[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 29.4.2009

COM(2009) 205 final

RAPORT

PRIVIND FUNCȚIONAREA PRACTICĂ A METODOLOGIEI PENTRU UN CONTROL SISTEMATIC ȘI RIGUROS AL RESPECTĂRII CARTEI DREPTURILOR FUNDAMENTALE

R APORT

PRIVIND FUNCȚIONAREA PRACTICĂ A METODOLOGIEI PENTRU UN CONTROL SISTEMATIC ȘI RIGUROS AL RESPECTĂRII CARTEI DREPTURILOR FUNDAMENTALE

1. INTRODUCERE

Cu prilejul prezentării Comunicării din 2005 privind o metodologie pentru controlul sistematic și riguros al respectării Cartei Drepturilor Fundamentale[1], Președintele Comisiei a subliniat hotărârea instituției de a „promova o cultură a drepturilor fundamentale în legislația UE” . Metodologia, împreună cu înființarea, în decembrie 2004, a Grupului de Comisari pe probleme de drepturi fundamentale, anti-discriminare și egalitate de șanse a reprezentat unul dintre elementele principale ale angajamentului acestei Comisii de a lua în serios problema drepturilor fundamentale. Prin definirea metodologiei, menită să asigure faptul că departamentele Comisiei verifică sistematic și atent că toate drepturile fundamentale vizate au fost respectate în toate proiectele de propuneri[2], comunicarea din 2005 a enunțat mijloacele practice prin care intențiile vor fi transpuse în acțiuni concrete.

Comisia s-a angajat să efectueze o evaluare a controlului intern în 2007. Acesta este obiectivul prezentului raport, a cărui elaborare a fost amânată pentru a fi luate în calcul două noi elemente: înființarea Agenției pentru Drepturi Fundamentale și revizuirea în 2009 a Orientărilor Comisiei privind evaluarea impactului.

2. ANALIZA RESPECTăRII DREPTURILOR FUNDAMENTALE ÎN PRACTICă

2.1. Perspectivă generală

Experien ța din anii de după adoptarea comunicării din 2005 a demonstrat că aspectele legate de drepturile fundamentale pot apărea în diverse domenii. Această diversitate poate fi ilustrată prin câteva exemple.

În Regulamentul REACH[3], obligația de comunicare a datelor în rândul solicitanților înregistrării a pus problema dreptului de proprietate. Obligația a fost considerată drept acceptabilă în sensul că era necesară pentru protecția mediului și, în mod special, era menită să evite testarea repetată pe animale. Aceste argumente au fost enunțate în considerentele regulamentului.

În domeniul politicii agricole, a fost analizată problema prevederii în cazul statelor membre a obligativității de a publica o listă cu beneficiarii finanțării pentru dezvoltare rurală. S-a pus astfel problema protecției datelor. Prin analiza în raport cu criteriul necesității, s-a ajuns la concluzia că orice interferență cu protecția datelor se justifica prin necesitatea de a îmbunătăți transparența acțiunii Comunității în domeniul dezvoltării rurale, de a întări buna gestiune financiară a fondurilor publice implicate și de a evita denaturarea concurenței între beneficiarii măsurilor de dezvoltare rurală. Aceste argumente au fost enunțate în considerentele documentului Comisiei[4].

Un ultim exemplu vine din domeniul vamal. În cadrul revizuirii Codului Vamal[5], s-a pus problema acordării operatorilor dreptului de a fi ascultați de către autoritățile vamale în cadrul procedurilor referitoare la aplicarea legislației vamale. S-a considerat că acest drept de a fi ascultat este o obligație care derivă din dispozițiile cartei, iar în prezent se regăsește la articolul 16 din cod.

Cu toate acestea, importanța tot mai mare, în ceea ce privește activitatea legislativă, a domeniului libertate, securitate și justiție, este cea care, în mod inevitabil, a îndreptat atenția asupra faptului că Uniunea și Comunitatea tratează din ce în ce mai mult domenii care ridică, într-un mod cât se poate de direct probleme legate de drepturile fundamentale. În acest domeniu, mai mult decât în oricare altul, Comisiei i se solicită să trateze chestiuni delicate și controversate legate de necesitatea și proporționalitatea posibilelor limitări ale drepturilor fundamentale.

Având în vedere tipurile de aspecte acoperite de domeniul justiției, libertății și securității – lupta împotriva criminalității, în special terorism, imigrație, azil, control la frontiere, pentru a menționa numai câteva – nu este surprinzător faptul că această politică ocupă o poziție preeminentă în ceea ce privește controlul respectării drepturilor fundamentale în cadrul propunerilor legislative ale Comisiei. Citând, cu titlu de exemplu, politica privind imigrația și azilul, se poate identifica o serie recurentă de întrebări delicate privind respectarea drepturilor fundamentale – cea mai des întâlnită fiind interzicerea torturii și a pedepselor sau tratamentelor inumane sau degradante (articolul 4 din cartă), dreptul la libertate și securitate (articolul 6 din cartă), dreptul la respectarea vieții private și de familie (articolul 7 din cartă), protecția datelor personale (articolul 8 din cartă), dreptul la azil (articolul 18 din cartă), protecția în caz de strămutare, expulzare sau extrădare (articolul 19 din cartă), nediscriminarea (articolul 21 din cartă), drepturile copilului (articolul 24 din cartă), dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil (articolul 47 din cartă).

2.2. Studiu de caz – Pachetul privind azilul

M ulte dintre chestiunile de mai sus s-au regăsit în „pachetul privind azilul[6]”, adoptat de către Comisie în decembrie 2008. Acest pachet oferă un „studiu de caz” foarte potrivit pentru a demonstra modul în care controlul intern al Comisiei cu privire la drepturile fundamentale este aplicat în practică.

În ceea ce privește propunerea de modificare a Directivei privind condițiile de primire, cele mai sensibile chestiuni ridicate din punctul de vedere al respectării drepturilor fundamentale au fost acelea legate de detenția solicitanților de azil, dreptul la o cale de atac eficientă și drepturile copilului. În procesul de examinare a acestor chestiuni, s-a urmărit asigurarea respectării nu numai a Cartei Drepturilor Fundamentale, ci și a standardelor internaționale relevante, în special Convenția europeană a drepturilor omului, Convenția de la Geneva și Convenția Organizației Națiunilor Unite cu privire la drepturile copilului.

În ceea ce privește detenția, s-a considerat esențial din perspectiva respectării drepturilor fundamentale să se reconfirme, prin intermediul propunerii, principiul[7] conform căruia o persoană nu trebuie reținută numai din cauza faptului că aceasta solicită protecție internațională. De aceea, propunerea stabilește parametri clari privind utilizarea detenției ca derogare de la acel principiu; în acest sens, propunerea se raportează, cu titlu de normă, la orientările Înaltului Comisariat al Organizației Națiunilor Unite pentru Refugiați (ICNUR) privind criteriile și standardele aplicabile detenției solicitanților de azil și la Recomandarea (2003) 5 a Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei privind măsurile de detenție a solicitanților de azil. Pe baza acestor texte, propunerea prevede ca detenția să nu fie utilizată decât în cazuri excepționale și pentru un număr limitat de motive astfel cum se prevede în orientări. De asemenea, conform orientărilor ICNUR și recomandării Consiliului Europei, propunerea introduce, în egală măsură, condiții cu privire la detenție pentru a garanta respectarea demnității umane în ceea ce privește tratamentul aplicat solicitanților de azil deținuți și, în special, persoanelor vulnerabile. În primul rând, propunerea prevede în acest sens ca solicitanții de azil să nu fie reținuți în instituții de tip penitenciar, ci în centre de detenție speciale, care iau în considerare aspectele legate de sex.

Pentru a asigura respectarea dreptului la o cale de atac eficientă, propunerea introduce o serie de garanții procedurale în ceea ce privește detenția. Astfel, aceasta se dispune numai de către autoritățile judiciare; în cazuri urgente, detenția se poate dispune de către autoritățile administrative, însă în această situație ordinul de detenție trebuie confirmat de autoritățile judiciare în termen de 72 de ore. Mai mult, ordinul de detenție trebuie să fie emis pentru un termen cât mai redus și, în mod special, pe o perioadă care să nu depășească durata necesară pentru îndeplinirea procedurilor administrative. Menținerea în detenție trebuie revizuită periodic de un judecător. De asemenea, orice solicitant de azil în detenție trebuie să aibă acces la asistență sau reprezentare juridică care este gratuită atunci când persoana nu poate suporta costurile aferente. Aceste dispoziții sunt esențiale pentru a garanta o cale de atac eficientă în cazurile de detenție.

În ceea ce privește drepturile copilului, s-a dorit ca garantarea interesului superior al copilului să reprezinte un principiu de bază. În ceea ce privește posibila detenție a minorilor, propunerea stabilește o legătură clară cu elementele care trebuie să constituie temeiul unei evaluări a interesului superior al copilului în acest sens. În plus, în vederea respectării prevederilor articolului 37 din Convenția cu privire la drepturile copilului, propunerea prevede ca detenția unui minor să fie utilizată numai ca măsură de ultimă instanță și pentru cel mai scurt interval de timp corespunzător. În cele din urmă, se interzice reținerea minorilor neînsoțiți.

Propunerea de modificare a Regulamentului Dublin a ridicat, de asemenea, probleme referitoare la detenție, căi de atac eficiente și drepturile copilului. S-au aplicat soluții similare celor din propunerea privind condițiile de primire. În ceea ce privește detenția, trebuie subliniat un aspect care reflectă caracterul specific al sistemului Dublin, respectiv detenția unui solicitant de azil înainte ca acesta să fie transferat într-un alt stat membru în baza procedurii Dublin. Propunerea prevede că detenția se aplică acolo unde există riscul ca persoana să se ascundă și ulterior notificării deciziilor privind transferul. Această chestiune a impus evaluarea necesității și a proporționalității, fiind stabiliți parametri clari pentru situația în care este adecvat să se recurgă la această posibilitate. Parametrii prevăd că ordinul de detenție trebuie să se bazeze pe o evaluare individuală a fiecărui caz și că trebuie analizată o serie de măsuri alternative mai puțin coercitive, cum ar fi raportarea periodică către autorități, depunerea unei garanții financiare sau obligația de a locui într-un loc determinat. De asemenea, în ceea ce privește ordinul de detenție, trebuie să se asigure garanții procedurale pentru o decizie motivată și căi de atac eficiente înaintea unui judecător.

Mai mult, dreptul la unitatea familiei a fost consolidat. Astfel, propunerea prevede obligativitatea reîntregirii familiei în cazul rudelor aflate în întreținere și extinderea definiției de „membri ai familiei” în ceea ce privește minorii, pentru a asigura o mai bună protecție a „interesului superior al copilului”. În plus, solicitanții de azil se vor reuni cu membrii familiei care beneficiază de protecție subsidiară.

Din punctul de vedere al respectării drepturilor fundamentale, principalele preocupări ridicate de propunerea de modificare a regulamentului Eurodac , s-au concentrat asupra protecției datelor. În acest sens, propunerea vizează garantarea unei mai bune gestionări a ștergerii de date din sistem și a unei monitorizări mai eficiente de către Comisie și Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor a accesului autorităților naționale la datele din EURODAC.

Experiența în ceea ce privește pachetul privind azilul demonstrează faptul că metodologia pentru controlul respectării drepturilor fundamentale presupune nu doar un element procedural, ci și un element de fond. Metodologia nu reprezintă un scop în sine. Respectarea drepturilor fundamentale nu este doar un mecanism sau o obligație procedurală; este o obligație de fond. Pentru a pune accentul pe respectarea drepturilor fundamentale, Comisia și-a exprimat adeziunea de fond. Aceasta presupune că, din perspectiva drepturilor fundamentale, activitatea legislativă a Uniunii trebuie să fie ireproșabilă. În ceea ce privește pachetul privind azilul, Comisia a căutat să îndeplinească obligațiile de fond, să asigure faptul că punctul de plecare îl constituie afirmarea dreptului fundamental relevant și că, ulterior, orice eventuală limitare face obiectul nu numai al examinării necesității și proporționalității, ci este însoțită și de garanții în special din punctul de vedere al procedurilor și revizuirii judiciare.

2.3. Evaluare

Experien ța acumulată în anii de după adoptarea Comunicării din 2005 a dovedit faptul că instituția Comisiei a trebuit să ia decizii dificile în materie de necesitate și proporționalitate și că metodologia a trebuit confruntată cu chestiuni delicate legate de măsura în care soluțiile la care s-a ajuns îndeplinesc standardele impuse, stabilite prin jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului („Curtea de la Strasbourg”) și a Curții de Justiție a Comunităților Europene („Curtea de Justiție”). Comisia este de părere că în propunerile sale se întrunesc standardele de necesitate și proporționalitate; angajamentul său față de o cultură a respectării drepturilor fundamentale este real și concret.

În cele din urmă, trebuie remarcat faptul că, din perspectiva analizei cantitative și calitative a controlului respectării drepturilor fundamentale, rezultatele pozitive ale unui astfel de control sunt de multe ori necunoscute publicului extern tocmai pentru că exercițiul de monitorizare a eliminat orice problemă în acest sens. Se poate cita un exemplu din domeniul azilului. În Directiva privind procedurile s-a prevăzut un temei juridic pentru întocmirea unei liste de țări terțe considerate ca fiind de încredere în scopul examinării unei cereri de azil. În urma aplicării metodologiei, s-a considerat că o astfel de listă ar pune probleme serioase în raport cu principiul de „non-refoulement” atât în baza Convenției de la Geneva, cât și a articolului 3 din Convenția europeană a drepturilor omului. Comisia a considerat-o, prin urmare, ca fiind necorespunzătoare pentru depunerea unei propuneri în acest sens.[8]

3. ÎMBUNăTățIREA MECANISMULUI DE CONTROL

3.1. Evaluarea impactului

Orientările Comisiei privind evaluarea impactului au făcut recent obiectul unui proces de revizuire[9] care a presupus o consultare publică. Unul dintre aspectele care se regăsea în mai multe contribuții la această consultare, și care a fost inclus în raportul Voggenhuber[10], se referea la o mai mare vizibilitate a drepturilor fundamentale în cadrul procesului de evaluare a impactului. Ca răspuns la aceasta, versiunea revizuită a Orientărilor privind evaluarea impactului a căutat să întărească, mai clar decât versiunea din 2005, pe de o parte, că garantarea respectării drepturilor fundamentale definită în cartă reprezintă un obiectiv general al Uniunii și, pe de altă parte, că drepturile fundamentale limitează activitatea Uniunii. De asemenea, orientările reamintesc în mod expres că anumite drepturi fundamentale sunt absolute și nu pot fi limitate, în timp ce altele pot fi limitate numai sub rezerva demonstrării necesității și proporționalității. Acest fapt reprezintă afirmarea clară a restricțiilor în acest sens din punctul de vedere al opțiunilor de politică. În ultimul rând, orientările conțin o listă a tuturor drepturilor fundamentale înscrise în cartă. Aceasta va permite o corelare directă între cartă și chestiunile care țin de cele trei categorii de impact, respectiv: economic, social și de mediu. Această corelare va contribui la evidențierea faptului că problemele sunt reale și sunt aferente unor drepturi concrete.

În raportul Voggenhuber, Comisiei i s-a solicitat să includă, în orientările privind evaluarea impactului, o secțiune separată privind impactul drepturilor fundamentale, pe lângă cele trei categorii existente. În Comunicarea din 2005, Comisia și-a explicat poziția cu privire la menținerea celor trei categorii. Așa cum se arată la punctele 12-15 din comunicare, motivul de bază care pledează pentru un anumit nivel de precauție în ceea ce privește modul de tratare a aspectelor legate de drepturile fundamentale în cadrul procesului de evaluare a impactului este acela că evaluarea impactului nu funcționează și nu poate funcționa pe post de control al drepturilor fundamentale. Evaluarea impactului nu poate înlocui controlul juridic. În ultimă instanță, analiza drepturilor fundamentale poate fi efectuată numai prin intermediul unei evaluări juridice, având ca temei un proiect concret de act legislativ. Cu toate acestea, deși nu constituie ca atare un control juridic al respectării drepturilor fundamentale, Comisia recunoaște că evaluarea impactului poate contribui într-o oarecare măsură la activitatea de bază în vederea pregătirii analizei aspectelor legate de drepturile fundamentale din propunerile legislative. Evaluarea impactului ar trebui să permită identificarea acelor drepturi, care conform cartei, ar putea face obiectul sau ar putea fi afectate de inițiativa respectivă; ulterior, în momentul identificării opțiunilor de acțiune, evaluarea impactului trebuie să descrie gradul de interferență cu dreptul[11] și necesitatea unei asemenea interferențe din perspectiva opțiunilor de acțiune și a obiectivelor de politică urmărite. Astfel, evaluarea impactului va oferi o analiză în vederea controlului juridic ulterior, iar prin acest control juridic al unui text concret se va analiza dacă interferența este permisă în ceea ce privește necesitatea și proporționalitatea, standardele stabilite prin jurisprudența Curții de la Strasbourg și a Curții de Justiție în momentul examinării legalității limitării drepturilor fundamentale.

Deși nu a introdus, așa cum preconiza raportul Voggenhuber, o categorie distinctă în cadrul orientărilor privind evaluarea impactului în materie de impact asupra drepturilor fundamentale, Comisia a asigurat, în orientările revizuite, o vizibilitate mai mare pentru aspectele care țin de drepturile fundamentale și impactul asupra acestora. Această vizibilitate mai mare va declanșa și, prin urmare, va întări reflexul legat de drepturile fundamentale în una din etapele inițiale ale procesului de elaborare de politici de către Comisie.

Un alt aspect supus atenției în raportul Voggenhuber s-a referit la măsurile adoptate prin procedura comitologiei. După cum s-a arătat la punctul 16 din comunicarea din 2005, Comisia avea cunoștință de faptul că documentele adoptate prin procedura comitologiei ar putea avea impact și asupra drepturilor fundamentale și că, într-adevăr, unul dintre exemplele menționate mai sus de evaluare a drepturilor fundamentale în practică viza un document de comitologie[12]. Cu toate acestea, Comisia are, de asemenea, în vedere faptul că acesta este un domeniu în care reflexul legat de drepturile fundamentale trebuie adaptat mai bine. În orientările revizuite, spre deosebire de versiunea anterioară, documentele de comitologie sunt menționate în mod expres și se pune accentul pe necesitatea unei evaluări detaliate. Aceasta va contribui la garantarea faptului că din acest moment măsurile de comitologie cu impact semnificativ, inclusiv impactul asupra drepturilor fundamentale, fac obiectul unei analize în etapele inițiale și, astfel, nu eludează controlul în baza metodologiei.

3.2. Expunere de motive și considerente

Pachetul privind azilul este un exemplu al accentului tot mai mare care se pune, în cadrul considerentelor pe abordarea drepturilor care sunt vizate direct de propunere. Acest exemplu va deveni normă[13]; în redactarea considerentelor trebuie să se aibă în vedere scopul și să se indice cu exactitate drepturile asupra cărora propunerea va avea un impact, precum și modul în care soluțiile identificate în propunere contribuie la respectarea obligațiilor privind drepturile fundamentale. O argumentație mai specifică în acest sens ar putea contribui la a demonstra respectarea drepturilor fundamentale. În practică, aceasta înseamnă că, în propunerile sale legislative, Comisia va fi mai selectivă în ceea ce privește includerea de considerente cu privire la cartă. Aceste considerente vor fi incluse în cazul unei propuneri cu implicații semnificative asupra drepturilor fundamentale. În astfel de cazuri, se va folosi atât un considerent „standard” prin care se confirmă respectarea cartei, cât și considerente individualizate și bine definite referitoare la drepturi specifice.

Expunerile de motive ale propunerilor din pachetul privind azilul prezintă, de asemenea, explicații specifice cu privire la implicațiile propunerilor asupra drepturilor fundamentale și, astfel, demonstrează modul în care s-a realizat obiectivul respectării drepturilor fundamentale. Într-adevăr, Comunicarea din 2005 a prevăzut că, ori de câte ori într-o propunere legislativă se includea un considerent cu privire la cartă, expunerea de motive trebuia să conțină o secțiune corespunzătoare respectivului considerent în care să fie prezentate pe scurt motivele în baza cărora s-a ajuns la concluzia că propunerea era compatibilă cu drepturile fundamentale. Abordarea, în cadrul expunerii de motive a aspectelor legate de compatibilitatea cu drepturile fundamentale într-o rubrică distinctă, nu a fost poate tot atât de consecventă cum se prevedea în comunicarea din 2005[14]. Cu toate acestea, de acum regula va fi că atunci când o propunere legislativă are, într-adevăr, un impact asupra drepturilor fundamentale, după cum reiese din considerentele acelei propuneri, expunerea de motive trebuie să includă o secțiune care să justifice pe scurt modul în care obligațiile privind drepturile fundamentale au fost respectate.

3.3. Agenția pentru Drepturi Fundamentale

La data de 1 martie 2007, Agenția pentru Drepturi Fundamentale și-a început oficial activitatea. Comisia este hotărâtă să valorifice expertiza Agenției pentru a sprijini și pentru a consolida metodologia. Aceasta se poate realiza în mai multe moduri.

Rapoartele și studiile Agenției pot fi utilizate ca punct de plecare în pregătirea inițiativelor și acțiunilor Comisiei, lucru care se realizează deja în practică. Spre exemplu, în prezent Agenția lucrează la un studiu cu privire la impactul pe teren al Directivei privind egalitatea rasială[15] care va fi o contribuție la raportul Comisiei privind aplicarea acestei directive. În 2009, un studiu privind promovarea drepturilor imigranților fără forme legale în cadrul procedurilor voluntare și involuntare de returnare va constitui o contribuție pentru buna aplicare a Directivei privind returnarea[16]. De asemenea, Agenția ar trebui să fie invitată să participe în procesul de consultare care se lansează, de obicei, în cazul noilor inițiative (cărți verzi, comunicări, chestionare etc.). Spre exemplu, Agenția a fost consultată recent cu privire la viitoarele priorități în domeniul libertății, securității și justiției în contextul pregătirii următorului program multianual în acest domeniu.

Comisia[17] poate solicita Agenției să efectueze cercetări, studii preliminare sau să formuleze opinii pe marginea unor subiecte tematice specifice. Comisia a recurs deja la această posibilitate, solicitând Agenției un studiu privind indicatorii pentru punerea în aplicare a drepturilor copilului. Acesta va fi utilizat drept contribuție la strategia cu privire la drepturile copilului pe care Comisia a planificat-o pentru prezentare în anul 2010.

Prin aceste modalități, Comisia poate într-adevăr valorifica expertiza Agenției, respectând în același timp parametrii raportului între Comisie și Agenție. În acest sens, trebuie reamintit faptul că analiza conformității propunerilor cu drepturile fundamentale nu intră în mandatul Agenției.

3.4. Controlul pe parcursul procesului legislativ

Comunicarea din 2005 a subliniat responsabilitatea Comisiei de a apăra, pe parcursul procedurii legislative, standardele privind drepturile fundamentale stabilite în propunerea sa. În acest sens, în comunicare s-a precizat că, în ultimă instanță, Comisia își va rezerva dreptul de a introduce o acțiune în anulare împotriva unui document pe care îl consideră ca fiind incompatibil cu drepturile fundamentale. Raportul Voggenhuber a sprijinit cu tărie introducerea acțiunilor în anulare în cazul încălcării drepturilor fundamentale; mai mult, raportul a evidențiat dreptul Comisiei de a retrage propunerea în cazul în care pe parcursul procedurii legislative intervin modificări prin care se încalcă un drept fundamental.

Comisia își recunoaște responsabilitățile în acest sens, însă trebuie să sublinieze și obligațiile concomitente ale co-legislatorilor. Aceștia au la rândul lor obligația de a respecta drepturile fundamentale.

Pe parcursul procesului legislativ, Comisia va apăra cu tărie poziția sa în ceea ce privește standardele în domeniul drepturilor fundamentale ale propunerii sale și va semnala co-legislatorilor, cu aceeași tărie, opoziția în cazul în care aceștia vor căuta să coboare sub aceste standarde. Comisia va utiliza în acest scop toate mijloacele de care dispune, inclusiv solicitarea ca actul să fie adoptat în unanimitate.

În ultimă instanță, după cum se arată deja în Comunicarea din 2005, Comisia este pregătită să ia în calcul o acțiune în anulare: din punct de vedere strategic, momentul cel mai bun de utilizare a acțiunii în anulare este atunci când legislatorul a adus modificări la propunerea Comisiei, iar Comisia consideră că modificările încalcă în mod evident drepturile fundamentale. În situația unor asemenea modificări specifice, atunci când pot fi separate de restul instrumentului, acțiunea în anulare este mijlocul cel mai potrivit. Dispozițiile care încalcă drepturile fundamentale pot fi identificate, evitând-se astfel posibilitatea atacării celorlalte dispoziții ale documentului legislativ, care ar putea marca un progres semnificativ pe care Comisia nu dorește să îl sacrifice.

Pe de altă parte, în situația în care legislatorul s-a îndepărtat semnificativ de propunerea Comisiei în ceea ce privește protejarea drepturilor fundamentale, astfel încât centrul de greutate al propunerii din perspectiva protejării dreptului în cauză s-a schimbat, opțiunea preferată ar putea fi retragerea propunerii. Poziția susținută de mult timp de Comisie este aceea că dreptul său la inițiativă presupune, în egală măsură, dreptul de a retrage propunerea sa atunci când modificările aduse la propunere de către legislator au ca efect fie o ilegalitate evidentă, fie denaturarea gravă a propunerii Comisiei.

4. CONCLUZII

Experiența dobândită din 2005 indică faptul că metodologia este bine concepută din perspectiva obiectivului urmărit, însă aplicarea sa practică trebuie consolidată. Elementele subliniate în prezentul raport, revizuirea orientărilor privind evaluarea impactului, o mai bună definire a considerentelor și valorificarea experienței Agenției, toate acestea îndeplinesc un rol pentru o mai bună aplicare a metodologiei. Cu toate acestea, poate cel mai important element asupra căruia trebuie lucrat este cel uman. Reflexul legat de drepturile fundamentale trebuie promovat la nivelul serviciilor Comisiei unde se elaborează propunerile și inițiativele, iar „cultura drepturilor fundamentale” trebuie susținută încă din primele etape ale elaborării unei propuneri a Comisiei.

În cele din urmă, angajamentul față de respectarea drepturilor fundamentale trebuie să fie obiectivul comun al tuturor instituțiilor implicate în procesul legislativ.

[1] COM(2005)172 final, 27.4.2005.

[2] Comunicarea din 2005 și prezentul raport abordează aspectele legate de respectarea Cartei; cu toate acestea, Comisia trebuie să se asigure că propunerile sale respectă nu numai Carta și Convenția Europeană a Drepturilor Omului, ci și convențiile privind drepturile omului ale Organizației Națiunilor Unite ratificate de toate statele membre.

[3] Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor nr. 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei.

[4] Considerentul 42 din regulamentul (CE) nr. 1974/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 de stabilire a normelor detaliate de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului privind sprijinul pentru dezvoltarea rurală acordat din Fondul European Agricol pentru Dezvoltare Rurală (FEADR).

[5] Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului Vamal Comunitar.

[6] Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a standardelor minime privind primirea solicitanților de azil COM/2008/0815 final/2 („Directiva privind condițiile de primire”).

Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil pentru examinarea unei cereri de protecție internațională depusă într-unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid COM/2008/0820 final/2 – („Regulamentul Dublin”)

Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind înființarea „Eurodac” pentru compararea amprentelor în vederea aplicării eficiente a Regulamentului (CE) nr. […/…] [de stabilire a criteriilor și a mecanismelor de determinare a statului membru responsabil pentru examinarea unei cereri de protecție internațională depusă într-unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid] COM/2008/0825 final („Regulamentul Eurodac”).

[7] Stabilit deja în Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat („Directiva privind procedurile”).

[8] Ulterior, Curtea de Justiție a constatat că temeiul juridic prevăzut în directivă este incompatibil cu tratatul, a se vedea hotărârea din 6 mai 2008 în cauza C-133/06 Parlamentul c Consiliul.

[9] Noile orientări au fost adoptate la data de 28 ianuarie 2009 și sunt disponibile la (http://ec.europa.eu/governance/impact/docs_en.htm).

[10] Raportul Voggenhuber al Parlamentului European din 12.2.2007 privind conformitatea cu Carta Drepturilor Fundamentale în cadrul propunerilor legislative ale Comisiei.

[11] Se înțelege că anumite drepturi, cum ar fi interzicerea torturii, sunt absolute și nu pot fi limitate.

[12] Regulamentul (CE) nr. 1974/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 citat anterior la nota de subsol 3.

[13] Această problemă a fost, de asemenea, ridicată în mod special de raportul Voggenhuber.

[14] Punctul 23.

[15] Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică.

[16] Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală.

[17] Și, de asemenea, Parlamentul și Consiliul.