[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 2.6.2010

COM(2010) 284 final

CARTE VERDE

Guvernanța corporativ ă în instituțiile financiare și politicile de remunerare

{COM(2010) 285 final}{COM(2010) 286 final}{SEC(2010) 669}

CARTE VERDE

Guvernanța corporativ ă în instituțiile financiare și politicile de remunerare (Text cu relevanță pentru SEE)

1. Introducere

Amploarea crizei financiare declanșate de falimentul băncii Lehman Brothers în toamna anului 2008 și legate de o securitizare necorespunzătoare a datoriei ipotecare americane, „subprime”, a determinat autoritățile publice din întreaga lume să pună sub semnul întrebării robustețea efectivă a instituțiilor financiare și măsura în care sistemul lor de reglementare și de supraveghere este adaptat inovațiilor financiare într-o lume globalizată. Injecțiile masive de fonduri publice din Statele Unite și Europa – până la 25% din PIB – au fost însoțite de o puternică voință politică de a învăța de pe urma tuturor aspectelor crizei financiare pentru a evita ca o astfel de situație să se reproducă pe viitor.

În comunicarea din 4 martie 2009[1], veritabil program de reformă a cadrului reglementar și de supraveghere a piețelor financiare fondat pe concluziile raportului de Larosière[2], Comisia Europeană a anunțat (i) că va examina, din perspectiva crizei financiare, normele și practicile instituțiilor financiare, în special ale băncilor, în materie de guvernanță corporativă și (ii) că, dacă este cazul, va formula recomandări și chiar va propune măsuri de reglementare în vederea corectării eventualelor deficiențe ale sistemului de guvernanță corporativă în acest sector cheie al economiei. Întărirea guvernanței corporative se află în centrul programului de reformă a piețelor financiare și de prevenire a crizelor inițiat de Comisie. Nu se poate concepe o creștere sustenabilă fără o conștientizare și o gestionare sănătoasă a riscurilor în sânul unei întreprinderi.

După cum o subliniază raportul de Larosière, trebuie să constatăm că nici consiliile de administrație, nici autoritățile de supraveghere nu au înțeles adesea natura sau amploarea riscurilor cu care erau confruntate. Acționarii nu și-au îndeplinit întotdeauna în mod corect rolul de proprietari ai întreprinderilor. Chiar dacă guvernanța corporativă nu este direct responsabilă de criză, absența mecanismelor efective de control a contribuit într-o mare măsură la asumarea excesivă de riscuri de către instituțiile financiare. Această constatare generală este cu atât mai îngrijorătoare cu cât guvernanței corporative, ca mod de reglementare a vieții întreprinderilor, i s-au acordat numeroase virtuți în cursul ultimilor ani. În consecință, fie regimul guvernanței corporative existent în instituțiile financiare nu era adecvat, fie nu a fost bine implementat.

În sectorul serviciilor financiare, guvernanța corporativă trebuie să țină seama în mod echitabil de interesele celorlalte părți interesate (depunători, titulari de conturi de economii, deținători de polițe de asigurări de viață etc.), precum și de stabilitatea sistemului financiar, având în vedere caracterul sistemic al unui mare număr de actori. În același timp, este important să se prevină orice hazard moral și să se evite, în acest scop, deresponsabilizarea părților interesate private. De asemenea, este de datoria consiliului de administrație, aflat sub controlul acționarilor, să deschidă calea și să definească strategia, profilul riscului și apetitul în materie de risc al instituției pe care o conduce.

Direcțiile avute în vedere în prezenta carte verde pot însoți și completa dispozițiile legislative adoptate sau preconizate în vederea întăririi sistemului financiar, în special în contextul reformei arhitecturii europene a supravegherii[3], al directivei privind „cerințele de capital”[4], al directivei „Solvabilitate II”[5] pentru societățile de asigurare, al reformei regimului OPCVM-urilor și al reglementării activității administratorilor fondurilor de investiții alternative (AFIA).

Cerințele în materie de guvernanță trebuie să țină cont, de asemenea, de tipul instituției (bănci care oferă servicii cu amănuntul, bănci de investiții), precum și de dimensiunea acesteia. Principiile bunei guvernanțe care fac obiectul consultării din prezenta carte verde vizează în primul rând marile instituții. Aceste principii ar trebui adaptate pentru a se putea aplica în mod eficient de către instituțiile de dimensiuni mici.

Prezenta carte verde trebuie citită în paralel cu documentul de lucru al serviciilor Comisiei [SEC(2010)669] cu tema „ Guvernanța corporativă în instituțiile financiare: învățămintele crizei financiare actuale, bune practici de reținut ”. Acest document reprezintă o descriere a stării actuale.

Este, de asemenea, important să se sublinieze faptul că G-20, în urma reuniunii de la Washington din 15 noiembrie 2008, s-a străduit să consolideze, printre altele, gestiunea riscurilor și practicile de compensare din instituțiile financiare[6].

În fine, Comisia dorește deja să anunțe că în curând va demara o procedură mai amplă de reflecție cu privire la guvernanța corporativă în general a societăților cotate și mai precis locul și rolul acționarilor, repartizarea sarcinilor între acționari și consiliile de administrație în ceea ce privește controlul echipelor de conducere, precum și structura consiliilor de administrație și responsabilitatea socială a întreprinderilor.

2. Conceptul de guvernanț ă CORPORATIVă șI INSTITUțIILE FINANCIARE

În definiția sa tradițională, guvernanța corporativă se referă la relațiile dintre conducerea unei întreprinderi, consiliul de administrație al acesteia, acționarii săi și alte părți interesate, cum ar fi angajații și reprezentanții acestora. Guvernanța determină totodată cadrul în care se definesc obiectivele unei întreprinderi, precum și mijloacele prin care aceste obiective pot fi atinse și prin care se poate asigura o monitorizare a rezultatelor obținute[7].

Dată fiind natura însăși a activităților lor și a relațiilor de interdependență din cadrul sistemului financiar, falimentul unei instituții financiare și mai precis al unei bănci poate antrena printr-un efect de domino falimentul altor instituții financiare. Acest proces ar putea duce la o contracție imediată a creditelor și la o declanșare a crizei economice din cauza lipsei de finanțare, fapt demonstrat de recenta criză financiară. Acest risc sistemic a determinat guvernele să salveze sectorul financiar cu banii publici. În consecință, contribuabilul este în mod inevitabil implicat în funcționarea instituțiilor financiare și are drept obiectiv stabilitatea financiară și creșterea economică pe termen lung.

În același timp, interesele creditorilor instituțiilor financiare (depunătorii, deținătorii de polițe de asigurare sau beneficiarii schemelor de pensii și, într-o oarecare măsură, angajații) pot fi în dezacord cu interesele acționarilor respectivelor instituții. Acționarii profită de creșterea valorii acțiunilor și de maximizarea profiturilor pe termen scurt și sunt în principiu mai puțin interesați de un nivel de risc prea scăzut. Depunătorii și alți creditori se concentrează în schimb asupra capacității instituției financiare de a rambursa sumele depuse de ei și alte creanțe ajunse la maturitate, favorizând astfel viabilitatea pe termen lung a instituției în cauză. Prin urmare, depunătorii au tendința de a privilegia un nivel de risc foarte scăzut[8].

Date fiind tocmai aceste elemente specifice legate de natura activităților lor, majoritatea instituțiilor financiare sunt reglementate și supravegheate îndeaproape. Din aceleași motive, administrarea internă a instituțiilor financiare nu se poate reduce la o simplă problematică privind conflictul de interese între acționari și conducere. Prin urmare, normele în materie de guvernanță corporativă a instituțiilor financiare trebuie adaptate pentru a se ține seama de natura specifică a acestor întreprinderi. În speță, autoritățile de supraveghere, a căror misiune – menținerea stabilității financiare – coincide cu interesul depunătorilor și al altor creditori, acela de a controla asumarea de riscuri de către sectorul financiar, joacă un rol important în instituirea unor bune practici de guvernanță în instituțiile financiare.

Există diferite instrumente legislative și recomandări la nivel internațional și european aplicabile instituțiilor financiare și în special băncilor, care țin deja seama de aceste elemente specifice ale instituțiilor financiare și de rolul autorităților de supraveghere[9].

Cu toate acestea, normele și recomandările existente sunt în primul rând dictate de considerente legate de supraveghere și se concentrează asupra existenței unor structuri adecvate de control intern, de gestionare a riscurilor, de audit și de conformitate în interiorul instituțiilor financiare. Ele nu au reușit să prevină asumarea de riscuri excesive de către respectivele instituții, după cum a arătat recenta criză financiară.

3. Deficiențe și imperfecțiuni în materie de guvernanț ă CORPORATIVă ÎN INSTITUțIILE FINANCIARE

Comisia consideră că un sistem eficace de guvernanță corporativă ar trebui să ducă, cu ajutorul unor mecanisme de supraveghere și de contraponderi, la un grad sporit de responsabilizare a principalelor părți interesate din instituțiile financiare (consilii de administrație, acționari, conducere etc.). Din păcate, Comisia constată că din contră, criza financiară și gravele sale consecințe economice și sociale au dus la instaurarea unui deficit de încredere considerabil în instituțiile financiare, în special în ceea ce privește domeniile și părțile interesate de mai jos.

3.1. Chestiunea conflictelor de interese

Întrebările ridicate de noțiunea de conflict de interese și gestionarea respectivelor conflicte nu sunt noi. Această întrebare se pune, într-adevăr, în orice organizație sau întreprindere. Totuși, având în vedere riscul sistemic, volumul tranzacțiilor, diversitatea serviciilor financiare furnizate și structura complexă a marilor grupuri financiare, problema se pune și mai acut în cazul instituțiilor financiare. Riscurile de conflicte de interese pot surveni în diverse situații (exercitarea unor funcții sau efectuarea unor activități incompatibile, cum ar fi consilierea în materie de investiții și administrarea de fonduri de investiții sau administrarea pe cont propriu, incompatibilitatea în exercitarea mandatelor pentru diverși clienți sau instituții financiare). Această problematică poate apărea și între instituția financiară și acționarii/investitorii acesteia, în special când există participații încrucișate sau legături comerciale între investitorul instituțional (de exemplu, prin intermediul societății-mamă) și instituția financiară în care acesta investește.

La nivelul UE, directiva MiFID[10] constituie un pas înainte în direcția transparenței, consacrând o secțiune specifică anumitor aspecte ale acestei problematici. Cu toate acestea, dată fiind asimetria în ceea ce privește informația care circulă între investitori și acționari, pe de o parte, și instituția financiară implicată, pe de altă parte (acest dezechilibru fiind accentuat de o complexitate și de o diversificare din ce în ce mai mare a serviciilor furnizate de instituțiile financiare), se poate ridica problema eficacității identificării și supravegherii de către piață a diverselor situații de conflicte de interese în ceea ce privește instituțiile financiare. În plus, după cum menționează și CEBS (Comitetul european al inspectorilor bancari), CEIOPS (Comitetul european al inspectorilor de asigurări și pensii ocupaționale) și CESR (Comitetul autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare) în raportul lor comun privind guvernanța internă[11], trebuie notată absența unei coerențe în ceea ce privește conținutul și gradul de detaliere al normelor relative la conflictele de interese pe care le respectă diferitele instituții financiare în funcție de directiva pe care trebuie s-o aplice: MiFID, directiva privind „cerințele de capital”, directiva OPCVM[12] sau directiva „Solvabilitate II”.

3.2. Problema unei implement ări efective a principiilor de guvernanță corporativă de către instituțiile financiare

Conform opiniei generale[13], principiile existente de guvernanță corporativă, fie că este vorba de principiile OCDE, de recomandările Comitetului de la Basel în domeniul bancar sau de legislația comunitară[14] acopereau deja într-o oarecare măsură problemele ridicate de criza financiară. În același timp, criza financiară a scos la lumină o lipsă de eficacitate reală a principiilor guvernanței corporative în sectorul serviciilor financiare, în special în cazul băncilor. Au fost găsite mai multe motive pentru a se încerca o explicare a acestei situații:

- e posibil ca principiile existente să aibă o sferă de aplicare prea vastă și să nu fie suficient de precise. Prin urmare, s-ar putea ca acestea să fi lăsat o marjă prea mare de interpretare instituțiilor financiare. În plus, acestea s-au dovedit probabil a fi dificil de pus în practică, ceea ce a dus de cele mai multe ori la o aplicare pur formală (de tipul „bifării unei căsuțe”), fără o reală apreciere calitativă;

- absența unei repartizări clare a rolurilor și responsabilităților în ceea ce privește implementarea lor, atât în interiorul instituției financiare, cât și în relația acesteia cu autoritatea de supraveghere;

- natura juridică a principiilor guvernanței corporative: simple recomandări adresate de organizațiile internaționale sau dispoziții ale codului de guvernanță corporativă fără o obligație legală de conformare a acestora, o problematică a guvernanței corporative neglijată de autoritățile de supraveghere, controale insuficiente în acest domeniu, absența unor sancțiuni care să descurajeze încălcarea obligațiilor, toate aceste elemente au contribuit la absența unei implementări efective a principiilor de guvernanță corporativă de către instituțiile financiare.

3.3. Consiliile de administrație [15]

Criza financiar ă a scos în evidență incapacitatea consiliilor de administrație ale instituțiilor financiare de a-și juca rolul lor cheie, acela de forum sau sediu principal al puterii. În consecință, consiliile de administrație nu au fost în măsură să exercite un control eficient asupra conducerii și să realizeze o analiză contradictorie a măsurilor sau orientărilor strategice care le erau prezentate în vederea validării.

Comisia consideră că la originea crizei financiare se află incapacitatea lor de a aborda, înțelege și în cele din urmă de a controla riscurile cu care se confruntau instituțiile lor financiare. Mai multe cauze sau factori au contribuit la acest eșec:

- membrii consiliului de administrație, în speță administratorii neexecutivi, nu au consacrat nici resursele, nici timpul necesar pentru a-și îndeplini sarcinile. În plus, mai multe studii au demonstrat în mod clar că, odată confruntați cu un director general adesea omniprezent și uneori autoritar, administratorii neexecutivi nu au fost în măsură să conteste sau cel puțin să pună sub semnul întrebării orientările sau concluziile propuse, din cauza lipsei de competențe tehnice și/sau de fermitate.

- membrii consiliului de administrație nu proveneau din domenii suficient de diversificate. Comisia constată, așa cum au făcut-o mai multe autorități naționale, o absență a unei compoziții variate și mixte în ceea ce privește echilibrul bărbați-femei, originea socială și culturală și educația.

- consiliile de administrație, și în special președintele acestora, nu au întreprins o evaluare serioasă a performanțelor membrilor lor sau a performanțelor consiliului de administrație în ansamblul său.

- consiliile de administrație nu au știut sau nu au dorit să vegheze asupra caracterului adecvat al cadrului de gestionare a riscurilor și al apetenței pentru risc a instituțiilor lor financiare.

- consiliile de administrație nu au știut să recunoască caracterul sistemic al unor riscuri și prin urmare nu au informat suficient de devreme autoritățile lor de supraveghere. În plus, chiar și atunci când a existat un dialog efectiv, întrebările legate de guvernanța corporativă figurau rareori pe ordinea de zi.

Comisia consideră că aceste deficiențe sau imperfecțiuni grave ridică întrebări importante cu privire la calitatea procedurilor de numire. Cea mai importantă calitate a consiliului de administrație constă în compoziția acestuia.

3.4. Gestionarea riscurilor

Gestionarea riscurilor este unul dintre elementele cheie ale guvernanței corporative, în special în cazul instituțiilor financiare. Astfel, mai multe instituții financiare importante au dispărut din cauză că au neglijat reguli elementare de control și de gestionare a riscurilor. Instituțiile financiare nu au știut, de asemenea, să adopte o abordare de ansamblu în domeniul gestionării riscurilor. Principalele disfuncționalități sau insuficiențe se pot rezuma în felul următor:

- o neînțelegere a riscurilor de către cei implicați în lanțul de gestionare a riscurilor și o lipsă de formare a angajaților responsabili cu distribuția produselor cu risc[16];

- o lipsă de autoritate din partea funcției de gestionare a riscurilor. Instituțiile financiare nu au conferit întotdeauna funcției de gestionare a riscurilor autoritatea și competențele necesare pentru a frâna activitățile celor care își asumă riscuri și ale traderilor;

- lipsa de competențe sau o calificare insuficient de diversificată în materie de gestionare a riscurilor. Calificarea avută în vedere pentru funcția de gestionare a riscurilor se limita adesea la unele categorii de riscuri considerate drept prioritare și nu acoperea ansamblul gamei de riscuri de supravegheat;

- o lipsă a informațiilor în timp real cu privire la riscuri. Pentru a permite un minimum de reactivitate actorilor implicați, o informație clară, corectă și rapidă în materie de riscuri trebuie să poată circula la toate nivelurile instituției financiare. Din păcate, procedurile prin care informația circulă la nivelul adecvat nu au funcționat întotdeauna. În plus, instrumentele informatice în materie de gestionare a riscurilor trebuie neapărat să fie actualizate, inclusiv în instituțiile financiare cele mai sofisticate, dat fiind că sistemele de informații rămân în continuare prea eterogene pentru a putea permite o consolidare rapidă a riscurilor, iar datele sunt insuficient de coerente pentru a putea urmări eficient, în timp real, evoluția angajamentelor grupului. Acest aspect nu se referă exclusiv la produsele financiare cele mai complexe, ci la toate tipurile de riscuri.

Comisia consideră lacunele sau insuficiențele menționate mai sus ca fiind foarte îngrijorătoare. Acestea par să demonstreze absența unei culturi sănătoase în materie de gestionare a riscurilor, iar această absență se regăsește, în unele instituții financiare, la toate nivelurile. În ceea ce privește acest ultim aspect, conducerea instituțiilor financiare are o responsabilitate certă, căci este esențial ca directorii înșiși să fie exemplari în acest domeniu pentru ca o cultură sănătoasă în materie de gestionare a riscurilor să poată fi instituită la toate nivelurile.

3.5. Rolul acționarilor

Se constată în prezent, pe fondul crizei financiare, că încrederea în modelul acționarului proprietar care participă la viabilitatea pe termen lung a instituției a fost puternic zdruncinată, și acesta este un eufemism. „Financiarizarea” economiei, grație în special multiplicării surselor de finanțare/ de aport de capital, a introdus noi categorii de acționari. Aceștia par rareori interesați de obiectivele pe termen lung ale guvernanței întreprinderilor / instituțiilor financiare în care investesc și ar putea chiar incita ei înșiși la asumarea de riscuri excesive, date fiind orizonturile lor de investiții, relativ limitate, chiar foarte limitate (trimestriale sau semestriale)[17]. În această privință, alinierea dorită dintre interesele directorilor și cele ale noilor categorii de acționari a amplificat această asumare de riscuri și, în multe cazuri, a contribuit la remunerări excesive ale directorilor, bazate pe valoarea pe termen scurt a acțiunii întreprinderii / instituției financiare drept unic criteriu de performanță[18]. Mai mulți factori pot contribui la explicarea acestui dezinteres sau a acestei pasivități a acționarilor față de instituțiile lor financiare:

- unele modele de rentabilitate, bazate pe posesia mai multor portofolii conținând diferite titluri de valoare duc la ignorarea, chiar eliminarea, noțiunii de proprietate care este asociată în mod normal posesiei de titluri;

- costurile pe care ar trebui să le suporte investitorii instituționali atunci când doresc să se angajeze activ în procesul de guvernanță a instituției financiare pot contribui la descurajarea acționarilor, în special dacă participarea lor este minimă;

- conflictele de interese (a se vedea mai sus);

- inexistența unor drepturi efective de exercitare a controlului (cum ar fi, de pildă, absența dreptului de a vota în chestiuni referitoare la remunerarea directorilor în unele jurisdicții), menținerea unor obstacole în calea exercitării transfrontaliere a dreptului de vot, incertitudinile în ce privește unele noțiuni juridice (cum ar fi „acțiunea concertată”), precum și divulgarea de către instituțiile financiare a unor informații prea complexe și prea puțin lizibile pentru acționari, în special în materie de riscuri, pot contribui, de asemenea, într-o măsură mai mare sau mai mică, la descurajarea investitorilor care ar dori să se implice activ în instituțiile financiare în care investesc.

Comisia este conștientă că această problematică nu privește doar instituțiile financiare. Ea ridică în mod mai general întrebarea cu privire la eficiența regulilor de guvernanță corporativă bazate pe prezumția unui control efectiv exercitat de acționari. Această situație va determina Comisia să întreprindă o acțiune de reflecție mai vastă în cadrul societăților cotate în general.

3.6. Rolul autorit ăților de supraveghere

În general, criza financiară a scos la lumină limitele actualului sistem de supraveghere: deși dispun de unele instrumente care le permit să influențeze guvernanța internă a instituțiilor financiare[19], autoritățile de supraveghere, fie pe plan național fie la nivel european, nu au fost toate în măsură să își exercite în mod eficace rolul de supraveghere în contextul inovațiilor financiare și al evoluției rapide a modelului comercial al instituțiilor financiare[20].

In plus, autoritățile de supraveghere au eșuat de asemenea în încercarea lor de a institui bune practici în materie de guvernanță corporativă în instituțiile financiare. În numeroase cazuri, supraveghetorii nu s-au asigurat că sistemele de gestionare a riscurilor și organizarea internă a instituțiilor financiare țineau pasul cu schimbările modelului comercial al instituțiilor financiare și cu inovațiile financiare. De asemenea, autoritățile de supraveghere nu au reușit întotdeauna să aplice în mod adecvat criteriile stricte de eligibilitate a membrilor consiliului de administrație (testul de adecvare – „fit and proper test”)[21] al instituțiilor financiare.

In general, chestiunile legate de guvernanța însăși a autorităților de supraveghere, și anume mijloacele de combatere a riscului de sechestrare a dispozițiilor legale de către instituțiile financiare („regulatory capture”) sau lipsa resurselor nu au fost niciodată cu adevărat dezbătute. In plus, este din ce în ce mai evidentă neconcordanța dintre competențele teritoriale și materiale ale autorităților de supraveghere și întinderea geografică și sectorială a activităților instituțiilor financiare. Acest fapt complică gestionarea riscurilor și respectarea normelor reglementare de către instituțiile financiare și reprezintă o adevărată provocare la adresa organizării și a cooperării dintre autoritățile de supraveghere.

3.7. Rolul auditorilor

Auditorii dețin un rol cheie în sistemul de guvernanță corporativă a instituțiilor financiare, dat fiind că furnizează pieței o siguranță cu privire la faptul că situațiile financiare elaborate de aceste instituții prezintă o imagine fidelă. Or, situații de conflicte de interese pot apărea, deoarece cabinetele de audit sunt remunerate și mandatate de către întreprinderile ale căror conturi trebuie să le verifice.

Astfel, în acest stadiu nu există nicio informație conform căreia să se poată garanta că obligația auditorilor instituțiilor financiare, prevăzută de Directiva 2006/48/CE, de a alerta autoritățile competente atunci când descoperă unele fapte care vor avea probabil un efect important asupra situației financiare a instituției, a fost efectiv respectată în practică.

4. Primele r ăSPUNSURI

In cadrul comunicării din 4 martie 2009 și al măsurilor luate pentru a relansa economia europeană, Comisia s-a angajat să abordeze chestiunile legate de remunerare. Comisia a lansat dezbaterea internațională asupra practicilor de remunerare abuzive și a fost prima care a promovat implementarea în Uniunea Europeană a principiilor Consiliului pentru stabilitate financiară și ale G20 privind politicile de remunerare. Lăsând de o parte chestiunea caracterului adecvat al anumitor niveluri de remunerare, Comisia pleca de la o dublă constatare:

- de la sfârșitul anilor 80, creșterea substanțială a părții variabile în compoziția remunerației directorilor societăților cotate ridică problema modalităților și a conținutului evaluării performanței directorilor de întreprinderi. În această privință, Comisia a adus un prim răspuns la finele anului 2004 adoptând o recomandare vizând întărirea obligațiilor în materie de publicitate aferente politicilor de remunerare a directorilor, remunerațiilor individuale și invitând statele membre să instituie un vot (obligatoriu sau facultativ) cu privire la respectiva remunerare a directorilor. Din diverse motive, legate, printre altele, de absența activismului acționarilor cu privire la aceste chestiuni, creșterea extremă a părții variabile și, mai precis, multiplicarea planurilor de participare la profit prin atribuirea de acțiuni sau de opțiuni pe acțiuni, Comisia a considerat necesară adoptarea unei noi recomandări la 30 aprilie 2009[22]. Respectiva recomandare vizează consolidarea guvernanței procesului de remunerare a directorilor și înaintează mai multe principii privind structura remunerației directorilor cu scopul de a alinia mai bine remunerarea la performanța pe termen lung.

- politicile de remunerare din sectorul financiar, bazate pe randamente pe termen scurt, fără a ține seama de riscurile aferente, au contribuit la criza financiară. În acest sens, Comisia a adoptat la 30 aprilie 2009 o nouă recomandare privind remunerațiile din sectorul serviciilor financiare[23]. Obiectivul era alinierea politicilor de remunerare din cadrul serviciilor financiare cu o gestionare sănătoasă a riscurilor și cu viabilitatea pe termen lung a instituțiilor financiare.

La un an de la adoptarea celor două recomandări sus-menționate și în ciuda unui climat favorabil acțiunilor stricte în acest domeniu din partea statelor membre, Comisia constată existența unui bilanț mixt al situației din statele membre[24].

Deși constată o acțiune legislativă puternică în mai multe state membre care vizează o transparență sporită a remunerațiilor directorilor societăților cotate și o întărire a drepturilor acționarilor în acest domeniu, Comisia remarcă, de asemenea, că doar 10 state membre au aplicat majoritatea recomandărilor Comisiei. Un număr semnificativ de state membre nu au adoptat încă măsuri în acest domeniu. În plus, chiar și atunci când recomandarea a fost urmată de măsuri la nivel național, Comisia constată o mare diversitate în ceea ce privește conținutul și cerințele acestor norme, în special pentru chestiunile sensibile, cum ar fi structura remunerațiilor sau indemnizațiile acordate la încheierea contractului. Dat fiind că este vorba de politici de remunerare în serviciile financiare, Comisia rămâne la fel de preocupată. Doar 16 state membre au aplicat în totalitate sau în parte recomandarea Comisiei, iar 5 sunt pe cale de a face acest lucru. Șase state membre nu au luat până în prezent nicio măsură în acest domeniu și nici nu au intenția să facă acest lucru. Această cifră este în continuare prea ridicată. În plus, măsurile luate variază de la un stat membru la altul în intensitate (în special cerințele legate de structura remunerațiilor) și în ceea ce privește sfera lor de aplicare. Astfel, doar șapte state membre au extins implementarea principiilor recomandării la ansamblul sectorului financiar, deși Comisia a invitat toate statele membre să facă acest lucru.

5. Direcții pentru viitor

Comisia consideră că deficiențele enumerate la capitolul 3 impun necesitatea unor soluții concrete destinate să amelioreze practicile în materie de guvernanță corporativă în instituțiile financiare, ținându-se cont, în același timp, de necesitatea de a prezerva competitivitatea industriei financiare europene. Prezentul capitol deschide unele piste de reflecție cu privire la mijlocarele prin care se pot corecta aceste deficiențe și încearcă să pună în balanță nevoia de a ameliora practicile în materie de guvernanță corporativă a instituțiilor financiare, pe de o parte, și necesitatea de a le permite acestor instituții să contribuie la relansarea economică prin finanțarea întreprinderilor și a gospodăriilor, pe de altă parte. Comisia invită toate părțile interesate să își facă cunoscut punctul de vedere privind considerentele de mai jos. Fiecare dintre pistele explorate ar putea conduce la elaborarea de măsuri în domeniul guvernanței corporative a instituțiilor financiare. Valoarea adăugată a acestor măsuri ar trebui însă examinată în cadrul analizelor de impact realizate în conformitate cu orientările Comisiei în acest domeniu[25].

Mai precis, Comisia analizează în prezent diferitele modalități de ameliorare a funcționării, compoziției și competențelor consiliului de administrație, de consolidare a funcțiilor legate de gestionarea riscurilor, de extindere a rolului auditorilor externi și de întărire a rolului autorităților de supraveghere în materie de guvernanță a instituțiilor financiare. Locul și rolul acționarilor fac, de asemenea obiectul reflecției.

Ameliorarea comportamentelor diferiților actori reprezintă o reală provocare pentru orice măsură destinată să amelioreze practicile în materie de guvernanță corporativă. Acest obiectiv nu poate fi atins doar prin introducerea de noi reguli, fiind necesară, de asemenea, o supraveghere financiară eficace.

Diferitele soluții prezentate în cele ce urmează formează un ansamblu menit să amelioreze în general guvernanța corporativă în instituțiile financiare. Aplicarea concretă a acestora ar trebui să fie proporțională cu și ar putea varia în funcție de forma juridică, de dimensiunea, de natura și de complexitatea instituției financiare și de diferitele modele juridice și economice existente.

5.1. Consiliul de administrație

Pornind de la deficiențele subliniate de recenta criză, pare necesară garantarea bunului echilibru între independență și competențe în interiorul consiliului de administrație. Politicile de recrutare care identifică în mod precis nevoile în materie de competențe ale consiliului de administrație și care vizează garantarea obiectivității și independenței procesului de luare a deciziilor de către membrii săi ar putea contribui la creșterea capacității consiliului de administrație de a controla eficient activitățile conducerii.

Pentru a prezerva obiectivitatea și independența deciziilor membrilor consiliului de administrație, pare necesară consolidarea dispozitivelor destinate evitării conflictelor de interese în interiorul consiliului de administrație și totodată în interiorul instituției financiare în general, prin instituirea de politici de gestionare a conflictelor clare de interese.

Dat fiind rolul primordial al președintelui în organizarea lucrărilor consiliului, competențele acestuia, rolul său și responsabilitățile sale merită să fie cler definite.

Este necesar totodată să se inițieze o reflecție cu privire la diversitatea structurii consiliilor de administrație. Într-adevăr, dincolo de necesitatea de a dispune de calități individuale specifice (independență, competență, experiență etc.), o mai mare diversitate (femei, administratori de diverse origini sociale și culturale etc.) poate contribui la calitatea lucrărilor consiliului.

Dată fiind complexitatea crescândă a structurilor și a activităților instituțiilor financiare, ar trebui găsite modalități de îmbunătățire a eficacității lucrărilor consiliului. Mai precis, ar merita să fie avută în vedere limitarea numărului de mandate ale administratorilor, pentru a le permite acestora să consacre suficient timp îndeplinirii misiunii lor.

Pare de asemenea necesară formalizarea procesului de evaluare a performanței consiliului de administrație prin definirea rolului evaluatorilor externi și prin comunicarea rezultatelor evaluării autorităților de supraveghere și/sau acționarilor, pentru a le permite acestora din urmă să se pronunțe cu privire la capacitățile și eficacitatea consiliului de administrație.

Misiunea și responsabilitățile consiliului de administrație, mai ales în ce privește rolul acestuia în supravegherea riscurilor, vor trebui de asemenea întărite. Ar fi util să se aibă în vedere crearea în interiorul consiliului de administrație a unui comitet specializat în supravegherea riscurilor. Validarea de către consiliul de administrație a strategiei și a profilului riscului într-un document public (declarație de controlare a riscurilor) ar putea, de asemenea, să contribuie la buna gestionare și supraveghere a riscurilor la nivelul instituțiilor financiare.

Este în general necesar ca membrii consiliului de administrație să cunoască structura instituției financiare și să prevină situațiile în care complexitatea organizației ar împiedica un control efectiv al întregii activități.

De asemenea, este necesar să se clarifice rolurile și responsabilitățile diferitelor părți implicate în procesul de luare a deciziilor în cadrul instituției financiare, și anume membrii consiliului de administrație și directorii. Mai precis, consiliul de administrație ar trebui să asigure instituirea unor structuri clare ale responsabilităților referitoare la ansamblul organizației, inclusiv filialele, sucursalele și celelalte entități aferente acesteia.

Este totodată de dorit să se realizeze o cooperare sporită între consiliul de administrație și autoritățile de supraveghere. S-ar putea avea în vedere posibilitatea instituirii unei obligații ce i-ar reveni consiliului de administrație de a alerta autoritățile de supraveghere cu privire la riscurile substanțiale/sistemice pe care le-ar putea descoperi.

De asemenea, Comisia analizează în prezent necesitatea ca instituțiile financiare să țină seama nu numai de interesele acționarilor, aspect esențial al conceptului tradițional de guvernanță corporativă, ci și de interesele celorlalte părți implicate. Mai precis, instituirea unei obligații specifice a consiliului de administrație de a ține seama, în procesul de luare a deciziilor, de interesele depunătorilor și ale altor creditori („duty of care”) ar putea contribui la stimularea consiliului de administrație de a aborda strategii mai puțin riscante și de a ameliora calitatea gestionării de către instituția financiară a riscurilor pe termen lung. Crearea unei astfel de obligații ar necesita însă o analiză minuțioasă a regimurilor juridice existente în diferitele state membre. În funcție de rezultatele acestei analize, Comisia va trebui apoi să decidă dacă este nevoie de măsuri la nivel european pentru a sprijini consolidarea stabilității financiare pentru întreaga Uniune Europeană.

Întrebarea generală nr. 1: Părțile interesate sunt invitate să menționeze dacă sunt favorabile soluțiilor propuse în ceea ce privește compoziția, rolul și funcționarea consiliului de administrație și să indice eventual alte măsuri care, în opinia lor, ar fi necesare.

1. Întrebări specifice:

1.1. Trebuie limitat numărul de mandate al administratorilor (de exemplu, la un cumul de maximum trei mandate)?

1.2. Trebuie interzisă cumularea funcției de președinte al consiliului de administrație și a celei de director general al instituției financiare?

1.3. Politicile de recrutare trebuie să definească în mod precis sarcinile și profilul administratorilor, inclusiv cele ale președintelui, să garanteze că administratorii dețin competențe suficiente și că structura consiliului de administrație este una diversificată? Dacă da, în ce mod?

1.4. Sunteți de acord cu ideea conform căreia un număr mai mare de femei și de administratori de diverse origini sociale și culturale în structura consiliilor de administrație ar putea ameliora funcționarea eficacității consiliilor de administrație?

1.5. Trebuie instituită o evaluare obligatorie a funcționării consiliului de administrație de către un evaluator extern? Rezultatul acestei evaluări trebuie comunicat autorităților de supraveghere, acționarilor?

1.6. Trebuie să fie obligatorie crearea în interiorul consiliului de administrație a unui comitet pentru riscuri și să se prevadă reguli în ceea ce privește compoziția și funcționarea respectivului comitet?

1.7. Trebuie să fie obligatorie participarea unuia sau mai multor membri ai comitetului de audit în comitetul pentru riscuri și viceversa?

1.8. Președintele comitetului pentru riscuri trebuie să răspundă în fața adunării generale?

1.9. Care ar trebui să fie rolul consiliului de administrație în strategia și profilul riscurilor unei instituții financiare?

1.10. Trebuie instituită și publicată o declarație de control al riscurilor?

1.11. Trebuie instituită o procedură de aprobare de către consiliul de administrație a noilor produse financiare?

1.12. Trebuie instituită o obligație de informare de către consiliul de administrație a autorităților de supraveghere cu privire la riscurile materiale pe care le-ar putea descoperi?

1.13. Trebuie creată o obligație explicită pentru consiliul de administrație de a lua în calcul interesele depunătorilor și ale altor părți implicate în momentul luării deciziei? („duty of care”)?

5.2. Funcțiile legate de riscuri

Una dintre principalele constatări în urma recentei crize se referea la insuficiențele funcțiilor de gestionare a riscurilor datorate în principal unei lipse de autoritate a acestor funcții și unui sistem nesatisfăcător de comunicare și de informare cu privire la riscuri.

O creștere a gradului de independență și de autoritate a funcției de gestionare a riscurilor pare de acum necesară, putându-se realiza prin consolidarea statutului ierarhic al directorului responsabil cu gestionarea riscurilor ( chief risk officer – CRO). Este de dorit, mai precis, ca respectivul director să aibă, în cadrul organizării interne a unei instituții financiare, un statut cel puțin egal cu cel al directorului financiar și să poată informa direct consiliul de administrație cu privire la orice problemă legată de riscuri. La consolidarea rolului directorului responsabil cu gestionarea riscurilor ar putea de asemenea contribui instituirea unor relații strânse între respectivul director și consiliul de administrație (sau comitetul pentru riscuri al acestuia).

O ameliorare a sistemului de comunicare a funcției de gestionare a riscurilor este de asemenea de dorit, prin introducerea unei proceduri de transmitere către superiorii ierarhici a conflictelor și problemelor întâlnite în vederea soluționării acestora. Consiliul de administrație ar trebui să definească frecvența și conținutul rapoartelor privind riscurile care trebuie să le fie prezentate în mod regulat. Actualizarea infrastructurii informatice ar trebui, de asemenea, să reprezinte o prioritate în vederea dezvoltării substanțiale a capacității de gestionare a riscurilor proprii instituțiilor financiare și să permită circulația promptă a informațiilor privind riscurile.

În general ar trebui impusă instituirea unei politici de sensibilizare la problemele legate de riscuri (o „cultură a riscului”) de care să beneficieze ansamblul personalului, inclusiv membrii consiliului de administrație. Mai precis, orice elaborare de noi produse financiare, segmente de piață, sectoare de activitate ar trebui să fie precedată de o evaluare a riscurilor aferente acestora.

În cele din urmă, aprobarea de către conducere a unui raport pe tema evaluării gradului de adecvare și a funcționării sistemului de control intern pare oportună în vederea garantării existenței în interiorul unei instituții financiare a sistemelor de control intern eficace, inclusiv in ceea ce privește riscurile.

Întrebarea generală nr. 2: Părțile interesate sunt invitate să menționeze dacă sunt favorabile soluțiilor propuse în ceea ce privește funcția de gestionare a riscurilor și să indice eventual alte măsuri care, în opinia lor, ar fi necesare.

Întrebări specifice:

2.1. Cum poate fi întărit statutul de director responsabil cu gestionarea riscurilor? Directorul responsabil cu gestionarea riscurilor trebuie să aibă un statut cel puțin echivalent cu cel de director financiar?

2.2. Cum poate fi ameliorat sistemul de comunicare al funcției de gestionare a riscurilor din cadrul consiliului de administrație? Trebuie instituită o procedură de transmitere către superiorii ierarhici a conflictelor și problemelor în vederea soluționării acestora?

2.3. Directorul responsabil cu gestionarea riscurilor trebuie să poată informa direct consiliul de administrație, inclusiv comitetul pentru riscuri?

2.4. Instrumentele informatice trebuie perfecționate pentru a ameliora calitatea și rapiditatea transmiterii informației cu privire la riscurile importante către consiliul de administrație?

2.5. Trebuie instituită o obligație care să le revină directorilor executivi de a aproba un raport privind gradul de adecvare a sistemelor de control intern?

5.3. Auditorul extern

Pentru a răspunde problemelor menționate în capitolul 3, este necesar să se studieze modalitățile de extindere a dispozitivului de notificare de către auditorii externi a riscurilor substanțiale pe care le detectează în exercițiul funcțiunii către consiliul de administrație și autoritățile de supraveghere („obligație de alertare”).

În general, pare de dorit să se consolideze cooperarea dintre auditorii externi și autoritățile de supraveghere pentru a se rentabiliza cunoștințele pe care auditorii le au în ceea ce privește instituțiile financiare individuale, dar și sectorul financiar în ansamblul său, ținându-se seama în același timp de constrângerile legate de secretul profesional.

În fine, este cazul să se demareze o examinare a rolului pe care ar trebui să-l joace, dintr-o perspectivă mai generală, auditorii externi în ceea ce privește informațiile privind riscurile în instituțiile financiare. S-ar putea avea în vedere posibilitatea ca auditorul extern să valideze alte tipuri de informații decât cele pe care le validează în prezent și care sunt pertinente pentru investitori pentru a spori gradul de încredere a investitorilor în acest tip de informații și a favoriza astfel buna funcționare a piețelor.

Întrebarea generală nr. 3: Părțile interesate sunt invitate să menționeze dacă sunt favorabile soluțiilor propuse în ceea ce privește rolul auditorului extern și să indice eventual alte măsuri care, în opinia lor, ar fi necesare.

Întrebări specifice:

3.1. Trebuie aprofundată cooperarea dintre auditorii externi și autoritățile de supraveghere? Dacă da, în ce mod?

3.2. Trebuie întărită obligația lor de a se adresa consiliului de administrație și/sau autorităților de supraveghere pentru a le transmite informații cu privire la eventualele fapte grave detectate în exercițiul funcțiunii?

3.3. Trebuie extins controlul auditorului extern pentru a acoperi informațiile financiare legate de riscuri?

5.4. Autoritățile de supraveghere

Pentru a aduce un răspuns deficiențelor în materie de guvernanță corporativă a instituțiilor, relevate de recenta criză, pare necesar să se redefinească și să se întărească rolul autorităților de supraveghere în ceea ce privește guvernanța internă a instituțiilor financiare. Va trebui totuși asigurată menținerea unei separări clare dintre rolul și responsabilitățile autorităților de supraveghere și cele ale organelor de conducere a instituției.

Mai precis, s-ar putea avea în vedere crearea unei obligații pentru autoritățile de supraveghere de a verifica buna funcționare și eficacitatea consiliului de administrație și de a monitoriza periodic funcția de gestionare a riscurilor pentru a garanta eficacitatea acesteia. Pare util ca autoritățile de supraveghere să informeze consiliul de administrație cu privire la deficiențele pe care le-au constatat, astfel încât instituția financiară să le poată remedia în timp util.

De asemenea, pare necesar ca autoritățile de supraveghere să extindă criteriile de eligibilitate (testul de adecvare – „fit and proper test”) pentru viitorii administratori pentru a acoperi atât competențe tehnice și profesionale, inclusiv în materie de riscuri, cât și caracteristicile comportamentale ale candidaților pentru a garanta o mai mare independență de opinie din partea viitorilor membri ai consiliului de administrație.

În fine, cooperarea între supraveghetori în materie de guvernanță corporativă a instituțiilor financiare transfrontaliere ar trebui intensificată, cu precădere în interiorul colegiilor de supraveghere, dar și în cadrul viitoarelor autorități europene de supraveghere.

Întrebarea generală nr. 4: Părțile interesate sunt invitate să menționeze dacă sunt favorabile soluțiilor propuse în ceea ce privește rolul autorităților de supraveghere și să indice eventual alte măsuri care, în opinia lor, ar fi necesare.

Întrebări specifice:

4.1 Trebuie redefinit și consolidat rolul supraveghetorilor în guvernanța internă a instituțiilor financiare?

4.2. Trebuie conferite supraveghetorilor puterea și obligația de a verifica buna funcționare a consiliului de administrație și funcția de gestionare a riscurilor? Cum poate fi pus în practică acest deziderat?

4.3. Criteriile de eligibilitate („fit and proper test”) trebuie extinse pentru a acoperi competențele tehnice și profesionale, precum și caracteristicile comportamentale pe care ar trebui să le aibă viitorii administratori? Cum poate fi pus în practică acest deziderat?

5.5. Acționarii

Problematica aferentă rolului specific al acționarilor în instituțiile financiare a fost într-o oarecare măsură abordată mai sus. Lipsa de interes a acționarilor în ceea ce privește guvernanța corporativă ridică dintr-o perspectivă generală problema eficacității regulilor de guvernanță corporativă bazate pe prezumția unui control efectiv al acționarilor pentru ansamblul societăților cotate. În ce privește instituțiile financiare, angajamentul acționarilor prezintă de asemenea o adevărată provocare.

Pentru a stimula acționarii să angajeze un dialog cu instituțiile financiare și a controla procesul de luare a deciziilor de către conducere, precum și pentru a ține seama de viabilitatea pe termen lung a instituțiilor financiare, Comisia intenționează să inițieze o fază de reflecție cu abordarea următoarelor teme:

- întărirea cooperării dintre acționari, prin crearea de forumuri de discuții;

- divulgarea de către investitorii instituționali a modalităților de vot în adunările acționarilor;

- aderarea acționarilor instituționali la coduri de bune practici, „stewardship codes”;

- identificarea și divulgarea eventualelor conflicte de interese de către investitorii instituționali;

- divulgarea de către investitorii instituționali a politicii de remunerare a intermediarilor[26];

- cea mai bună informare a acționarilor cu privire la riscuri.

Întrebarea generală nr. 5: Părțile interesate sunt invitate să spună dacă cred că este realistă menținerea controlului de către acționarii instituțiilor financiare și dacă da, cum ar fi posibil, după părerea lor, să se amelioreze angajamentul acționarilor în practică?

Întrebări specifice:

5.1. Divulgarea politicilor și a modalităților de vot ale investitorilor instituționali trebuie să devină obligatorie? Cu ce frecvență?

5.2. Investitorii instituționali trebuie să fie obligați să subscrie unui cod (național sau internațional) de bune practici, cum ar fi codul redactat de International Corporate Governance Network (ICGN)? Acest cod obligă

semnatarii să elaboreze și să publice politicile lor de investiții și de vot, să ia măsuri pentru a evita conflictele de interese și pentru a utiliza dreptul de vot în mod responsabil.

5.3. Trebuie facilitată identificarea acționarilor pentru a încuraja dialogul între societăți și acționarii lor și a reduce riscul de abuz legat de „votul fără acoperire”[27] („empty voting”)?

5.4. Ce alte măsuri ar putea stimula angajamentul acționarilor în guvernanța corporativă a instituțiilor financiare?

5.6. Implementarea efectivă a principiilor guvernanței corporative

Pe lângă rolul autorităților de supraveghere în implementarea bunelor practici în materie de guvernanță corporativă de către instituțiile financiare, care a fost abordat anterior, este oportună întrebarea cu privire la responsabilitatea juridică a directorilor în ceea ce privește buna aplicare a acestor principii. Ar putea fi necesare sancțiuni concrete și eficace în vederea modificării comportamentului persoanelor implicate. Cu toate acestea, Comisia consideră că orice creștere a responsabilității civile sau penale a directorilor ar trebui să fie examinată cu precauție. Ar trebui întreprins în prealabil un studiu aprofundat pe această temă, ținând seama de competențele statelor membre în materie de drept penal.

Întrebarea generală nr. 6: Părțile interesate sunt invitate să spună care ar fi, în opinia lor, mijloacele eficace în vederea consolidării procesului de implementare a principiilor în materie de guvernanță corporativă?

Întreb ări specifice:

6.1. Ar fi necesară creșterea responsabilităților membrilor consiliului de administrație?

6.2. Responsabilitatea civilă și penală a administratorilor ar trebui să fie sporită, ținând cont de faptul că normele în materie de drept penal nu sunt armonizate la nivel european?

5.7. Remunerațiile

Comisia a adoptat deja mai multe recomandări în acest domeniu[28]. Unele propuneri legislative sunt de asemenea în curs de negociere în ce privește instituțiile de credit și întreprinderile de investiții în contextul modificării directivei privind „cerințele de capital”, precum și „fondurile de investiții alternative[29]. Comisia consideră că pentru a preveni denaturarea concurenței între instituțiile financiare din diferite sectoare, vor trebui să urmeze alte măsuri legislative similare în cazul celorlalte sectoare ale serviciilor financiare, în special al OPCVM-urilor și al societăților de asigurare.

In ce privește remunerarea directorilor din societățile cotate, raportul Comisiei cu privire la implementarea de către statele membre a măsurilor destinate să promoveze aplicarea recomandărilor existente arată că această aplicare nu este nici uniformă, nici satisfăcătoare. Deși pentru serviciile financiare există o recomandare specifică în materie de remunerare, recomandările privind remunerarea directorilor se aplică și directorilor instituțiilor financiare cotate și conțin reguli suplimentare, mai ales în ceea ce privește transparența remunerațiilor directorilor. Din acest motiv, Comisia a decis să demareze o fază de reflecție în prezenta carte verde pe tema oportunității și conținutului măsurilor legislative în acest domeniu.

Întrebarea generală nr. 7: Părțile interesate sunt invitate să spună care sunt modalitățile conform cărora coerența și eficacitatea acțiunilor UE în materie de remunerare a directorilor societăților cotate ar putea fi sporite?

Întrebări specifice:

7.1. Care ar putea fi conținutul și forma, obligatorie sau nu, a posibilelor măsuri suplimentare la nivelul UE în materie de remunerare a directorilor societăților cotate?

7.2. Considerați că problemele legate de opțiunile pe acțiuni ale directorilor ar trebui abordate? Dacă da, în ce mod? Trebuie reglementată sau chiar interzisă acordarea acestora la nivel comunitar?

7.3. Respectând competențele statelor membre, credeți că tratamentul fiscal favorabil al opțiunilor pe acțiuni și al altor forme similare de remunerare existente în statele membre contribuie la favorizarea asumării de riscuri excesive? Dacă da, această chestiune trebuie discutată la nivel european?

7.4. Credeți că ar trebui întărit rolul acționarilor și totodată cel al angajaților și al reprezentanților acestora în elaborarea politicilor de remunerare?

7.5. Ce părere aveți despre indemnizațiile acordate la încheierea contractului (așa-numitele „parașute de aur”)? Trebuie reglementată sau chiar interzisă acordarea acestora la nivel comunitar? Dacă da, în ce mod? Acordarea lor trebuie să recompenseze exclusiv o reală performanță a directorilor?

Întrebarea generală nr. 7bis: Părțile interesate sunt de asemenea invitate să menționeze dacă consideră necesară luarea de măsuri complementare în privința structurii și guvernanței politicilor de remunerare în serviciile financiare. Dacă da, care ar putea fi conținutul acestor măsuri?

Întrebare specifică:

7.6. Credeți că partea variabilă a remunerațiilor din cadrul instituțiilor financiare care au primit fonduri publice ar trebui redusă sau suspendată?

5.8. Conflictele de interese

Ponderea și rolul sectorului financiar în economie și considerentele legate de stabilitatea financiară justifică reglementarea conflictelor de interese, cel puțin parțial, prin norme foarte clare stabilite prin lege și prin atribuirea unui rol bine definit autorităților de supraveghere în ceea ce privește monitorizarea aplicării acestor norme.

Întrebarea generală nr. 8: Părțile interesate sunt invitate să menționeze dacă sunt de acord cu constatarea Comisiei conform căreia, în ciuda actualelor obligații de transparență în materie de conflicte de interese, supravegherea exclusivă de către piețe a situațiilor de conflicte de interese nu este întotdeauna posibilă sau eficace?

Întrebări specifice:

8.1. Care ar putea fi conținutul posibilelor măsuri suplimentare la nivelul UE menite să accentueze combaterea și prevenirea conflictelor de interese în sectorul serviciilor financiare?

8.2. Sunteți de acord cu ideea conform căreia ar fi necesar, ținându-se cont de diferitele modele juridice și economice existente, să se armonizeze conținutul și detaliile normelor comunitare în materie de conflicte de interese astfel încât diferitele instituții financiare să fie supuse unor reguli similare oricare ar fi directiva pe care trebuie s-o aplice: MiFID, directiva privind „cerințele de capital”, directiva OPCVM sau directiva „Solvabilitate II”?

6. ETAPE URMăTOARE

Statele membre, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și celelalte părți interesate sunt invitate să își prezinte punctele de vedere cu privire la propunerile incluse în prezenta carte verde pentru a se obține un consens larg referitor la măsurile care ar putea fi avute în vedere. Contribuțiile acestora trebuie să-i parvină Comisiei până cel târziu la 1 septembrie 2010 pe adresa următoare: markt-cg-fin-inst@ec.europa.eu. In urma prezentei cărți verzi și pe baza răspunsurilor pe care le va fi primit, Comisia va lua o decizie cu privire la direcția de urmat. Orice propunere legislativă sau non-legislativă viitoare va fi precedată de o analiză a impactului aprofundată.

Contribuțiile primite vor fi publicate pe internet. Vă invităm să consultați declarația specifică de confidențialitate atașată prezentei cărți verzi pentru a obține mai multe informații despre modul în care vor fi tratate datele personale și contribuția dumneavoastră.

[pic][pic][pic]

[1] COM (2009) 114.

[2] Raportul grupului la nivel înalt privind supravegherea financiară în Uniunea europeană publicat la 25 februarie 2009. Grupul a fost prezidat de Dl Jacques de Larosičre.

[3] A se vedea propunerile Comisiei de înființare a celor trei Autorități europene de supraveghere și a Consiliului european pentru riscuri sistemice.

[4] Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (reformare) (JO L 177, 30.6.2006) și Directiva 2006/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și al instituțiilor de credit (reformare) (JO L 177, 30.6.2006).

[5] Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) (reformare) (JO L 335, 17.12.2009).

[6] La summitul de la Pittsburgh din 24 și 25 septembrie 2009 s-a confirmat faptul că practicile de compensare trebuiau reformate pentru a putea sprijini stabilitatea financiară.

[7] A se vedea, de exemplu, principiile guvernanței corporative ale OCDE, 2004, p. 11. Prezenta carte verde se concentrează asupra definiției stricte a guvernanței corporative. Unele aspecte foarte importante ale dezbaterii privind guvernanța nu sunt abordate în acest document, și anume separarea funcțiilor în interiorul întreprinderilor financiare, funcția de control intern, independența contabilității.

[8] A se vedea Peter O. Mülbert, Guvernanța corporativă a băncilor, European Business Organisation Law Review , 12 august 2008, p. 427.

[9] Comitetul de la Basel pentru supraveghere bancară, Consolidarea guvernanței corporative pentru organismele bancare , septembrie 1999. Lucrare revizuită în februarie 2006; OCDE, Linii directoare privind guvernanța asigurătorilor , 2005; OCDE, Linii directoare revizuite privind guvernanța fondurilor de pensii , iulie 2002; Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare, de modificare a Directivelor 85/611/CEE și 93/6/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 93/22/CEE a Consiliului (JO L 145, 30.4.2004); Directiva „Solvabilitate II”; Directiva privind „cerințele de capital”; Committee of European Banking Supervisors, Guidelines on the Application of the Supervisory Review Process under Pillar 2 (CP03 revised), 25 ianuarie 2006, http://www.c-ebs.org/getdoc/00ec6db3-bb41-467c-acb9-8e271f617675/GL03.aspx; CEBS High Level Principles for Risk Management, 16 februarie 2010, http://www.c-ebs.org/Publications/Standards-Guidelines/CEBS-High-Level-Principles-for-Risk-Management.aspx.

[10] Directiva 2004/39/CE privind piețele instrumentelor financiare, JO L 145, 30.4.2004.

[11] „ Cross-sectoral stock-take and analysis of internal governance requirements” raport întocmit de CESR, CEBS și CEIOPS, octombrie 2009.

[12] Directiva 2009/65/CE.

[13] A se vedea consultarea publică a OCDE, „Corporate governance and the financial crisis” din 18 martie 2009 și mai ales punctul „Implementation gap”.

[14] Directiva 2006/46/CE obligă instituțiile financiare cotate pe o piață reglementată să elaboreze un cod de guvernanță corporativă pe care trebuie să-l respecte și să indice care sunt părțile codului de la care derogă și motivele respectivei derogări.

[15] În prezenta carte verde, sintagma „consiliu de administrație” se referă în principal la funcția de supraveghere a conducerii unei societăți care, într-o structură duală, ține în general de responsabilitatea consiliului de supraveghere. Prezenta carte verde nu aduce atingere funcțiilor atribuite diferitelor organe ale societății în diversele regimuri juridice naționale.

[16] A se vedea, de exemplu, Renate Böhm și Hilla Lindhüber, Verkaufen, Druck und Provisionen - Probleme von Beschäftigten im Finanzdienstleistungsbereich Versicherungen Ergebnisse einer Arbeitsklima-Index-Befragung , Salzburg 2008.

[17] A se vedea articolul scris de Rakesh Khurana și Andy Zelleke, Washington Post, 8 februarie 2009.

[18] A se vedea Gaspar, Massa, Matos (2005), Shareholder Investment Horizon and the Market for Corporate control , Journal of Financial economics, vol. 76.

[19] De exemplu Basel II.

[20] Pentru informații mai generale privind deficiențele autorităților de supraveghere, a se citi Raportul „de Larosičre”, nota de subsol nr. 1.

[21] A se vedea, de exemplu, OCDE, Corporate Governance and the Financial Crisis, Recommendations , noiembrie 2009, p. 27.

[22] Recomandarea 2009/385/CE.

[23] Recomandarea 2009/384/CE.

[24] Pentru o analiză detaliată a acțiunilor întreprinse de statele membre, a se vedea cele două rapoarte ale Comisiei privind aplicarea de către statele membre a Recomandării 2009/384/CE și a Recomandării 2009/385/CE.

[25] SEC(2009) 92.

[26] În special directorii societăților de administrare a activelor.

[27] Votul efectuat de către un acționar care nu are un interes financiar în societatea pentru care votează, acest fapt având efecte potențial negative asupra integrității guvernanței întreprinderilor cotate și a piețelor pe care se tranzacționează acțiunile acestora.

[28] A se vedea Recomandarea 2009/384/CE și Recomandarea 2009/385/CE.

[29] A se vedea propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE în ceea ce privește cerințele de capital pentru portofoliul de tranzacționare și resecuritizare, precum și procesul de supraveghere a politicilor de remunerare , COM/2009/0362 final.