabilă. Abordarea centralizată se caracterizează prin faptul că un stat sau un organism de stat se ocupă de aceste procese, le promovează și suportă costurile și riscurile aferente (12). Într-un model descentralizat, amplasamentele sunt selectate, supuse unor investigații preliminare și dezvoltate în prealabil de către dezvoltatorii de proiecte într-o zonă predefinită. În funcție de cine suportă inițial costurile investigațiilor preliminare, de selectare a amplasamentului și de dezvoltare prealabilă, ar putea fi necesară o compensație.

Regimul de alocare a costurilor de rețea

Statele membre cooperante vor trebui, de asemenea, să decidă cu privire la interfața dintre dezvoltatorii de energie din surse regenerabile și OST în ceea ce privește regimul rețelei. În cadrul abordării de alocare bazate pe costuri reduse, dezvoltatorii de proiecte de energie regenerabilă suportă costurile de racordare la cel mai apropiat punct de racordare adecvat din rețeaua deja existentă, în general o substație, iar OST suportă costurile oricărei consolidări necesare a rețelei. Abordările bazate pe costuri reduse reprezintă opțiunea cu cel mai scăzut cost pentru dezvoltatorii de proiecte (deoarece consolidările rețelei sunt, în general, suportate de OST/OSD) și permit o bună transparență și coerență a costurilor. Cu toate acestea, proiectele pot fi amânate din cauza consolidărilor necesare din partea OST/OSD înainte ca o conexiune să fie posibilă.

În cadrul abordării de alocare bazate pe costuri mari, dezvoltatorii de proiecte privind energia din surse regenerabile trebuie să suporte toate costurile de racordare, precum și orice alte costuri de consolidare, ca urmare a integrării noii instalații în sistem. Un dezavantaj major în cadrul regimului de alocare bazată pe costuri mari este faptul că costurile inițiale de racordare pot fi foarte ridicate, iar costurile de consolidare a rețelei sunt, de obicei, incerte și dificil de prevăzut pentru dezvoltatori (13). Cu toate acestea, adesea, dezvoltatorii de proiecte nu sunt obligați să plătească taxe de sistem pentru consolidările continue ale rețelei în cadrul acestei abordări.

Formele hibride sunt, de asemenea, posibile. În funcție de specificațiile lor exacte, modelele hibride pot prezenta dezavantaje/avantaje ale ambelor regimuri.

Forme de sprijin financiar

Principalele opțiuni pentru formele de sprijin financiar sunt „sprijinul pentru funcționare” și „ajutorul pentru investiții” (în avans sau recurent, de exemplu, anual). Cele mai relevante forme de sprijin pentru funcționare sunt primele fixe, primele variabile unidirecționale și cele bidirecționale (contractele pentru diferență) (14).

În cazul primelor fixe, sprijinul total nu depinde de prețurile energiei electrice. De asemenea, primele fixe sunt mai ușor de administrat, dar sunt în dezavantajul dezvoltatorilor care suportă riscuri potențial ridicate în ceea ce privește veniturile de pe piață și oferă stimulente pentru a produce și în momente în care nu este necesară producția de energie electrică suplimentară. Riscul aferent veniturilor de pe piață pe termen lung poate fi eliminat prin prime variabile care, cu toate acestea, pot fi în detrimentul expunerii costurilor totale de sprijin la prețuri ale energiei electrice mai mici decât prețul de exercitare plătit de consumatori. În cazul ajutoarelor pentru investiții inițiale sau anuale, centralele sunt, în principiu, expuse tuturor riscurilor legate de veniturile de pe piața energiei electrice.

Ajutorul sau sprijinul pentru investiții diferă de sprijinul operațional prin furnizarea unei părți din costurile de investiții ale proiectului înainte ca acesta să intre efectiv în funcțiune și să înceapă să producă energie electrică. Deși ajutoarele pentru investiții sunt rareori percepute la nivelul statelor membre, se preconizează că acestea vor deveni mai relevante în contextul mecanismelor de finanțare ale UE, cum ar fi noua linie de finanțare pentru proiectele transfrontaliere din cadrul Mecanismului pentru interconectarea Europei (MIE).

Atunci când se ia o decizie cu privire la un model de sprijin financiar, se recomandă începerea discuțiilor pe baza modelelor existente ale schemelor de sprijin din statele membre implicate, cu condiția ca măcar una dintre părțile cooperante să dispună de o schemă națională pentru tehnologia în cauză. În cazul în care nu există o astfel de schemă în statele cooperante, experiența statelor membre care au caracteristici și obiective similare ar putea servi drept exemplu. Atunci când decid cu privire la elementele modelului, statele cooperante ar trebui să depună eforturi pentru a asigura funcționarea și întreținerea periodică a noii centrale, să reducă la minimum costurile de sprijin necesare pe întreaga durată de viață a acesteia, să limiteze riscul de supracompensare sau de subcompensare, să reducă riscurile financiare în general și să ia în considerare implicațiile schemei de sprijin pentru consumatori.

În cazul cooperării transfrontaliere, statele membre pot utiliza o primă variabilă (unidirecțională sau bidirecțională), cum ar fi contractele pentru diferență. Contractele pentru diferență, în special, asigură stabilitatea prețurilor, limitând totodată profiturile excepționale excesive care pot fi generate în cazul unor prețuri de piață foarte ridicate. Ar trebui remarcat faptul că, în cazul în care sunt implicate două piețe ale energiei electrice cu două prețuri diferite ale energiei electrice, acest lucru complică calcularea plăților de sprijin pentru autoritatea (autoritățile) de reglementare și crește probabil riscurile pentru investitorii în domeniul energiei din surse regenerabile. Această situație duce la majorarea costurilor administrative și tranzacționale și ar putea fi necesare plăți compensatorii, care nu pot fi estimate cu ușurință ex-ante. Pentru a atenua aceste riscuri, piața de referință ar trebui, prin urmare, să fie convenită în prealabil între statele membre. În cazul în care astfel de obstacole sunt depășite, schemele de sprijin comune pot oferi cuantumuri ale sprijinului mai eficiente și mai reduse pentru orice deficit de investiții necesar al proiectelor din domeniul energiei din surse regenerabile decât schemele naționale de sprijin, reducând astfel cuantumurile totale ale sprijinului finanțat de contribuabilii din fiecare stat membru.

Deși nu se încadrează în domeniul de aplicare al acțiunilor care pot fi desfășurate de statele membre în vederea punerii în aplicare a proiectelor transfrontaliere de cooperare în domeniul energiei din surse regenerabile, este relevant de remarcat faptul că promotorii de proiecte în domeniul energiei din surse regenerabile pot avea acces la alte surse de finanțare competitivă, cum ar fi prin intermediul instrumentelor BEI sau prin încheierea de acorduri privind contractele de achiziție de energie electrică cu beneficiarii.

Conceperea ofertei/licitației

În general, deși numărul licitațiilor crește, importanța tarifelor sau a cotelor stabilite la nivel administrativ este din ce în ce mai scăzută atunci când vine vorba despre sprijinul pentru sursele regenerabile de energie în UE. Există numeroase opțiuni disponibile în ceea ce privește conceperea ofertelor/licitațiilor pentru alocarea sprijinului pentru energia din surse regenerabile. Cele mai importante elemente utilizate în concepere sunt tehnologia de licitație, volumul, calendarul, dimensiunea ofertei, tipul de sprijin plătit, criteriile de precalificare și de atribuire și dacă se utilizează licitații care vizează mai multe articole sau doar unul singur.

În cazul cooperării, licitațiile se pot organiza sub diferite forme, în special licitații unilaterale, reciproce și comune. Tipul de licitație selectată va influența, la rândul său, mecanismul de sprijin, de exemplu în cadrul licitațiilor unilaterale, se va aplica schema de sprijin a statului membru beneficiar sau a statului membru contribuitor, și anume care corespunde unei deschideri unilaterale a schemei de sprijin pentru proiectele din statul membru gazdă. În cadrul licitațiilor reciproce, ambele țări își deschid schemele de sprijin respective, în timp ce, în cadrul licitațiilor comune, părțile cooperante concep o schemă de sprijin personalizată pentru a se alinia la toate aspectele proiectului de cooperare. Ca regulă generală, statul membru care plătește costurile sprijinului ar trebui să primească statisticile corespunzătoare privind sursele regenerabile de energie. De asemenea, statele membre pot să încheie acorduri diferite în ceea ce privește intervalul de timp pentru transferul realizărilor vizate și dacă transferul de acțiuni către statul membru contribuitor continuă după încheierea perioadei de sprijin până la sfârșitul duratei tehnice de viață a instalației. Acest lucru va avea un impact asupra repartizării costurilor și a beneficiilor rezultate. Statele membre pot, de exemplu, să convină că instalația va începe să contribuie la atingerea obiectivului țării gazdă după încheierea perioadei de sprijin pentru a compensa punerea la dispoziție a amplasamentului și faptul că aceasta suportă costurile de integrare a sistemului.

Finanțarea cooperării

Pe lângă selectarea mecanismului de cooperare și (dacă este cazul) alinierea elementelor de concepere a schemei de sprijin, statele membre vor trebui, de asemenea, să convină asupra modului de finanțare a cooperării și, eventual, asupra modului de recuperare a costurilor sprijinului (15). Principalele opțiuni de finanțare sunt sursele publice de finanțare (bugetele naționale, mecanismele de finanțare și fondurile UE), sprijinul din taxele plătite de consumatori sau formele hibride, și anume combinații ale acestora. În timp ce sursele publice de finanțare sunt, în esență, o redistribuire de la toți contribuabilii către consumatorii de energie, taxele redistribuie costurile energiei regenerabile către consumatorii de energie electrică prin majorarea prețului energiei electrice. De asemenea, statele membre pot alege să finanțeze o parte din costuri dintr-o singură sursă și să utilizeze o altă sursă pentru restul costurilor. Orientările din 2022 privind ajutoarele de stat pentru climă, protecția mediului și energie (16) oferă autorităților publice cadrul propice pentru a sprijini obiectivele Pactului verde european în mod eficient și fără a denatura în mod semnificativ concurența.

3 ANALIZA COST-BENEFICIU CA BAZA PENTRU PARTAJAREA COSTURILOR ȘI A BENEFICIILOR

În contextul proiectelor de cooperare, ACB identifică și compară în mod sistematic toate efectele pozitive sau negative, preconizate sau nu, directe sau indirecte, ale unui anumit proiect de cooperare. ACB acoperă, în principiu, impactul proiectului în toate statele membre implicate.

Pentru a stabili dacă un proiect de cooperare preconizat generează beneficii nete societale, costurile și beneficiile trebuie să fie determinate, cuantificate și comparate unele cu celelalte. Atunci când beneficiile sunt mai mari decât costurile pe o perioadă de timp definită, fiind actualizate în prezent, proiectul de cooperare are o valoare actualizată netă (VAN) pozitivă și este considerat benefic, în ansamblu, din punct de vedere societal.

În plus, VAN a proiectului trebuie comparată cu cea a unui proiect alternativ care utilizează surse regenerabile de energie în lipsa cooperării (un scenariu contrafactual). Un proiect bazat pe un scenariu contrafactual ar trebui să fie, în primul rând, o reprezentare realistă a configurației alternative probabile a proiectelor promotorilor de proiecte pentru a-și atinge obiectivele, în conformitate cu obiectivele europene și naționale în materie de climă și energie, în cazul în care cooperarea nu se materializează. În cazul în care VAN a proiectului de cooperare este mai mare decât cea a scenariului său contrafactual, se consideră că proiectul de cooperare este benefic din punct de vedere sistemic și pot fi inițiate etape suplimentare.

Pentru a decide dacă să se continue sau nu un proiect de cooperare, o analiză cost-beneficiu cuprinzătoare este indispensabilă.

Ca punct de plecare pentru efectuarea unei analize cost-beneficiu, statele membre cooperante pot consulta metodologiile și practicile existente. În general, printre acestea se numără Ghidul pentru analiza cost-beneficiu a proiectelor de investiții – Instrument de evaluare economică pentru politica de coeziune 2014-2020 (17) și alte abordări, cum ar fi abordarea pentru evaluarea economică a proiectelor de investiții aplicată de Banca Europeană de Investiții (BEI) (18). În ceea ce privește activele de producere a energiei din surse regenerabile, orientările relevante sunt furnizate în principiile ACB pentru proiectele transfrontaliere din domeniul SRE în cadrul MIE, recomandând un set de indicatori cuprinzător, dar ușor de gestionat (19). Pentru proiectele de dezvoltare a rețelei și de investiții, cea mai relevantă resursă este metodologia de analiză cost-beneficiu la nivelul întregului sistem energetic utilizată pentru proiectele de investiții în rețea, în conformitate cu Regulamentul (UE) 2022/869 (TEN-E) (20). Pe baza acesteia, ENTSO-E efectuează o analiză cost-beneficiu ca parte a procesului planului de dezvoltare a rețelei pe zece ani. Pentru infrastructura transfrontalieră de energie electrică, se utilizează ca punct de plecare metodologia ACB stabilită, elaborată de ENTSO-E și aprobată de Comisia Europeană.

Indicatori ACB pentru activele de producere de energie electrică

În interesul menținerii costurilor tranzacționale la un nivel cât mai scăzut posibil, părțile cooperante concentrează analiza cost-beneficiu asupra celor mai semnificative categorii directe și indirecte de costuri și beneficii care decurg din cooperarea lor potențială. Deși există anumiți indicatori care ar putea fi incluși în toate analizele cost-beneficiu, de exemplu costurile de producere a energiei electrice, statele membre dispun de o anumită marjă de apreciere pentru a conveni asupra categoriilor de costuri și beneficii pe care doresc să le ia în considerare. Ca regulă generală, cu cât procesul de planificare este mai avansat, cu atât sunt mai cuprinzătoare analiza cost-beneficiu și lista indicatorilor luați în considerare. În principiu, se recomandă ca părțile cooperante să înceapă cu o analiză cost-beneficiu simplă și mai puțin cuprinzătoare, care poate fi apoi extinsă treptat cu mai mulți indicatori pe măsură ce procesul avansează.

În general, atunci când se trece de la „cooperarea simplă” la forme mai complexe, de exemplu proiecte care combină infrastructura și activele de producere de energie electrică, abordarea evaluării costurilor și beneficiilor cooperării va deveni, de asemenea, mai cuprinzătoare și va acoperi indicatori suplimentari și diferiți.

Costurile de sprijin nu trebuie incluse în ACB, deoarece acestea constituie un transfer net societal; cu toate acestea, se recomandă cu insistență cuantificarea lor încă din etapa ACB (21).

Limitările ACB

Deși o ACB este indispensabilă pentru a decide dacă proiectul de cooperare va continua sau nu, trebuie remarcat faptul că ACB are anumite limite considerabile de care părțile cooperante trebuie să țină seama. După cum s-a subliniat mai sus, ACB trebuie să asigure un echilibru între limitarea complexității și a costurilor tranzacționale la un nivel ușor de gestionat, încercând totodată să includă toți factorii relevanți. Această situație poate constitui o provocare serioasă, în special în cazul în care proiectul se află încă într-un stadiu incipient. Prin urmare, utilizarea ipotezelor și a judecăților de valoare devine indispensabilă.

În cele din urmă, ACB nu va oferi nicio perspectivă în ceea ce privește efectele proiectului asupra diferitelor grupuri de părți interesate. În pofida unei VAN pozitive, este posibil și chiar probabil ca nu toți actorii afectați să obțină avantaje în cadrul proiectului. Acest lucru este deosebit de important în următoarea etapă, partajarea costurilor și a beneficiilor.

4 ABORDARI BAZATE PE PARTAJAREA COSTURILOR ȘI A BENEFICIILOR

Proiectele de cooperare transfrontalieră vor produce, de regulă, o gamă unică de costuri și beneficii distribuite asimetric. Utilizând abordarea ACB, părțile cooperante pot stabili dacă un proiect aduce beneficii societale și, prin urmare, dacă merită, în principiu, să fie realizat. Cu toate acestea, în analizele cost-beneficiu nu se fac declarații cu privire la efectele distributive între țările implicate și nici între părțile interesate individuale.

Utilizarea mecanismelor de cooperare generează beneficii, cum ar fi reducerea costurilor de conformare vizate. Totuși, aceste avantaje ar putea fi distribuite inegal între statele membre implicate. Acest lucru creează, în esență, o problemă de alocare a beneficiilor, iar provocarea constă în găsirea unei soluții la problema alocării, astfel încât toate statele membre implicate să poată participa la beneficiile cooperării și ca alocarea să fie considerată justă pentru părțile cooperante, reflectând contribuția fiecărei părți. Întrucât nu există o piață centrală pentru această alocare, părțile cooperante trebuie să negocieze o abordare bazată pe partajarea costurilor sau să adopte un mecanism de alocare a beneficiilor în conformitate cu criteriile, normele sau formulele convenite anterior.

În general, țările cooperante trebuie să răspundă la două întrebări esențiale. În primul rând, prin ce mecanism financiar și la ce preț va contribui țara beneficiară la costurile de sprijin ale proiectului? În al doilea rând, dacă și prin ce mecanism va compensa țara gazdă costurile suportate la nivel național? Ambele întrebări au implicații directe asupra partajării costurilor și a beneficiilor rezultate, în cazul cărora, de regulă, una dintre părți o va compensa pe cealaltă.

Acestea fiind spuse, logica de bază a compensării este simplă, indicând faptul că părțile interesate care suportă costuri, dar nu beneficiază (suficient) de pe urma proiectului de cooperare ar trebui să fie compensate în consecință. Până în prezent, majoritatea cazurilor de partajare a costurilor sau de compensare s-au limitat la infrastructura de rețea, în cazul căreia există recomandări și orientări disponibile furnizate de Agenția pentru Cooperarea Autorităților de Reglementare din Domeniul Energiei (ACER) (22), în timp ce partajarea beneficiilor și a costurilor generate de activele de producere de energie electrică s-a bazat pe o abordare selectivă și pragmatică pentru a identifica principalele costuri și beneficii care trebuie luate în considerare. Elementele de bază abordate sunt, de obicei, costurile de sprijin și statisticile privind sursele regenerabile de energie la nivelul statelor membre. Compensarea rezultată este apoi convenită în cursul unui proces de negociere între principalele părți implicate și/sau reprezentanții acestora.

Principii privind partajarea costurilor și a beneficiilor

Partajarea costurilor și a beneficiilor ar trebui să se bazeze pe echitate, și anume niciuna dintre părți să nu obțină un beneficiu disproporționat/să nu suporte costuri disproporționate din cauza cooperării, ceea ce se poate asigura prin compensarea tuturor părților proporțional cu contribuția lor, pe fezabilitate, și anume reducerea complexității și, prin urmare, a costurilor tranzacționale la o valoare ușor de gestionat prin limitarea părților, precum și a categoriilor de costuri și beneficii la cele mai importante, precum și pe reflectarea costurilor și a beneficiilor reale (și să se convină asupra unor eventuale mecanisme care se abat de la acestea doar într-o etapă ulterioară).

Pe lângă luarea în considerare a celor trei principii menționate anterior, părțile interesate ar trebui, în mod ideal, să își asume o perspectivă pe termen lung și să nu evalueze doar rezultatele cooperării pe termen scurt, ci și pe cele pe termen lung.

Părțile implicate afectate

În general, impulsul global pentru proiectele de cooperare ar urma să fie dat de guverne. Prin urmare, acestea vor dori, în cele din urmă, să obțină un beneficiu net global în urma cooperării (inclusiv toate componentele activelor). Pentru majoritatea proiectelor de cooperare transfrontalieră, se poate presupune, de asemenea, că statele membre sau țările terțe sunt cele care suportă cele mai mari costuri și obțin cele mai multe beneficii. Prin urmare, acestea sunt părțile care participă în mod firesc la negocieri și își vor reprezenta implicit părțile interesate.

Deși un număr mai mare de părți interesate ar putea fi afectate de proiectul de cooperare, este probabil ca doar câteva dintre acestea să fie expuse unui impact major. Principalele părți interesate afectate de proiectele de cooperare sunt statele membre/țările terțe (care reprezintă cetățenii lor, și anume consumatorii de energie electrică), dezvoltatorii de active de producere a energiei electrice, OST sau alți promotori de proiecte de infrastructură (de exemplu, în cazul proiectelor hibride și uneori pentru proiectele offshore radiale) și ANR-urile. De asemenea, se recomandă implicarea proactivă și timpurie a societății civile în elaborarea proiectelor de cooperare.

Pentru a simplifica negocierile și a menține costurile tranzacțiilor la un nivel scăzut, părțile cooperante ar trebui, cu toate acestea, să mențină numărul părților implicate în negocierile efective la un nivel cât mai scăzut posibil, în special în cazul unor contexte mai puțin complexe. De obicei, ar trebui implicați reprezentanți ai guvernelor naționale. Alte părți interesate de la nivel național pot fi incluse direct în negocieri sau în procesele desfășurate în paralel la nivel național.

Alte părți interesate pot fi incluse, de exemplu, dacă ating un anumit prag, de exemplu un anumit procent din costurile nete totale. În unele cazuri, părțile interesate din țările terțe ar putea fi afectate de proiectul de cooperare și ar putea fi necesar să fie luate în considerare în cadrul procesului.

Considerații privind partajarea costurilor de sprijin și a statisticilor privind sursele regenerabile de energie

Părțile cooperante vor trebui, în cele din urmă, să convină asupra unui mecanism de repartizare care să aloce câștigurile rezultate din cooperare. Modelele de partajare a costurilor și a beneficiilor vor varia în principal în funcție de modul în care sunt tratate costurile de sprijin.

În majoritatea cazurilor de cooperare, costurile de sprijin vor fi partajate între țara beneficiară sau țara contribuitoare și țara-gazdă; cu toate acestea, ar putea exista și cazuri în care costurile de sprijin să fie suportate în mod unilateral de țara contribuitoare. În cazul în care statul gazdă este interesat să păstreze o parte dintre statisticile privind sursele regenerabile de energie pentru a-și atinge propriul obiectiv, statul contribuitor și statul gazdă ar putea ajunge la un acord cu privire la contribuția ambelor state la costurile de sprijin. Pentru a compensa țara gazdă pentru orice costuri suportate la nivel local, de exemplu, costurile de integrare a sistemului, cotele de SRE pe care le primește ar trebui să depășească ponderea costurilor de sprijin cu care a contribuit. Pe de altă parte, pot fi luate în considerare și beneficiile obținute la nivel local, cum ar fi beneficiile pentru securitatea aprovizionării.

Abordarea proporțională

Măsura în care partea contribuitoare contribuie la plățile de sprijin definește ulterior ponderea statisticilor SRE care sunt transferate. În conformitate cu această abordare proporțională, unui stat membru care plătește jumătate din costurile de sprijin ar urma să îi fie, de asemenea, transferate jumătate dintre statisticile vizate privind sursele regenerabile de energie. Această situație poate fi ajustată în cazul în care există alți indicatori de cost sau de beneficiu considerați semnificativi de către părțile cooperante.

Abordarea bazată pe prima de transfer fixă

Alternativ, țările cooperante ar putea considera că este mai convenabil să convină asupra unui preț de transfer. Acest lucru ar însemna că statul membru gazdă ar adăuga o primă fixă pentru fiecare unitate statistică de energie din surse regenerabile transferată, de exemplu EUR per kWh, pentru a-și recupera costurile (indirecte). Prima ar trebui să fie suportată fie de statul membru beneficiar, fie direct de dezvoltatorul proiectului și ar putea fi, de asemenea, specifică tehnologiei.

Transportul fizic/virtual al energiei electrice în cadrul proiectelor de cooperare Proiectele de cooperare se disting, de asemenea, prin faptul că unele necesită transportul fizic al energiei electrice produse, iar altele nu. În special țările care ar dori să își sporească securitatea energetică pe termen lung ar putea considera transportul fizic ca fiind atractiv. De asemenea, aceasta ar putea spori susținerea publică a proiectului de cooperare în țara beneficiară și ar putea face ca proiectul să devină mai „tangibil”. Cu toate acestea, este posibil ca transportul fizic să nu fie întotdeauna o opțiune, deoarece prezintă provocări tehnice specifice, necesitând o interconectare și o infrastructură de rețea suficiente între țările cooperante. Solicitarea transportului fizic al energiei electrice poate deveni complexă atunci când țările cooperante nu sunt învecinate, întrucât alte țări vor trebui să fie incluse în conceperea și negocierea cooperării. Prin urmare, multe țări consideră că este mai ușor să nu solicite transportul fizic al energiei electrice. Un alt argument în favoarea nesolicitării transportului fizic este că piețele europene ale energiei electrice devin din ce în ce mai interconectate prin cuplarea piețelor. În baza acestui raționament, transportul fizic ar putea interfera cu principiile pieței interne a energiei electrice, și anume utilizarea cât mai eficientă a capacităților transfrontaliere. În ceea ce privește proiectele comune cu țări terțe, ar trebui remarcat faptul că articolul 11 din Directiva privind energia din surse regenerabile impune o capacitate de interconexiune suficientă pentru ca energia electrică produsă să fie considerată ca fiind inclusă în ponderea de energie din surse regenerabile a statului membru (23).

Condiții limită

Există o serie de factori care au un impact major asupra distribuției costurilor și a beneficiilor în cadrul proiectelor de cooperare în domeniul SRE și care trebuie să fie luați în considerare. Trebuie specificate toate condițiile limită care au un impact asupra funcționării proiectului și asupra integrării acestuia în sistemul energetic mai larg, deoarece acestea vor influența indicatorii de costuri și beneficii.

Mecanismul de cooperare și plățile de sprijin: Pe lângă mecanismul de cooperare selectat, un aspect esențial îl reprezintă costul potențial al plăților de sprijin. Deși costurile de sprijin pot fi neglijate din perspectivă societală, deoarece constituie un simplu transfer de la o parte la alta (de exemplu, de la guvern la dezvoltator), acestea intervin atunci când este planificat un transfer de cote de SRE.

Regimul de selectare a amplasamentului și de racordare la rețea: Procesul de selectare a amplasamentului și regimul de racordare la rețea au, de asemenea, un impact major asupra distribuției inițiale a costurilor și beneficiilor și asupra necesității de compensare, deoarece costurile aferente fie vor fi suportate de OST și incluse în tarifele de rețea, fie vor fi incluse în ofertă în cadrul unei licitații și finanțate prin schema de sprijin și, prin urmare, de către plătitorii de taxe. Acest lucru are implicații asupra părții care trebuie să fie compensată.

Tipul de plată a sprijinului: În funcție de tipul de plată a sprijinului, și anume o primă fixă, o primă variabilă, costurile de sprijin pentru SRE sunt clare de la început sau vor depinde de evoluția prețurilor de pe piața energiei electrice în țara gazdă sau în țările convenite de părțile cooperante. Plățile ar putea, de asemenea, să difere între centralele individuale care fac parte din proiectul comun în cazul în care se acordă rate de sprijin diferite. Aceste diferențe trebuie luate în considerare la alocarea valorilor pentru statisticile SRE specifice.

Punerea în aplicare a partajării costurilor și a beneficiilor

Figura 1 oferă o imagine de ansamblu a măsurilor concrete de punere în aplicare a partajării costurilor și beneficiilor pentru proiectele de cooperare axate pe activele de producere a energiei electrice. Acestea sunt explicate mai detaliat în secțiunile următoare.

Figura 1

Etape ale partajării costurilor și a beneficiilor pentru activele de producere a energiei electrice

Etapa 1: Revizuirea ACB inițiale

O ACB societală aprofundată este condiția prealabilă pentru alocarea costurilor și a beneficiilor între statele membre și alte părți. Cu toate acestea, este posibil ca aceasta să nu fie suficientă ca bază pentru a negocia distribuirea acestora. ACB efectuată va trebui, prin urmare, să fie revizuită și extrapolată. Țările cooperante pornesc de la lista costurilor și beneficiilor identificate în ACB și adaugă costuri de sprijin. Acestea vor trebui să analizeze dacă să adauge indicatori suplimentari ai costurilor și beneficiilor, care vor avea un impact asupra distribuției inițiale a costurilor și beneficiilor pentru fiecare parte interesată reexaminată.

Pentru a menține coerența cu efectele majore identificate, partajarea costurilor și a beneficiilor ar trebui să se bazeze pe ACB cât mai mult posibil și pe principalele condiții limită menținute. Din motive tehnice sau de reglementare și din cauza detaliilor de configurare a proiectului, costurile și beneficiile vor fi alocate inițial uneia sau alteia dintre părți. Aceste costuri și beneficii nete pentru fiecare parte interesată, identificate în ACB, vor servi drept punct de plecare pentru orice alte considerații ulterioare. După înțelegerea alocării inițiale a costurilor și a beneficiilor, va trebui să se convină o abordare coordonată pentru realocarea acestora între toate părțile implicate, fiecare țară cooperantă fiind liberă să realoce costurile naționale în funcție de caracteristicile naționale.

Tabelul următor enumeră indicatorii costurilor și beneficiilor, părțile afectate și modul în care aceștia ar putea fi ajustați sau introduși la trecerea de la ACB la partajarea costurilor și a beneficiilor. Cea mai simplă abordare este prin abaterea de la ACB inițială și înlocuirea pur și simplu a costurilor de producție cu costurile de sprijin.

Indicatorul de costuri și beneficii Partea afectată Efect Cheltuieli de capital și cheltuieli de funcționare (CAPEX/OPEX) ale producerii de energie electrică Dezvoltatori de active de producere de energie electrică CAPEX/OPEX pentru producere de energie electrică sunt suportate inițial de dezvoltatorul activelor de producție și, de obicei, sunt refinanțate prin venituri de pe piață și/sau plăți în cadrul schemei de sprijin. Venituri de pe piață Dezvoltatori de active de producere de energie electrică În funcție de organizarea pieței, dezvoltatorul va obține venituri de pe piața energiei electrice. Plăți de sprijin Statele/dezvoltatorii de active de producere de energie electrică Instalațiile de producere a energiei din surse regenerabile beneficiază, de obicei, de plăți de sprijin. În principiu, se aplică sistemul de finanțare al statului în care este situată centrala. Posibila partajare a ajutoarelor între state nu reprezintă un efect de redistribuire bazat pe piață, ci o decizie fundamentală în cadrul abordării bazate pe cooperare. Realizarea obiectivului privind SRE State membre În primul rând, obiectivele privind ponderile de SRE care trebuie realizate se alocă statului membru în care este situată centrala. La fel ca în cazul plăților de sprijin, alocarea obiectivelor privind ponderile de SRE sub formă de statistici privind SRE se efectuează pe baza rezultatelor negocierilor între statele membre. Efecte asupra prețului energiei electrice (prețul pieței angro) State Proiectele de cooperare pot avea un impact asupra prețurilor energiei electrice în zonele de ofertare vizate. Acest lucru are, la rândul său, un impact asupra prețurilor energiei electrice pentru consumatori. Deși este puțin probabil să fie compensate, aceste efecte ar putea fi incluse în considerentele politice ale unui proiect de cooperare. Emisiile de CO2 și alte emisii State Modificări ale nivelurilor de emisii de CO2 și ale altor tipuri de emisii ca urmare a proiectului de cooperare. Utilizarea potențialului SRE State Statul în care se află mecanismul de cooperare ar putea dispune de mai puține posibilități pentru realizarea obiectivelor naționale. Amânarea investițiilor în ceea ce privește capacitatea suplimentară de producție de SRE State Amânarea altor proiecte (interne) ca urmare a participării la proiectul de cooperare. Efectele suplimentare State Ar putea exista și alte efecte, cum ar fi efectele asupra pieței forței de muncă, efectele asupra mediului, efectele asupra inovării etc. În funcție de natura lor, aceste efecte suplimentare ar putea fi greu de cuantificat, dar ar putea juca un rol important în cadrul negocierilor politice. Cheltuieli de capital și cheltuieli de funcționare (CAPEX/OPEX) aferente infrastructurii OST În majoritatea cazurilor, operatorul sau operatorii de sisteme de transport sunt responsabili de prefinanțarea activului de infrastructură, inclusiv de consolidarea racordării la țărm și pe uscat. CAPEX/OPEX pentru infrastructură includ costurile de interconexiune și, eventual, costurile de racordare la rețea. Alocate inițial unuia sau mai multor OST, acestea sunt refinanțate prin intermediul rentelor aferente congestiilor și al taxelor de rețea în zonele/țările de ofertare în cauză. Rente aferente congestiilor OST În funcție de organizarea pieței, ar putea rezulta venituri sub formă de rente aferente congestiilor. Redispecerizare suplimentară sau rezerve de redispecerizare OST OST pot crește sau reduce nivelul de redispecerizare ca urmare a proiectului de cooperare. Costurile de redispecerizare sunt recuperate de OST prin intermediul tarifelor de rețea. Efecte suplimentare, cum ar fi efectele asupra flexibilității sistemului sau amânarea investițiilor în infrastructură OST Efecte pozitive sau negative asupra flexibilității sistemului sau efecte precum amânarea consolidărilor infrastructurii.

Pentru a simplifica negocierile privind partajarea costurilor și a beneficiilor, părțile participante la negocieri ar trebui să încerce să păstreze la o valoare ușor de gestionat lista indicatorilor care trebuie luați în considerare în partajarea costurilor și a beneficiilor. Cei mai importanți indicatori pentru țările cooperante sunt costurile de sprijin, precum și statisticile privind sursele regenerabile de energie. Părțile cooperante sunt libere să includă efecte suplimentare sau să le transforme într-o temă de discuție în cadrul negocierilor, în cazul în care se așteaptă ca acestea să fie semnificative în ceea ce privește impactul sau ponderea politică.

Pasul 2: Alocarea costurilor și a beneficiilor pentru țările implicate

În etapa următoare, țările cooperante vor efectua alocarea între ele a tuturor costurilor și beneficiilor, inclusiv a costurilor de sprijin, în funcție de rezultatele ACB și în funcție, în principal, de locul în care sunt realizate/amplasate instalațiile SRE (țara gazdă suportă majoritatea efectelor indirecte). Trebuie remarcat faptul că și alte țări, care nu sunt nici țări gazdă, nici țări beneficiare, pot fi afectate, de exemplu, de problemele legate de congestionarea rețelei. În astfel de cazuri, acordul de partajare a costurilor și a beneficiilor ar putea fi extins la țările respective.

Tipul de regulă de alocare este puternic influențat de alegerea schemei de sprijin. Țările cooperante pot conveni să creeze un fond/sistem comun sau să extindă unul dintre sistemele naționale de sprijin ale statelor cooperante pentru administrarea fluxurilor de plată a sprijinului pentru proiectul de cooperare și să stabilească un preț de transfer ca mijloc de compensare. În cazul unei scheme de sprijin comune, țările cooperante vor institui în mod firesc un fond comun. Dimpotrivă, transferurile statistice și proiectele comune sunt mai predispuse la compensare prin intermediul prețurilor de transfer. În cele din urmă, guvernele vor trebui să convină dacă să aloce mai întâi toate instalațiile noi unei singure țări sau să le „distribuie” în funcție de țara care suportă costurile aferente sprijinului. O dificultate suplimentară apare în cazul în care amplasamentul final al instalațiilor nu a fost încă stabilit, caz în care alocarea finală poate fi efectuată numai după finalizarea licitației. În orice caz, se recomandă ca guvernele să convină deja asupra condițiilor generale de alocare ex ante și să efectueze o ajustare ex post.

Pasul 3: Alocarea costurilor pentru unitățile de energie produsă

Pornind de la ACB care a stabilit producția totală preconizată în ceea ce privește energia produsă (în GWh), statele cooperante efectuează alocarea costurilor pentru unitățile de energie produsă. În primul rând, acestea vor trebui să însumeze toate costurile și beneficiile pentru fiecare dintre părțile cooperante, ceea ce va conduce la un beneficiu net/cost net total pentru fiecare țară. Următoarea etapă constă în alocarea acestei sume la producția potențială de energie electrică din instalația (instalațiile) din fiecare țară pentru a obține un „cost” pe unitate de energie regenerabilă produsă. Statele cooperante ar putea să își asume costurile medii pentru fiecare instalație.

Etapa 4: Acordul privind statisticile referitoare la energia din surse regenerabile transferate celeilalte țări și prețul de transfer (EUR/kWh)

În etapa următoare, statele membre ar trebui să stabilească cantitatea de energie electrică transferată și prețul pe kWh transferat. Transferul s-ar putea realiza fizic sau doar virtual, prin intermediul statisticilor SRE. Prețul de transfer va fi calculat pe baza cantității totale potențiale de energie electrică produsă. Calculul prețului de transfer oferă o bună indicație a amplorii reale, dar statele cooperante dispun de o anumită marjă de negociere, care este dată de economiile nete de costuri ale cooperării.

Statele membre care efectuează un transfer statistic pot conveni să utilizeze diferite tipuri de contracte, cum ar fi contracte spot ex-post, contracte spot ex-ante sau contracte pe opțiuni. Combinațiile între aceste tipuri de contracte sunt, de asemenea, posibile și ar putea contribui la atenuarea riscurilor pentru ambele părți. Trebuie negociat un preț unitar, care să pornească de la prețurile de sprijin de referință interne pentru diferite tehnologii de energie regenerabilă și să țină seama de costurile tranzacționale, precum și de eventualele costuri de consolidare a rețelei. Beneficiile indirecte pentru țara gazdă se scad.

De asemenea, este important să se recunoască faptul că, în analiza ex-ante a proiectelor de cooperare transfrontalieră, va exista întotdeauna un anumit grad de incertitudine care nu poate fi eliminat. Incertitudinea poate fi abordată de părți în diverse moduri și poate fi atenuată prin analize de sensibilitate și verificări ale solidității. În cazurile de cooperare mai puțin complexe, promotorii de proiecte pot decide să accepte pur și simplu incertitudinea și diferențele rezultate în ceea ce privește costurile și beneficiile și să negocieze din punct de vedere politic o contribuție ex-ante. Cu toate acestea, pentru cazuri de cooperare mai complexe și mai cuprinzătoare, se recomandă să se includă în acordul de cooperare o clauză de revizuire care să poată fi activată de una dintre părți sau de oricare dintre părți pentru a revizui partajarea costurilor și a beneficiilor în cazul unor abateri semnificative. Clauza respectivă poate fi activată, de exemplu, în cazul în care abaterile ating un prag convenit. O a treia opțiune este definirea unor norme de repartizare a compensației, care ar putea, de exemplu, să depindă de costurile de sprijin necesare efective, astfel cum au fost stabilite ex-post.

Etapa 5: Instituționalizarea transferurilor financiare

În cele din urmă, mijloacele de transfer financiar vor trebui convenite între părțile cooperante. În ceea ce privește „moneda”, compensația poate lua forma fie a plăților în numerar, fie a transferului de statistici SRE. În timp ce compensarea între OST se realizează de obicei prin plăți în numerar, statele pot alege să fie compensate în numerar, transferuri statistice sau o combinație a celor două metode.

Deși instituirea unui fond comun pentru plățile de sprijin este costisitoare, aceasta poate fi benefică pentru partajarea riscurilor între statele participante, reducând astfel riscul individual al fiecărui stat, și poate contribui la simplificarea procedurilor, în special în cazul în care există mai mult de două părți cooperante, și la continuarea proiectelor de cooperare care au parametri similari. În cazul în care se instituie un fond comun, plățile către acesta ar trebui să fie proporționale cu repartizarea sumei vizate pentru SRE și cu alocarea costurilor și a beneficiilor. În orice caz, ar putea fi util să se desemneze puncte unice de contact pentru astfel de transferuri.

Exemple de cooperare

Exemplul 1: Transfer statistic

Se iau drept exemplu două state membre (statul membru A și statul membru B) care convin asupra utilizării mecanismului de transfer statistic. Se preconizează că statul membru A (țara de vânzare) va avea un excedent de energie din surse regenerabile datorită potențialului său ridicat de producere a energiei hidroelectrice și a energiei eoliene onshore și ar dori să vândă cantitatea excedentară preconizată. Principalele sale obiective sunt de a contribui astfel la acoperirea costurilor producției locale de energie din surse regenerabile și de a reduce sarcina asupra consumatorilor casnici de energie electrică. Există un temei juridic național pentru utilizarea transferurilor statistice – aceasta ar fi prima dată în care temeiul juridic s-ar aplica efectiv. Statul membru B (beneficiarul) nu va reuși să își îndeplinească obiectivele naționale utilizând doar resurse proprii și a consacrat utilizarea transferurilor statistice în legislația națională și în principalele documente strategice, anticipând faptul că va trebui să recurgă la acestea pentru a-și îndeplini obiectivele naționale în materie de SRE.

Pentru a spori securitatea planificării, ambele state membre optează pentru stabilirea ex-ante a prețului de transfer și, de asemenea, pentru stabilirea unui volum minim de energie din surse regenerabile care urmează să fie tranzacționată. Statul membru A este dispus să semneze acest acord deoarece este pe cale să își depășească în mod semnificativ propriul obiectiv național în materie de SRE și este sigur că va atinge un excedent de SRE.

În ceea ce privește partajarea costurilor și a beneficiilor, principalele costuri care trebuie luate în considerare sunt costurile de sprijin. Nivelul costurilor de sprijin care trebuie luate în considerare depinde de utilizarea costurilor medii sau marginale și de tehnologiile de referință utilizate.

Există, de asemenea, costuri tranzacționale care decurg din cooperare. Întrucât se estimează că acestea vor fi relativ scăzute și, de asemenea, împărțite în mod egal între statele membre A și B, acestea ar putea fi neglijate în cazul partajării costurilor și a beneficiilor. În ceea ce privește efectele indirecte, țara gazdă ar putea fi afectată de o serie de efecte, cum ar fi reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, costurile de integrare a sistemului și securitatea aprovizionării; cu toate acestea, este discutabil dacă acestea pot fi atribuite mecanismului de cooperare, întrucât statul membru A a înregistrat deja un excedent de SRE înainte de a intra în transferul statistic cu statul membru B. Prin urmare, statele membre A și B sunt de acord să elimine aceste efecte pentru partajarea costurilor și a beneficiilor și să se concentreze doar asupra costurilor de sprijin.

Statele membre A și B vor trebui mai întâi să convină asupra pragului și a plafonului prețului de transfer. Pentru a stabili prețul minim pentru negocieri, statul membru A ar trebui să ia în considerare nivelul național de sprijin pentru diferite tehnologii. În cazul în care există un acord cu privire la susținerea transferului statistic cu ajutorul unei tehnologii, atunci ar trebui selectat prețul de sprijin pentru această tehnologie specifică. În cazul în care nu există un astfel de acord, există opțiunea de a calcula un preț mediu de sprijin pentru SRE în statul membru A. Acest preț calculat ar servi apoi drept preț minim. În ceea ce privește prețul maxim, acesta este determinat de prețul pentru implementarea surselor regenerabile de energie locale în statul membru B. În teorie, prețul maxim pe care statul membru B este dispus să îl plătească este, de asemenea, influențat de prețul de transfer pe care alte state membre îl oferă pentru transferurile statistice. Odată ce se convine asupra intervalului de prețuri teoretic, statele membre cooperante ar trebui să negocieze prețul real de transfer care se va încadra probabil în interval. Statele membre cooperante vor trebui să ajungă la un compromis prin care să se asigure venituri suficient de ridicate pentru statul membru A și un preț suficient de scăzut pentru statul membru B, creând astfel beneficii pentru ambele părți.

Exemplul 2: Proiect comun și transfer statistic având în vedere un parc eolian offshore conectat radial (fără transfer transfrontalier fizic de energie electrică)

Se iau drept exemplu trei state membre (statul membru A, statul membru B și statul membru C) care convin asupra unui proiect comun la scară largă, utilizând mecanismul de cooperare în cauză. Proiectul comun constă într-un parc eolian offshore care urmează să fie construit și situat în zona economică exclusivă (ZEE) a statului membru A (denumit în continuare: țara gazdă), în cooperare cu statul membru B (denumit în continuare: țara beneficiară) care contribuie la costurile de sprijin. În plus, țara beneficiară și statul membru C convin asupra unui transfer statistic suplimentar, corespunzând unui procent de 10 % din beneficiile generate de energia electrică din surse regenerabile în cadrul proiectului comun, la un preț negociat. Statul membru C este interesat doar să achiziționeze un volum predefinit de statistici privind sursele regenerabile de energie pentru a-și îndeplini mai rapid obiectivele naționale în materie de SRE, dar nu are niciun alt interes special pentru proiectul comun.

Țara beneficiară este forța motrice a proiectului și coordonează implicarea celorlalte părți. Aceasta nu necesită importul fizic de energie electrică și nicio funcționalitate de interconectare nu face parte din proiect, iar parcul eolian va fi conectat radial la țărmul țării gazdă. Cooperând în cadrul acestui proiect comun, țara gazdă și țara beneficiară preconizează să își îndeplinească traiectoria privind sursele regenerabile de energie până în 2030 și ulterior într-un mod mai eficient din punctul de vedere al costurilor, obținând totodată beneficii economice, de mediu și sociale în ceea ce privește crearea de locuri de muncă și îmbunătățirea securității aprovizionării.

Întrucât atât statele membre gazdă, cât și cele beneficiare doresc să primească statistici privind sursele regenerabile de energie din cadrul proiectului care sunt luate în considerare în vederea atingerii obiectivelor lor naționale, ambele state membre sunt de acord să contribuie la plățile de sprijin. Presupunem că acestea nu instituie o schemă de sprijin comună, ci sunt de acord să își utilizeze schemele interne instituite deja pentru energia eoliană offshore, ceea ce înseamnă că fiecare stat membru va trata parcul eolian offshore ca și cum acesta ar face parte din schema sa de sprijin pentru energia din surse regenerabile. Proiectul este atribuit printr-o ofertă comună. Se convine să se aplice prețul de referință al statului membru gazdă, adică statul membru de preluare va accepta prețul de referință al statului membru gazdă în sistemul său de sprijin ca bază pentru stabilirea primelor. Datorită caracteristicilor proiectului care oferă avantaje „primului sosit”, se acordă o excepție în cadrul sistemului național de sprijin al țării beneficiare, care nu ar fi acordată în mod normal.

Statul membru gazdă și statul membru beneficiar semnează un acord de cooperare pentru proiectul comun. Acordul politic la nivel înalt prevede că fiecăruia i se alocă cantitatea de statistici privind SRE din proiect care corespunde cantității de energie electrică pentru care oferă sprijin țara respectivă. Întrucât parcul eolian offshore este situat în ZEE a țării gazdă, acestuia i se vor aloca în mod implicit statisticile privind SRE care ar trebui apoi redistribuite în conformitate cu acordul.

Țara gazdă și țara beneficiară efectuează o analiză cost-beneficiu, identificând cele mai relevante elemente de cost și beneficiu și efectele acestora. În analiza lor cost-beneficiu, statele membre decid să se concentreze asupra costurilor de producere a energiei, asupra costurilor de integrare a sistemului, asupra emisiilor de gaze cu efect de seră, asupra poluării atmosferice și a altor tipuri de poluare locală, asupra securității aprovizionării și asupra efectelor inovării. Pentru a determina efectele acestora asupra partajării costurilor și a beneficiilor, acestea includ și evaluează, de asemenea, costurile de sprijin, precum și efectele asupra statisticilor privind sursele regenerabile de energie.

Statul membru A (gazdă) Statul membru B (beneficiar) Statul membru C (transfer statistic) Energie din surse regenerabile produsă 40 % 60 % N/A Statistici referitoare la SRE 40 % 50 % 10 % Costurile de sprijin 40 % 60 % N/A Costurile de integrare a sistemului (24) 100 % N/A N/A Reducerea emisiilor de GES 40 % 60 % N/A Poluarea atmosferică și alte tipuri de poluare locală 40 % 60 % N/A Securitatea aprovizionării 40 % 60 % N/A

Cele două părți cooperante convin să se concentreze asupra costurilor de sprijin, a statisticilor privind sursele regenerabile de energie și a costurilor de integrare a sistemului exclusiv pentru partajarea costurilor și a beneficiilor și pentru eliminarea tuturor celorlalte elemente de cost și beneficiu.

În etapa următoare, țara gazdă și țara beneficiară însumează toate costurile și beneficiile pentru fiecare dintre acestea, rezultând un beneficiu/cost net total per stat membru. Întrucât țara gazdă suportă toate costurile de integrare a sistemului, aceasta suportă un cost net și solicită să fie luate în considerare costurile de integrare a sistemului la calcularea prețului de transfer.

În general, spațiul de negociere pentru prețul de transfer este determinat de contribuția relativă a statelor membre cooperante la costurile de sprijin. În cazul în care costurile de sprijin sunt mai mari în statul membru beneficiar sau în statul membru gazdă în raport cu celălalt stat, fie unul, fie celălalt va avea un beneficiu de pe urma cooperării în ceea ce privește plățile de sprijin. În general, pragul pentru prețul de transfer este determinat de costurile suplimentare de sprijin suportate fie de statul membru A, fie de statul membru B, iar plafonul este reducerea totală a costurilor de sprijin.

Să presupunem că sunt mai mari costurile de sprijin specifice tehnologiei în statul membru beneficiar în comparație cu statul membru gazdă. Prin urmare, cooperarea conduce la economii de costuri în statul membru beneficiar, în timp ce costurile de sprijin în statul membru gazdă ar putea crește (în comparație cu situația în care nu ar participa la cooperare). Cu toate acestea, cooperarea contribuie la o reducere netă a costurilor, deoarece costurile totale de sprijin sunt mai mici în cazul cooperării decât în cazul lipsei de cooperare. În exemplu, statul membru gazdă suportă costuri de sprijin mai mari decât cele pe care le-ar suporta dacă nu ar coopera, ceea ce ar conduce la o compensație financiară sub forma unui transfer către statul membru gazdă. Nivelul prețului de transfer va fi stabilit prin negociere, dar ar trebui stabilit astfel încât să ofere suficiente stimulente pentru ca ambele țări să considere cooperarea benefică, adică pentru statul membru gazdă trebuie să fie cel puțin la fel de mare, în mod ideal mai mare, precum costurile suplimentare de sprijin suportate, iar pentru statul membru beneficiar trebuie să fie mai mic decât economiile totale de costuri. Desigur, țările ar putea avea, de asemenea, motive nefinanciare să continue cooperarea, ceea ce le-ar putea influența disponibilitatea de a accepta un preț de transfer mai mic/mai mare.

Pornind de la volumul total de energie regenerabilă potențială generată și de la costurile suportate de ambele țări, acestea calculează un preț de transfer (EUR/kWh) care ia în considerare, de asemenea, o împărțire egală a costurilor de integrare a sistemului.

Exemplul 3: Proiect comun privind instalațiile solare fotovoltaice și transferul fizic de energie electrică

Se iau drept exemplu două state membre (statul membru A și statul membru B) care convin asupra unui proiect comun la scară largă, utilizând mecanismul de cooperare în cauză. Proiectul comun constă într-o centrală solară de mari dimensiuni, montată pe sol, situată în statul membru A (denumit în continuare: țara gazdă), în cooperare cu statul membru B (denumit în continuare: țara beneficiară) care achită costurile de sprijin. Țara gazdă dispune de numeroase amplasamente disponibile pentru instalarea de sisteme fotovoltaice solare și de un potențial solar ridicat. Țara gazdă este pe cale să își depășească propriile obiective naționale în materie de SRE și este interesată să coopereze cu alte state membre pentru a-și utiliza potențialul excedentar, precum și pentru a-și stimula piața locală a muncii. Dimpotrivă, statul membru B nu va reuși să își atingă obiectivul și este interesat să utilizeze mecanismele de cooperare pentru a-și atinge obiectivul privind sursele regenerabile de energie la un cost mai mic. La nivel politic, statul membru respectiv a creat deja condițiile prealabile pentru a utiliza mecanismele de cooperare, permițând deschiderea schemei sale naționale de sprijin pentru surse regenerabile de energie, neutră din punct de vedere tehnologic, pentru proiectele străine. Statul membru A nu este interesat să păstreze pentru el însuși niciuna dintre statisticile privind SRE legate de proiectul de cooperare, ceea ce înseamnă că statul membru B va suporta integral costurile de sprijin și va integra centrala în propria schemă națională.

Statul membru A impune transferul fizic de energie electrică pentru a se asigura că proiectul nu afectează echilibrarea pe piața internă. Acest lucru impune necesitatea asigurării unei capacități suficiente de transport transfrontalier și de interconexiune între statele membre cooperante. Pentru analiza costurilor și a beneficiilor proiectelor de cooperare, acest lucru este relevant, deoarece este probabil ca necesitatea exportului fizic al energiei electrice produse să implice costuri semnificative.

Țara gazdă și țara beneficiară semnează un acord de cooperare pentru proiectul comun și efectuează o ACB. În analiza lor cost-beneficiu, țara gazdă și țara beneficiară decid să se concentreze asupra costurilor de producere a energiei, asupra costurilor de integrare a sistemului, asupra emisiilor de gaze cu efect de seră, asupra poluării atmosferice și a altor tipuri de poluare locală, asupra securității aprovizionării și asupra efectelor inovării. În ceea ce privește partajarea costurilor și a beneficiilor, țara gazdă și țara beneficiară decid să se concentreze numai asupra celor mai importante costuri, și anume costurile de sprijin (suportate exclusiv de statul membru B), costurile pentru transferul fizic de energie (care urmează să fie suportate de statul membru B), efectele asupra ocupării forței de muncă (pentru statul membru A) și costurile de integrare a sistemului (și statul membru A). În ceea ce privește statul membru A, principalul beneficiu pe care dorește să îl obțină în urma cooperării este stimularea pieței locale a muncii, iar pentru statul membru B, principalul interes este să reducă plățile de sprijin necesare pentru atingerea obiectivelor sale interne în materie de SRE. Întrucât ambele state membre sunt convinse că este posibilă o situație avantajoasă pentru ambele părți, cu costuri și beneficii majore care se anulează reciproc, acestea sunt de acord să ia în considerare doar costurile de sprijin.

Țările vor trebui, de asemenea, să convină asupra unui preț de piață de referință. Întrucât acordul prevede că statul membru B va integra centrala în schema sa de sprijin intern, ar putea fi utilizat prețul de piață de referință al statului membru B. În ceea ce privește costurile transferului de energie electrică, cel mai simplu mod de a rezolva această problemă este ca dezvoltatorii să ia în considerare acest cost în ofertele lor, ceea ce înseamnă că vor crește în mod corespunzător costurile de sprijin.

Pentru a determina prețul probabil de transfer care urmează să fie plătit de către statul membru B statului membru A, primul lucru care trebuie luat în considerare este calcularea reducerilor de costuri pe care statul membru B le poate realiza datorită proiectului de cooperare, și anume economiile din costurile de sprijin. Acest lucru presupune calcularea costurilor de sprijin direct pentru energia solară fotovoltaică (25) în statul membru A, precum și în statul membru B. Diferența dintre cele două reprezintă baza pentru negocierea prețului de transfer.

5 Rezumatul recomandărilor privind ACB și partajarea costurilor și a beneficiilor

În concluzie, statele membre și țările terțe dispun de o serie de opțiuni și marje de apreciere pentru a analiza și a partaja costurile și beneficiile atunci când se implică în proiecte de cooperare în domeniul energiei din surse regenerabile în beneficiul lor reciproc.

În general, țările cooperante trebuie să răspundă la două întrebări esențiale. În primul rând, prin ce mecanism financiar și la ce preț va contribui țara beneficiară la costurile de sprijin ale proiectului? În al doilea rând, dacă și prin ce mecanism va compensa țara gazdă costurile suportate la nivel național? Ca regulă generală, statul membru care plătește costurile sprijinului ar trebui să primească statisticile corespunzătoare privind sursele regenerabile de energie.

Secțiunile următoare prezintă principalele etape și recomandări pentru partajarea costurilor și a beneficiilor, pe baza unei analize cost-beneficiu. Această listă și aceste criterii nu aduc atingere criteriilor pentru ACB în temeiul Regulamentului MIE, care sunt relevante pentru cererile de acordare a statutului de proiect transfrontalier în domeniul energiei din surse regenerabile.

Abordarea generală și etapele necesare pentru ACB inițială

Se recomandă ca aceste etape neexhaustive să fie respectate de promotorii de proiecte atunci când efectuează o analiză cost-beneficiu:

— să identifice părțile interesate relevante;

— să specifice modul de organizare a proiectului de cooperare transfrontalieră; — părțile și entitățile cooperante; — alte autorități relevante și părți interesate care pot fi afectate de costuri sau beneficii, cum ar fi dezvoltatorii, OST, OSD etc. — localizarea proiectului; — tehnologia utilizată și proiectarea; — alte proprietăți sau caracteristici tehnice relevante; — capacitatea/dimensiunea proiectului; — orizontul de timp; — tipul de producție și de servicii avute în vedere și — componentele suplimentare relevante;

— să definească scenariul contrafactual adecvat, inclusiv instituirea acestuia (aceleași aspecte precum cele enumerate mai sus);

— să întocmească o listă a tuturor costurilor și beneficiilor care trebuie incluse;

— să convină asupra abordării de calcul și a metodologiilor pentru indicatorii ACB;

— să colecteze mai recente date din surse naționale, europene și internaționale verificate;

— să cuantifice și să monetizeze indicatorii cuantificabili dacă nu sunt prea costisitori și să descrie verbal efectul indicatorilor nemonetizați;

— să calculeze valoarea delta a valorilor actualizate nete ale proiectului de cooperare transfrontalieră și a scenariului contrafactual al acestuia;

— să elaboreze analiza și notele explicative de însoțire;

— să verifice rezultatele împreună cu autoritățile relevante și cu alți experți (independenți);

— să revizuiască analiza, după caz, prin ajustarea datelor și/sau a metodologiei;

Ordinea etapelor nu este neapărat secvențială, putând fi iterativă în unele cazuri. Statele membre pot lua în considerare înființarea unor puncte unice de contact pentru a oferi asistență promotorilor de proiecte în cursul aceste etape, în special în ceea ce privește specificarea modului de organizare a proiectelor de cooperare transfrontalieră.

Utilizarea ACB cât mai mult posibil

O ACB societală aprofundată este condiția prealabilă pentru alocarea costurilor și a beneficiilor între statele membre și alte părți. Cu toate acestea, este posibil ca aceasta să nu fie suficientă ca bază pentru a negocia distribuirea acestora. ACB efectuată va trebui, prin urmare, să fie revizuită și extrapolată.

Părțile cooperante ar trebui să se asigure că recurg la ACB cât mai mult posibil pentru a menține coerența cu principalele efecte identificate. Definiția proiectului, datele utilizate, scenariul subiacent și condițiile-limită nu pot fi modificate, iar valorile nete calculate în ACB ar trebui utilizate ca punct de plecare pentru discuțiile ulterioare. Trebuie specificate toate condițiile limită care au un impact asupra funcționării proiectului și asupra integrării acestuia în sistemul energetic mai larg, deoarece acestea vor influența indicatorii de costuri și beneficii.

Acordul de partajare a costurilor și a beneficiilor va fi, în cele din urmă, rezultatul unui proces de negociere între părțile cooperante. Acestea ar trebui să aibă flexibilitatea de a conveni asupra costurilor și a beneficiilor care trebuie incluse. ACB trebuie să asigure un echilibru între limitarea complexității și a costurilor tranzacționale la un nivel ușor de gestionat, încercând totodată să includă toți factorii relevanți.

Principii privind partajarea costurilor și a beneficiilor

Partajarea costurilor și a beneficiilor ar trebui să se bazeze pe echitate, și anume niciuna dintre părți să nu obțină un beneficiu disproporționat/să nu suporte costuri disproporționate din cauza cooperării, ceea ce se poate asigura prin compensarea tuturor părților proporțional cu contribuția lor, pe fezabilitate, și anume reducerea complexității și, prin urmare, a costurilor tranzacționale la o valoare ușor de gestionat prin limitarea părților, precum și a categoriilor de costuri și beneficii la cele mai importante, precum și pe reflectarea costurilor și a beneficiilor reale (și să se convină asupra unor eventuale mecanisme care se abat de la acestea doar într-o etapă ulterioară).

Reducerea complexității demersurilor

Experiența anterioară în ceea ce privește mecanismele de cooperare a demonstrat faptul că complexitatea poate constitui un obstacol și că mecanismele de negociere extrem de complexe cu mai multe părți interesate prezintă un risc mai ridicat de eșec. Cu toate acestea, această problemă poate fi atenuată dacă țările cooperante convin mai întâi asupra principiilor și termenilor de bază ai cooperării și abia apoi negociază detaliile. De asemenea, acordurile politice la nivel înalt privind partajarea costurilor și a beneficiilor pot contribui, ca în cazul Suediei și al Norvegiei, la negocierea schemei lor comune de sprijin.

Gestionarea incertitudinii și integrarea acesteia în procesul decizional

Având în vedere că informațiile privind costurile, beneficiile și riscurile nu pot fi cunoscute cu certitudine, incertitudinea este o parte naturală a procesului și trebuie să fie integrată în mod corespunzător. Aceasta poate fi atenuată prin analize de sensibilitate și verificări ale solidității.

Acceptarea de către public

În ceea ce privește acceptarea de către public, se recomandă ca orice proiect de cooperare să abordeze implicarea publicului din timp și în mod proactiv pentru a se evita eșecurile ulterioare. Orice costuri și beneficii directe și indirecte aferente cooperării, precum și abordarea generală a alocării acestora între partenerii cooperanți ar trebui să fie descrise în mod clar și comunicate publicului.

6 MODEL DE ACORD INTERGUVERNAMENTAL

Partea I. Obiectiv și definiții

Articolul privind obiectivul

— Statele membre ar trebui să ia act de obiectivul acordului interguvernamental (AIG). Un exemplu în contextul NSEC ar putea fi facilitarea construirii de capacități suplimentare de producere a energiei din surse regenerabile în Marea Nordului. Obiectivul este stabilit de către statele membre cooperante.

Articolul privind definițiile

— Statele membre ar trebui să definească cei mai importanți termeni incluși în acordul interguvernamental. Acest lucru asigură o interpretare comună în rândul părților implicate și îmbunătățește robustețea juridică a acordului.

Partea II. Mecanismul de cooperare

Articolul privind mecanismul de cooperare

— Acest element ar trebui să descrie încadrarea juridică a cooperării în contextul Directivei privind energia din surse regenerabile, și anume dacă se optează pentru un transfer statistic, un proiect comun (în colaborare cu un alt stat membru al UE sau cu o țară terță) sau pentru o schemă de sprijin comună.

Partea III. Specificații ale cooperării

Articolul privind domeniul de aplicare al cooperării

— Statele membre ar trebui să specifice domeniul de aplicare al cooperării: 1) doar implementarea SRE, 2) adăugarea componentei de infrastructură în cadrul cooperării, 3) adăugarea unor aspecte legate de inovare în cadrul cooperării (cum ar fi instalațiile de stocare, de conversie etc.)

Articolul privind schema de sprijin aleasă

— Statele membre ar trebui să specifice schema de sprijin aplicată (statul membru gazdă, statul membru contribuitor sau o nouă schemă de sprijin). În cazul în care se utilizează o schemă existentă, statele membre ar trebui să includă o trimitere la temeiul juridic relevant.

Articolul privind noua schemă de sprijin (aplicabil numai schemelor de sprijin comune)

— Statele membre ar trebui să specifice elementele tehnice ale schemei de sprijin. Elementele care trebuie luate în considerare sunt: a. cooperarea în cadrul unui singur proiect/al mai multor proiecte; b. capacitatea/volumul maxim (cantitatea de MW instalată sau MWh care urmează să fie transferată); c. tehnologia (tehnologiile) eligibile; d. locația sau procesul de selectare și dezvoltare prealabilă a amplasamentului; e. regimul de racordare la rețea; f. forma sprijinului; g. conceperea ofertei/licitației; h. Acordul privind notificarea ajutoarelor de stat;

Articolul privind regimul de piață relevant

— Statele membre ar trebui să specifice regimul de piață relevant (de exemplu, piața de referință desemnată) pentru proiectul de cooperare și orice dispoziții suplimentare relevante pe care aceasta le poate include.

Articolul privind analiza cost-beneficiu și alocarea transfrontalieră a costurilor

— Statele membre ar trebui să convină asupra analizei cost-beneficiu și asupra alocării transfrontaliere a costurilor. — În cazul unei cooperări simple, statisticile SRE pot fi transferate la prețul de transfer convenit. În acest caz de cooperare, analiza costurilor și a beneficiilor ar trebui să fie cât mai simplă cu putință, reducând costurile tranzacționale. — Pentru o cooperare mai complexă (sau atunci când se solicită acces la finanțare transfrontalieră pentru SRE prin Mecanismul pentru interconectarea Europei și/sau finanțare pentru infrastructură), ar putea fi necesară o ACB mai cuprinzătoare. În acordul interguvernamental, această secțiune ar trebui să facă trimitere la calculele ACB disponibile și la abordarea rezultată în materie de alocare transfrontalieră a costurilor. — Identificarea beneficiului net pentru societate — Repartizarea principalelor costuri și beneficii între părți — Plățile compensatorii rezultate între statele membre (inclusiv ponderea costurilor de sprijin finanțate de fiecare partener de cooperare, distribuția rezultată a statisticilor privind SRE în scopul contribuțiilor vizate) — Procedura de plată — Notificarea Comisiei Europene în conformitate cu Directiva privind energia din surse regenerabile

Articolul privind obligațiile părților

— În acest caz, statele membre cooperante ar trebui să definească responsabilitățile în funcție de forma de cooperare aleasă, precum și de procedurile și de un sistem care să permită monitorizarea, urmărirea și emiterea de dovezi și verificări (inclusiv transferul de date: conținut, format și calendar).

Articolul privind un organism responsabil (aplicabil proiectelor comune sau schemelor de sprijin comune)

— Acest element ar trebui să descrie organismul responsabil (de exemplu, o agenție sau un punct unic de contact) și responsabilitățile acestuia. Responsabilitățile pot include identificarea proiectelor, definirea procedurii de licitație, selectarea ofertantului, supravegherea punerii în aplicare a proiectelor atribuite, efectuarea plăților de sprijin și raportarea către statele cooperante.

Articolul privind notificarea Comisiei Europene

— În conformitate cu Directiva privind energia din surse regenerabile, statul membru care vinde/statul membru gazdă ar trebui să notifice Comisiei Europene acordul și valoarea exactă a transferului statistic rezultat.

7 ANEXA

Mecanismele de cooperare disponibile și principiile de bază ale cooperării

În conformitate cu articolul 8, 9, 11 sau 13 din Directiva privind energia din surse regenerabile, există trei mecanisme principale de cooperare pe care statele membre pot alege să le utilizeze:

transferurile statistice (articolul 8): În cazul transferurilor statistice, cel mult două state membre convin să coopereze și, practic, un stat membru transferă o anumită cantitate de energie din surse regenerabile din producția sa excedentară celuilalt stat membru. Acest lucru se realizează ex-post prin intermediul unui preț de transfer negociat. Energia „cumpărată” de un stat membru va fi luată în considerare la calcularea contribuției sale naționale în temeiul directivei. Nu este implicat niciun transfer sau furnizare de energie fizică. Transferurile statistice nu sunt, de obicei, legate de proiecte specifice, chiar dacă statele membre pot decide să încheie un astfel de acord în cazul în care acest lucru este considerat reciproc avantajos. De asemenea, transferurile statistice sunt, în principiu, neutre din punct de vedere tehnologic. Statele membre care efectuează un transfer statistic trebuie să notifice Comisia în termen de cel mult 12 luni de la sfârșitul anului în care transferul intră în vigoare. Costurile tranzacționale pentru transferurile statistice sunt relativ scăzute, deoarece acestea sunt relativ ușor de stabilit și de negociat și permit statelor membre să se implice într-o cooperare limitată fără a fi nevoite să își modifice vehiculele de sprijin intern. Din cauza gradului lor mai scăzut de complexitate, sunt necesare mai puține orientări cu privire la transferurile statistice, dar acceptarea de către public poate fi o problemă din cauza faptului că nicio cantitate de energie din surse regenerabile produsă nu este transferată în schimbul unei plăți. Operatorii privați sunt excluși de la participarea la transferurile statistice, și anume acestea sunt rezervate entităților publice.

Proiecte comune între statele membre (articolul 9): Statele membre pot, de asemenea, să implementeze în colaborare proiecte comune pentru a coopera în cadrul unor proiecte cu privire la producerea de energie electrică, de încălzire sau de răcire din surse regenerabile. Proiectele comune înseamnă mai mult decât simple transferuri statistice, iar cooperarea se desfășoară întotdeauna în raport cu un proiect nou specific. Un proiect comun poate sau nu să prevadă transportul fizic al energiei electrice. Pe lângă proiectele unice de cooperare, de exemplu proiectele de energie eoliană offshore la scară largă, sunt posibile, de asemenea, acorduri pentru mai multe proiecte atunci când se repetă o configurare a instalațiilor de dimensiuni mici sau medii. Cu toate acestea, este necesar să se facă o distincție între aceste acorduri care implică mai multe proiecte și schemele de sprijin comune ca urmare a caracterului lor limitat. Proiectele pot viza fie renovarea instalațiilor existente, fie construirea unora noi. Beneficiile și costurile generate de aceste proiecte sunt partajate între părțile cooperante în temeiul unor norme convenite. Statele membre pot conveni să implementeze proiectul prin intermediul unei scheme de sprijin instituite de oricare dintre părțile cooperante sau să conceapă o schemă personalizată.

Proiectele comune pot fi, de asemenea, adecvate pentru a investi în comun și a acumula experiență în domeniul noilor tehnologii. Gradul de cooperare și nivelul costurilor tranzacțiilor sunt mai mari în comparație cu cele ale transferurilor statistice, dar, de obicei, mai reduse decât cele ale schemelor de sprijin comune, întrucât cooperarea este limitată la un număr convenit de proiecte. Spre deosebire de transferurile statistice, proiectele comune pot implica și operatori privați.

Proiecte comune între statele membre și țări terțe (articolul 11): De asemenea, statele membre pot implementa proiecte comune cu țări terțe, care ar putea deveni deosebit de relevante în contextul cooperării cu țările Comunității Energiei sau cu Regatul Unit. Cu toate acestea, proiectele comune cu țări terțe se limitează la energia electrică din surse regenerabile (încălzirea și răcirea nu sunt incluse) și trebuie să stabilească o legătură fizică efectivă cu țara terță. Pentru a asigura alimentarea sistemului energetic al UE, capacitatea de interconexiune respectivă trebuie rezervată în timp util. Cu excepția ajutorului pentru investiții acordat instalației, cantitatea de energie electrică produsă și exportată nu trebuie să fi beneficiat de sprijin din partea unei scheme de sprijin a unei țări terțe.

Scheme de sprijin comune (articolul 13): Un alt posibil mecanism de cooperare aflat la dispoziția statelor membre este reprezentat de schemele de sprijin comune. Acest lucru înseamnă că două sau mai multe state membre pot să își coordoneze parțial sau integral schemele naționale de sprijin sau să le pună în comun. Întrucât schemele de sprijin comune pot implica costuri tranzacționale considerabile, acestea acoperă, de regulă, mai multe proiecte. Cu toate acestea, ele pot fi utilizate și pentru proiecte individuale de mari dimensiuni, cu o configurație foarte specifică. Schemele de sprijin comune pot viza, de asemenea, un singur segment al pieței naționale a energiei din surse regenerabile, de exemplu o tehnologie specifică sau o zonă geografică, de exemplu o regiune de frontieră. Cu excepția cazului în care se prevede altfel, schema de sprijin comună convenită nu înlocuiește schemele naționale de sprijin existente, care sunt aplicate în continuare concomitent. Schemele de sprijin comune sunt, de obicei, mai exigente și mai complexe decât proiectele comune și necesită, de regulă, modificări ale legislației și/sau reglementărilor naționale.

Principiile cooperării în domeniul energiei din surse regenerabile

În general, cooperarea statelor membre în domeniul energiei din surse regenerabile este guvernată de următoarele principii:

Opționalitate: Două sau mai multe state membre care cooperează între ele sau cu o țară terță fac acest lucru în mod voluntar. În plus, atunci când statele membre aleg să își unească forțele în domeniul energiei din surse regenerabile, acestea sunt libere să conceapă detaliile și condițiile unei astfel de cooperări.

Crearea de beneficii socioeconomice: Proiectele de cooperare transfrontalieră trebuie să creeze valoare dintr-o perspectivă globală și societală. În general, beneficiile socioeconomice generate de proiect trebuie să depășească costurile acestuia atunci când se compară cu utilizarea surselor regenerabile de energie în lipsa cooperării.

Stabilirea unei cooperări reciproc avantajoase: Pe lângă faptul că generează beneficii nete pentru societate, proiectele de cooperare transfrontalieră se vor materializa numai dacă proiectele asigură beneficii reciproce pentru toate țările participante și pentru principalele părți interesate din țările respective. În general, este puțin probabil ca toate părțile interesate să obțină avantaje în cadrul proiectului, de aceea țările trebuie să convină care părți interesate ar trebui să fie compensate și care nu.

Acord privind condițiile de cooperare: Statele membre care intenționează să coopereze trebuie să încheie un acord de cooperare care să stabilească termenii și condițiile.

Aplicarea condițiilor locale: Deși țările cooperante se străduiesc să alinieze normele și reglementările relevante în măsura în care este necesar, pot exista limite naturale care să împiedice acest lucru. Aceste limite se vor aplica în special pentru condițiile specifice fiecărei locații, cum ar fi licențele și impozitele. Prin urmare, în mod implicit, se aplică normele țării în care se derulează fizic proiectul, cu excepția cazului în care țările cooperante convin și specifică altfel.

Asigurarea unui impact tangibil: Statele membre pot alege să structureze cooperarea astfel încât să aibă un impact tangibil asupra sistemelor și piețelor lor energetice. Statele membre cooperante pot, de exemplu, să solicite importul fizic de energie electrică (care devine o necesitate în cadrul proiectelor comune cu țări terțe).

Partajarea cos