[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 27.11.2008

COM(2008) 794 final

CARTE VERDE

privind recursul colectiv pentru consumatori

(prezentat de Comisie)

CARTE VERDE

privind recursul colectiv pentru consumatori

1. INTRODUCERE

1. Într-o economie globalizată şi informatizată, orientată din ce în ce mai mult către consumatori, o piaţă unică care să răspundă eficient solicitărilor consumatorilor contribuie, de asemenea, la crearea unei economii inovatoare şi competitive. Încurajarea participării active a cetăţenilor la buna funcţionare a pieţelor ajută la protejarea condiţiilor de concurenţă sănătoasă. În special, accesul la recurs pentru consumatori, atunci când drepturile consumatorilor sunt încălcate de către comercianţi, promovează încrederea consumatorilor în pieţe şi îmbunătăţeşte performanţele acestora.

2. Strategia Comisiei pentru politica de protecţie a consumatorilor[1] stabileşte obiectivele promovării pieţei interne cu amănuntul oferindu-le, până în 2013, la fel multă încredere consumatorilor şi comercianţilor cu amănuntul în cumpărăturile transfrontaliere ca şi în cumpărăturile făcute în ţara lor de origine. Totuşi, acest obiectiv poate fi realizat doar în cazul în care consumatorii sunt conştienţi de faptul că au o problemă, drepturile lor vor fi respectate şi vor primi despăgubirile cuvenite. 76% dintre consumatorii cu un nivel scăzut de încredere în cumpărăturile transfrontaliere consideră că are o mare sau o relativă importanţă pentru încrederea lor faptul de a putea susţine o cauză transfrontalieră pe rolul instanţelor naţionale în temeiul legii ţării lor de origine[2]. Acest fapt indică o lipsă de încredere în alte sisteme juridice, atât privind drepturi materiale, cât şi mijloacele de recurs satisfăcător. Propunerea de directivă privind drepturile consumatorilor[3] va aborda tema siguranţei juridice privind drepturile materiale. Totuşi, eficacitatea recursurilor transfrontaliere trebuie să fie abordată separat.

3. În strategia sa, Comisia a subliniat importanţa unor mecanisme de recurs eficiente pentru consumatori şi şi-a anunţat intenţia de a avea în vedere măsuri privind recursul colectiv pentru consumatori. Parlamentul European, Consiliul şi Comitetul economic şi social european au salutat intenţia Comisiei de a ameliora recursul pentru consumatori şi, în special, de a avea în vedere măsuri privind recursul colectiv[4]. În recomandarea sa privind soluţionarea litigiilor în materie de consum şi acordarea de despăgubiri[5], OCDE şi-a încurajat ţările membre să pună la dispoziţia consumatorilor accesul la diferite mijloace de recurs, inclusiv mecanisme de recurs colectiv.

4. Scopul prezentei Cărţi verzi este de a evalua stadiul prezent al mecanismelor de recurs, în special în cazurile în care mulţi consumatori pot fi afectaţi de aceleaşi încălcări ale legii, şi de a pune la dispoziţie opţiuni pentru a acoperi orice lacune în eficienţa recursurilor identificate în aceste cazuri. Având în vedere faptul că integrarea pieţei economice la nivelul comerţului cu amănuntul duce din ce în ce mai mult la participarea consumatorilor pe pieţele cu amănuntul dincolo de graniţele lor şi, prin urmare sunt afectaţi de aceleaşi practici ca şi cumpărătorii la nivel naţional, nu se consideră util să se facă o distincţie între mecanismele transfrontaliere pentru cererile colective şi mecanismele pur naţionale. Una dintre întrebările care reies este dacă instrumentele avute în vedere nu se pot aplica decât cauzelor transfrontaliere, ci şi celor naţionale.

5. Prezenta Carte verde nu se referă la recursurile colective pentru victime ale încălcărilor legii CE antitrust din cauza caracterului specific al legii antitrust şi a gamei mai largi de victime care include şi IMM-urile. În această privinţă, Comisia a sugerat, în Cartea sa albă[6], un set de măsuri specifice pentru a se asigura că consumatorii, precum şi întreprinderile din statele membre ale UE, pot obţine despăgubiri efective pentru daunele provocate ca rezultat al încălcării legii CE antitrust. Aceste măsuri includ două mecanisme de recurs colectiv care sunt concepute pentru a face faţă dificultăţilor deosebite cu care se confruntă victimele încălcărilor antitrust, şi anume o acţiune colectivă opt-in pentru mai multe victime care au decis expres să îşi combine acţiunile în justiţie individuale într-o acţiune comună şi o acţiune de reprezentare, care poate fi intentată de entităţile calificate, precum organizaţii de consumatori sau organisme de stat în numele unui grup de victime.

2. REZUMATUL PROBLEMEI

6. Pe măsură ce pieţele de consum cresc şi dobândesc un caracter transfrontalier din ce în ce mai pronunţat, un număr foarte important de consumatori pot suferi daune ca urmare a aceleiaşi practici a unui comerciant sau a unei practici similare. Efectul unui act de practici neloiale poate fi atât de larg răspândit încât să denatureze pieţe. De exemplu, băncile britanice se află sub anchetă pentru că au impus în mod sistematic taxe exagerate mai multor sute de mii de clienţi ai căror conturi au devenit descoperite[7]. La iniţiativa Comisiei Europene, s-a întreprins o acţiune de verificare a respectării legislaţiei pe întregul teritoriu al Uniunii Europene, care a dezvăluit numeroase abuzuri pe piaţa tonurilor de apel[8]: în jur de 60% dintre site-urile web verificate includeau informaţiile precontractuale obligatorii, însă le ascundeau sau le prezentau scrise cu caractere mici. Unele reclame pretindeau că oferă tonuri de apel „gratis”, însă acceptarea ofertei avea ca rezultat o plată şi uneori chiar un abonament.

7. Cum încălcările drepturilor consumatorilor care afectează un foarte mare număr de persoane pot crea denaturări ale pieţelor, Cartea verde pune accentul pe soluţionarea cererilor colective şi are ca scop punerea la dispoziţie a unor mijloace eficiente de recurs colectiv pentru cetăţenii de pe întregul teritoriu al UE. Acest fapt înseamnă că mecanismele prin care un grup mare de consumatori afectat de o singură practică a comercianţilor poate obţine despăgubiri efective în orice caz în care comerciantul este situat pe teritoriul UE.

8. În prezent, când consumatorii afectaţi de un act de practici neloiale doresc să urmeze o cauză în justiţie, aceştia se confruntă cu obstacole[9] din punct de vedere al accesului, eficienţei şi al costului. Acest fapt este valabil mai ales în cazurile care implică sume mici. Sectoarele în care consumatorii consideră că este cel mai dificil să se obţină despăgubiri pentru cererile colective sunt serviciile financiare (39% din cazurile documentate), telecomunicaţiile (12%), transportul (8%), precum şi călătoriile pe bază de pachete şi turismul (7%)[10]. În acest sectoare este din ce în ce mai probabilă efectuarea de activităţi transfrontaliere de către consumatori.

9. Consumatorii au, în orice situaţie, posibilitatea de a acţiona în instanţă pentru a obţine despăgubiri individuale. Astfel, cererile colective ar putea fi soluţionate, în principiu, prin numeroase cereri individuale. Totuşi, există bariere care împiedică în fapt consumatorii europeni să obţină efectiv despăgubiri. Printre acestea se numără, în special, costurile ridicate ale litigiilor şi procedurile complexe şi de lungă durată. Unul din cinci consumatori europeni nu vor sesiza instanţa pentru o sumă mai mică de 1 000 EUR. Jumătate dintre aceştia declară că nu vor sesiza instanţa pentru o sumă mai mică de 200 EUR[11]. Costurile ridicate şi riscul litigiilor fac ca pentru consumator să nu fie rentabil să plătească taxele de instanţă, onorariul avocatului şi al experţilor, toate acestea putând depăşi despăgubirile. Procedurile sunt atât de complexe şi au o durată atât de lungă încât consumatorii se pot simţi pierduţi fără a avea o percepţie clară asupra datei la care (sau dacă) cererea lor va fi soluţionată în mod satisfăcător. Numai 30% dintre consumatori consideră că este uşor să îşi soluţioneze diferendele în instanţe[12].

10. În anumite cazuri, însă nu în toate, consumatorii pot avea acces la mecanisme alternative de soluţionare a diferendelor. Situaţia acestor mecanisme este fragmentată pe teritoriul UE. Accesul la acestea variază între statele membre şi chiar în interiorul acestora poate varia în funcţie de sector, ele fiind, de exemplu, disponibile numai pentru anumite sectoare. Numai 39% dintre consumatorii europeni consideră că soluţionarea disputelor cu comercianţii prin mecanisme alternative de soluţionare a litigiilor este uşoară[13].

11. De asemenea, consumatorii nu au cunoştinţă de diferitele tipuri de mecanisme de executare şi de recurs care sunt disponibile, în special în operaţiunile transfrontaliere, fie fizic, fie prin intermediul comerţului electronic. De asemenea, pare să lipsească încrederea în sistemele actuale, ceea ce descurajează introducerea de plângeri şi, prin urmare, împiedică obţinerea despăgubirilor de către consumatori. 51% dintre consumatorii care au depus plângeri la un comerciant şi care nu au fost satisfăcuţi de modul în care plângerea lor a fost soluţionată, nu au întreprins acţiuni ulterioare[14]. Un studiu realizat de autoritatea britanică în domeniul concurenţei asupra prejudiciilor suferite de consumatori arată că numai 62% dintre consumatorii care suferă daune depun plângeri în medie în Regatul Unit, iar acest procentaj scade la 54% pentru cumpărăturile cu o valoare mai mică de 10 GBP[15]. Când sunt întrebaţi despre problemele cu care s-ar putea confrunta când fac cumpărături transfrontaliere, consumatorii au pus pe primul loc dificultăţile în a rezolva problemele (33%)[16].

12. Treisprezece state membre dispun în prezent de mecanisme judiciare de recurs colectiv. Aceste mecanisme sunt foarte diferite în funcţie de ţări şi duc la rezultate diverse. Studiul lansat de Comisie[17] şi consultările efectuate[18] arată că marea majoritate a mecanismelor de recurs colectiv existente tind să includă anumite elemente care funcţionează şi altele care nu funcţionează. Aproape toate mecanismele de recurs colectiv existente au o anumită valoare adăugată în comparaţie cu sistemele de recurs judiciar individual şi cele alternative de soluţionare a diferendelor[19]. Însă eficacitatea şi eficienţa lor ar putea fi ameliorate. Aceste mecanisme s-au aplicat în relativ puţine cazuri[20]. Cel mai scăzut număr de consumatori care utilizează un mecanism de recurs colectiv se înregistrează în Germania, unde, în medie, numai patru din zece milioane de persoane în fiecare an au fost implicate într-o acţiune de recurs colectiv[21]. Mecanismul de recurs colectiv care a implicat cel mai mare număr de persoane într-un singur caz este în Portugalia, unde într-o cauză împotriva unei societăţi de telecomunicaţii s-au acordat despăgubiri pentru aproximativ 3 milioane de consumatori afectaţi de supratarifare. Despăgubirile acordate acestor consumatori au fost în mare parte în natură şi nu pecuniare. Media beneficiilor acordate consumatorilor pe baza mecanismelor de recurs colectiv este între 32 EUR în Portugalia şi 332 EUR în Spania[22].

13. Elementele care contribuie la eficacitatea şi eficienţa unui mecanism de recurs colectiv includ sprijinul politic şi financiar din partea guvernelor, o mare acoperire în mijloacele de comunicare în masă (care poate acţiona ca stimulent pentru soluţionarea amiabilă cu comercianţii şi, de asemenea, poate ajuta la găsirea unor societăţi de finanţare; în general, poate avea un efect disuasiv asupra contravenienţilor), fără costuri de litigii sau costuri foarte mici pentru consumatori, fără costuri de litigii sau costuri foarte mici pentru reprezentanţi, soluţii flexibile în ceea ce priveşte onorariile avocaţiale şi evitarea formalităţilor implicate de procedurile civile normale.

14. Pe de altă parte, elementele care împiedică funcţionarea eficace şi eficientă a unui mecanism de recurs colectiv includ fondurile insuficiente, lipsa expertizei şi a resurselor organizaţiilor de consumatori, faptul că riscul de a plăti taxe ridicate în litigii le revin adesea organizaţiilor de consumatori, complexitatea mecanismelor de recurs colectiv, cerinţele foarte stricte privind admisibilitatea şi calitate procesuală (care împiedică accesul la mecanisme), durata lungă a procedurilor şi posibilitatea pârâţilor de a amâna procedurile, lipsa unei acoperiri media, incapacitatea de a distribui câştigurile din acţiuni în mod eficient, dependenţa mecanismelor alternative de soluţionare a diferendelor de disponibilitatea de a coopera a comerciantului şi utilizarea unui singur mecanism de recurs colectiv pentru toate cererile, fără a modifica mecanismul în funcţie de valoarea, nevoile şi specificul fiecărei cereri în parte.

15. Din cauza punctelor slabe ale cadrului actual de recurs şi executare în UE, un procent semnificativ dintre consumatorii care au suferit prejudicii nu obţin despăgubiri. În cazuri de cereri colective care afectează un număr foarte mare de consumatori, deşi uneori daunele pot fi scăzute pentru consumatorul individual, acestea pot fi ridicate în funcţie de mărimea pieţei. Pe măsură ce aceste pieţe capătă un caracter transfrontalier din ce în ce mai pronunţat, accesul transfrontalier efectiv la mecanismele de recurs devine necesar. Astăzi, aproape 10% dintre cererile de recurs colectiv au un element transfrontalier[23]. De exemplu, o societate comercială britanică a distribuit recent în ziarele irlandeze taloane de răzuit care ofereau vacanţe „gratis”, în timp ce, în realitate această ofertă costa cel puţin 130 EUR pentru fiecare consumator[24]. Odată cu integrarea tot mai mare a pieţelor, acest procentaj este probabil să crească.

3. INSTRUMENTE EXISTENTE LA NIVEL EUROPEAN

16. O serie de instrumente concepute special pentru recursul consumatorilor există deja la nivel European. Există două recomandări ale Comisiei[25] pentru facilitarea soluţionării alternative a diferendelor prin proceduri simple şi necostisitoare. Ambele recomandări stabilesc principii pentru buna funcţionare a soluţionării extrajudiciare. Directiva privind acţiunile în încetare[26] stabileşte o procedură care le permite asociaţiilor de consumatori şi autorităţilor publice să oprească încălcările produse peste hotare. Aplicarea legislaţiei de către autorităţile publice a fost recent consolidată prin Regulamentul privind cooperarea în domeniul protecţiei consumatorilor[27], care le permite autorităţilor naţionale desemnate să solicite autorităţii din alt stat membru să acţioneze cu privire la o încălcare. Nici directiva privind acţiunile în încetare, nici Regulamentul privind cooperarea în domeniul protecţiei consumatorilor nu prevăd despăgubirea consumatorului.

17. Performanţele generale ale mijloacelor de recurs şi executare pentru consumatori concepute la nivel comunitar nu sunt satisfăcătoare. Regulamentul privind cooperarea în domeniul protecţiei consumatorilor este relativ nou, însă arată că aplicarea legislaţiei de către autorităţile publice în operaţiunile transfrontaliere nu este încă la un nivel satisfăcător. Mecanisme alternative de soluţionare a litigiilor nu sunt disponibile consumatorilor în toate statele membre sau în toate sectoarele. De exemplu, aproape în niciun stat membru nu există mecanisme alternative de soluţionare a litigiilor în sectorul transportului aerian. De la intrarea în vigoare a directivei privind acţiunile în încetare, în 1998[28], numai două cauze transfrontaliere au fost introduse, principalul motiv fiind riscul financiar pentru entitatea care introduce cauza, precum şi complexitatea şi diversitatea procedurilor privind acţiunile în încetare la nivel naţional.

18. Având în vedere că există dovezi potrivit cărora cazurile în care practici neloiale în domeniul comercial afectează un număr mare de consumatori sunt adesea nerezolvate şi deoarece, acolo unde există, recursul colectiv poate furniza un mijloc complementar util de reducere a detrimentului consumatorilor, prezenta Carte verde pune accentul pe recursul colectiv ca mijloc de ajutor în rezolvarea problemelor cu care se confruntă consumatorii pentru a obţine despăgubiri la cereri colective, atât în context naţional, cât şi transfrontalier. 76% dintre consumatori ar fi mai mult decât dornici să îşi apere drepturile în instanţă dacă s-ar putea alătura altor consumatori[29]. În ceea ce priveşte întreprinderile, acestea ar evita pierderile cauzate de concurenţa neloială, ar câştiga mai multă siguranţă juridică şi ar reduce din costurile de litigii, acţiunile intentate lor putând fi conexate[30]. În acelaşi timp, măsurile necesare de salvgardare trebuie luate pentru a nu împovăra întreprinderile cu cereri nefondate, daune-interese cu caracter punitiv sau costuri excesive.

4. OPţIUNI

19. Recursul oferit în prezent consumatorilor în Uniunea Europeană este nesatisfăcător şi nu permite ca un număr mare de consumatori afectaţi de o singură încălcare a legii să obţină daune şi să fie despăgubiţi. Comisia a identificat un număr de opţiuni care ar putea fi utilizate pentru soluţionarea acestui aspect, ceea ce este important pentru protejarea pieţelor cu amănuntul sănătoase şi integrate din cadrul UE. Obiectivul este de a deţine mecanisme eficiente care să funcţioneze atât pentru consumatori, cât şi pentru comercianţi. Opţiunile de mai jos sunt prezentate pe baza gradului tot mai mare de implicare comunitară. Aceste opţiuni, alături de diferitele elemente din cadrul opţiunilor, ar putea fi, de asemenea, combinate.

Opţiunea 1 – Nicio măsură din partea CE

20. Această opţiune nu implică nicio nouă măsură CE şi se bazează pe măsurile naţionale şi ale CE existente pentru a obţine recursurile adecvate pentru consumatori. Sistemele de recurs judiciar naţionale, individuale sau colective, împreună cu mecanismele alternative de soluţionare a diferendelor şi sistemele de soluţionare a plângerilor stabilite de comercianţi/furnizorii de servicii, oferă recurs pentru consumatorii cu cereri colective. Măsura în care aceste recursuri sunt eficiente variază în funcţie de diferitele sisteme existente.

21. La nivel UE, instrumentele juridice care pot ajuta la soluţionarea cererilor transfrontaliere colective, fie vor trebui implementate în viitorul apropiat, fie vor intra în vigoare în scurt timp. Directiva privind medierea[31] trebuie să fie pusă în aplicare până în 2011, iar Comisia va face un raport privind aplicarea acesteia în 2016. Regulamentul european cu privire la cererile cu valoare redusă[32] se aplică începând de la 1 ianuarie 2009, iar Comisia va face un raport privind aplicarea acestuia în 2014. Totuşi, ambele instrumente au o aplicare limitată în ceea ce priveşte cererile colective. Directiva privind medierea poate fi de ajutor doar în cauzele în care părţile doresc medierea. Regulamentul cu privire la cererile cu valoare redusă se aplică diferendelor transfrontaliere care nu depăşesc valoarea de 2 000 EUR, iar aplicarea sa recursurilor colective va depinde de normele procedurale naţionale. Aceste norme pot permite, de exemplu, posibilitatea de a grupa mai multe plângeri individuale împotriva aceluiaşi comerciant, fiecare dintre acestea nedepăşind pragul prevăzut în regulament. Ar putea fi preferabil să se aştepte evaluarea impactului acestor măsuri comunitare privind cererile colective.

22. Opţiunea 1 ar presupune să se aştepte până când mai multe informaţii[33] sunt disponibile privind efectul măsurilor naţionale şi comunitare existente sau pe punct de a fi implementate. Aceasta prezintă avantajul de a nu impune costuri suplimentare de implementare pentru statele membre sau pentru întreprinderi. În acelaşi timp, prezintă dezavantajul că mijloacele de recurs disponibile consumatorilor vor continua să varieze în funcţie de domiciliul acestora sau de statul membru unde s-a efectuat tranzacţia sau de daunele provocate. Această situaţie fragmentată ar putea duce la denaturarea concurenţei şi poate oferi consumatorilor diferite niveluri de recurs pe teritoriul UE. Această opţiune probabil nu ar oferi recursuri satisfăcătoare pentru o serie de consumatori implicaţi şi nu ar remedia obstacolele în calea Pieţei unice.

Opţiunea 2 – Cooperarea între statele membre

23. Această opţiune presupune dezvoltarea cooperării dintre statele membre pentru a garanta consumatorilor de pe întregul teritoriu al UE posibilitatea de a utiliza mecanismele de recurs colectiv care sunt disponibile în diferite state membre. Această opţiune ar garanta faptul că statele membre care deţin un mecanism de recurs colectiv oferă respectivele mecanisme consumatorilor din alte state membre şi că statele membre care nu deţin un mecanism de recurs colectiv pun în aplicare unul. Această opţiune s-a putea realiza fie printr-o recomandare, fie printr-o directivă. În paralel, o recomandare ar putea stabili un ansamblu de criterii pe care toate statele membre să le satisfacă.

24. Treisprezece state membre deţin în prezent o formă sau alta de recurs colectiv (acţiuni de reprezentare, acţiuni de grup, mecanisme privind cauzele de referinţă). Aceste acţiuni pot fi introduse de organizaţii de consumatori, de persoane fizice sau de organisme publice. De exemplu, în cazul în care un comerciant dintr-un stat membru implicat într-o acţiune de reprezentare a comis o încălcare a legislaţiei de protecţie a consumatorilor, statul membru în cauză ar trebui să garanteze că entitatea naţională competentă reprezintă, de asemenea, consumatorii din alte state membre sau ar trebui să le permită entităţilor din alte state membre să introducă în justiţie o acţiune de reprezentare. În cazul unei acţiuni de grup, statul membru relevant ar trebui să le permită consumatorilor din alte state membre să conexeze acţiunile intentate de consumatorii lor sau să le permită consumatorilor din alte state membre să iniţieze acţiuni în instanţele sale. În fine, un stat membru care deţine cauze de referinţă ar trebui să le permită consumatorilor din alte state membre să introducă o cauză de referinţă pe rolul instanţelor sale şi să garanteze că efectul oricărei cauze de referinţă se aplică tuturor consumatorilor afectaţi, indiferent de naţionalitatea sau domiciliul acestora.

25. Deschiderea mecanismelor naţionale de recurs colectiv ar putea fi facilitată prin înfiinţarea unei reţele de cooperare care să aducă alături entităţile care au puterea de a introduce o acţiune de recurs colectiv în statele membre care dispun de astfel de mecanisme, inclusiv organismele publice şi organizaţii de consumatori.

26. În ceea ce priveşte acţiunile de reprezentare, cooperarea poate implica entităţile competente din statul membru de origine al comerciantului, fie introducând o acţiune de reprezentare în numele consumatorilor situaţi în alte state membre la cererea entităţilor similare din statele membre în cauză, fie asistând aceste entităţi similare în întreprinderea de acţiuni directe. În ceea ce priveşte acţiunile de grup şi cauzele de referinţă, membrii reţelei din statul membru în cauză ar putea coopera pentru a oferi asistenţă consumatorilor care au suferit un prejudiciu în introducerea sau conexarea acţiunilor de grup sau a cauzelor de referinţă pe rolul instanţelor din statul membru al comerciantului.

27. Asistenţa acordată ar putea include lansarea unor campanii de informare privind acţiunile de recurs colectiv pe rol, regruparea cererilor, asistenţa la traducerea documentelor, explicarea procedurilor judiciare naţionale şi ajutarea în a găsi avocaţii şi experţii la nivel naţional.

28. Statele membre care dispun de mecanisme de recurs colectiv ar putea ezita să acorde resurse entităţilor lor pentru a reprezenta sau a oferi asistenţă unor consumatori din alte state membre în cadrul unor acţiuni de recurs colectiv în faţa instanţelor lor în cazul în care entităţile din statele membre fără mecanisme de recurs colectiv nu au o astfel de obligaţie. Consultarea informală a asociaţiilor de consumatori în statele membre în cauză pare să indice că acestea nu ar fi dispuse să dezvolte astfel de activităţi, din cauza lipsei de resurse. Ar trebui introdus un mecanism echitabil de suportare a costurilor procedurilor. De asemenea, statele membre ar putea fi încurajate să ofere entităţilor lor resurse suficiente în acest scop.

29. Activitatea reţelei de cooperare ar putea fi facilitată de Reţeaua Centrelor Europene pentru Consumatori (ECC-Net). Avantajul utilizării ECC-Net este că aceasta acoperă întreaga Uniune Europeană şi este deja funcţională. Totuşi, deoarece această reţea se ocupă în principal de acţiuni transfrontaliere individuale într-un cadru extrajudiciar, ar fi necesare competenţe şi resurse suplimentare[34].

30. O altă posibilitate ar fi crearea unei noi reţele specifice pentru recursurile colective. Finanţarea necesară pentru o astfel de reţea ar depinde de volumul său de lucru, care ar depinde la rândul său de numărul de entităţi aparţinând reţelei, de competenţele şi expertiza acestora, de sarcinile exacte atribuite acestora şi de numărul de cauze transfrontaliere care ar exista.

31. Această opţiune ar genera, de asemenea, aspecte problematice privind jurisdicţia şi dreptul aplicabil obligaţiilor contractuale şi necontractuale (a se vedea punctele 58-60).

Opţiunea 3: Combinaţia de instrumente politice

32. Opţiunea 3 prevede o combinaţie de instrumente politice, fără caracter obligatoriu sau cu caracter obligatoriu, capabile, împreună, să consolideze posibilităţile de recurs ale consumatorilor răspunzând principalelor obstacole identificate anterior, şi anume costurile de litigii ridicate, complexitatea şi durata procedurilor, precum şi lipsa de informare a consumatorilor cu privire la mijloacele de recurs disponibile. Aceasta implică: îmbunătăţirea sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor, extinderea domeniului de aplicare al procedurilor naţionale cu privire la cererile cu valoare redusă pentru a acoperi şi cererile colective, extinderea domeniului de aplicare al regulamentului privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului, încurajarea întreprinderilor să îşi amelioreze sistemele de soluţionare a reclamaţiilor şi luarea de măsuri pentru a sensibiliza consumatorii cu privire la mijloacele de recurs disponibile.

33. Valoarea care face obiectul cererii are un rol important în ceea ce priveşte decizia consumatorului de a intenta sau nu o acţiune. Consumatorii preferă în general să nu acţioneze atunci când suma care face obiectul cererii se situează sub un anumit prag. Eficacitatea sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor, a procedurilor cu privire la cererile cu valoare redusă şi a cooperării între autorităţile publice naţionale responsabile cu aplicarea legislaţiei poate varia în funcţie de valoarea sumei care face obiectul cererii.

34. Atunci când ambele părţi beneficiază de suficiente stimulente[35] pentru a recurge la sistemele alternative de soluţionare a diferendelor, acest instrument s-a dovedit a fi o alternativă eficientă la procedurile în instanţă în cauze referitoare la valori reduse şi medii, deoarece aceste sisteme pot fi mai rapide, mai puţin costisitoare şi mai flexibile. Sistemele alternative de soluţionare a diferendelor pot fi mai puţin adecvate pentru cererile referitoare la sume importante, care implică adesea fapte complexe şi reunirea unor elemente de probă. Atunci când suma care face obiectul cererii este foarte redusă, este puţin probabilă solicitarea de despăgubiri de către consumatori, prejudiciul suferit fiind inferior costului unei acţiuni în justiţie.

35. Procedurile cu privire la cererile cu valoare redusă sunt proceduri judiciare simplificate care presupun costuri de litigii reduse şi permit o soluţionare relativ rapidă. Din aceste motive, ele reprezintă un instrument eficient în cazul cererilor individuale de despăgubiri cu valoare redusă şi medie, atunci când părţile refuză să negocieze.

36. Acţiunea autorităţilor publice naţionale responsabile cu aplicarea legislaţiei, cum ar fi cele care aparţin de reţeaua dedicată cooperării în materie de protecţie a consumatorului, ar putea permite obţinerea unor despăgubiri adecvate în cazul în care este mai puţin probabil ca sistemele alternative de soluţionare a diferendelor şi procedurile cu privire la cererile cu valoare redusă să fie eficiente, în special în cauzele referitoare la despăgubiri cu o valoare foarte redusă, când consumatorii nu sunt stimulaţi să intenteze acţiuni în justiţie.

37. Sistemele alternative de soluţionare a diferendelor aflate în prezent la dispoziţia consumatorilor variază considerabil de la un stat membru la altul şi în cadrul statelor membre. Ele pot fi finanţate din fonduri publice sau private, pot aparţine de organizaţii publice sau private, organisme colegiale sau individuale, pot avea o acoperire naţională, regională sau locală, pot fi aplicabile tuturor cererilor din partea consumatorilor sau doar celor dintr-un sector specific, pot lua hotărâri cu caracter obligatoriu sau fără caracter obligatoriu sau pot duce la acorduri între părţi. Există, de asemenea, disparităţi considerabile în ceea ce priveşte acoperirea sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor, atât pe plan sectorial, cât şi pe plan geografic. Prin urmare, nu toate cererile din partea consumatorilor pot fi rezolvate prin intermediul sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor. Majoritatea sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor din UE se adresează în principal cererilor individuale. Unele state membre şi-au modificat[36] sau îşi pot adapta[37] legislaţia pentru a permite recunoaşterea mecanismelor alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective.

38. Cadrul comunitar actual nu exclude sistemele alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective. Deşi cele două recomandări privind soluţionarea alternativă a diferendelor nu au fost elaborate în perspectiva soluţionării cererilor colective ale consumatorilor, principiile acestora pot fi aplicate, de asemenea, sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective. Recomandările ar putea fi completate pentru a răspunde unor probleme specifice legate de gestionarea cererilor colective.

39. UE ar putea încuraja statele membre să instituie sisteme alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective, asigurându-se că astfel de sisteme sunt disponibile pe întregul lor teritoriu pentru toate cererile din partea consumatorilor şi sunt accesibile consumatorilor din alte state membre. Statele membre ar putea avea posibilitatea de a alege modalitatea de instituire a sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor. Acestea ar putea fie să îşi adapteze sistemele existente, fie să instituie unul sau mai multe noi sisteme alternative de soluţionare a diferendelor pentru a aborda cererile colective din partea consumatorilor. Reţelele europene existente cum ar fi ECC-Net sau FIN-Net care ajută deja consumatorii individuali să recurgă la un sistem alternativ de soluţionare a diferendelor dintr-o altă ţară ar putea, de asemenea, să ajute consumatorii cu cereri similare să recurgă la sistemele adecvate de soluţionare alternativă a diferendelor într-un alt stat membru. Aceasta ar putea duce la eventuale costuri operaţionale suplimentare pentru aceste reţele. Toate costurile suplimentare vor trebui să fie decise în acord cu statele membre care cofinanţează ECC-Net.

40. Acest lucru ar putea fi realizat prin intermediul unei recomandări sau al unei directive. O recomandare însoţită de un mecanism de monitorizare axat pe rezultate ar oferi flexibilitate în ceea ce priveşte implementarea sa şi ar putea fi desemnată drept o primă etapă. O directivă a UE ar putea, de asemenea, să solicite statelor membre să instituie sisteme alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective. Oricare dintre aceste instrumente ar putea fi mai detaliat şi ar putea prezenta componentele principale ale unui sistem alternativ de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective (de exemplu, structura sistemului şi procedura).

41. În paralel, Comisia ar putea să reunească părţile interesate pentru a dezvolta un model standard de sistem alternativ de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective care să fie uşor de folosit, în special într-un context transfrontalier. Acest model standard ar putea prezenta principalele componente ale unui sistem alternativ de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective. El ar putea fi folosit de părţile interesate care doresc să instituie un sistem alternativ de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective şi ar reprezenta un pas către realizarea convergenţei sistemelor alternative de soluţionare a diferendelor în domeniul cererilor colective.

42. O altă măsură care ar putea contribui la îmbunătăţirea mecanismelor de recurs existente este ca statele membre să extindă domeniul de aplicare al procedurilor interne cu privire la cererile cu valoare redusă, pentru a soluţiona în mod eficient cererile colective într-un context naţional şi transfrontalier. De exemplu, atunci când mai multe persoane depun aceeaşi plângere împotriva aceluiaşi comerciant pentru acelaşi prejudiciu, toate aceste plângeri pot fi conexate, în mod ideal de către instanţă, şi soluţionate prin intermediul procedurilor simplificate prevăzute pentru cererile individuale cu valoare redusă. O recomandare însoţită de un mecanism de monitorizare ar putea reprezenta instrumentul adecvat.

43. Regulamentul privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului instituie, la nivelul Uniunii Europene, o reţea de autorităţi publice naţionale responsabile cu aplicarea legislaţiei. Aceste autorităţi ar putea solicita asistenţă altor membri au reţelei pentru a ancheta posibile încălcări ale legislaţiei în domeniul protecţiei consumatorilor şi pentru a adopta măsuri împotriva comercianţilor care au comis astfel de încălcări. Regulamentul privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului prevede un ansamblu neexhaustiv de atribuţii în materie de anchetă şi de execuţie necesare pentru aplicarea sa, care pot fi exercitate doar în cazul în care există motive întemeiate pentru a presupune existenţa unei încălcări intracomunitare şi care includ dreptul de a solicita încetarea sau interzicerea oricărei încălcări intracomunitare.

44. Regulamentul privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului ar putea fi modificat pentru a include o atribuţie prin care o autoritate competentă, după constatarea unei încălcări intracomunitare, ar putea solicita comerciantului despăgubirea consumatorilor care au suferit prejudicii[38]. Ar fi de competenţa statelor membre determinarea caracteristicilor funcţionării unui astfel de mecanism: de exemplu, modalităţile de finanţare, modul în care consumatorii în cauză ar fi identificaţi şi informaţi de către entitatea responsabilă, tipul de dovezi pe care consumatorii ar trebui să le prezinte, măsurile care trebuie luate în cazul în care comerciantul nu respectă ordinul privind acordarea de despăgubiri şi posibilităţile de recurs. Alternativ, aceste aspecte ar putea fi, de asemenea, abordate la nivel comunitar prin intermediul unei recomandări sau al unei directive. În ceea ce priveşte finanţarea, articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului prevede că: „Statele membre se asigură că autorităţile competente dispun de resursele necesare pentru aplicarea prezentului regulament”.

45. Ar trebui ca domeniul de aplicare al Regulamentului privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului să includă „încălcările comunitare” care aduc atingere intereselor individuale ale mai multor consumatori, pe lângă cele care aduc atingere interesului colectiv al consumatorilor. Ar trebui stabilit un număr minim de consumatori în cauză, iar despăgubirea decisă de o instanţă sau de o autoritate publică ar trebui distribuită în mod echitabil consumatorilor din alte state membre. În special în ceea ce priveşte cererile referitoare la sume foarte mici, Regulamentul privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului ar putea să prevadă dreptul de a se recurge la o prelevare a beneficiilor comercianţilor care au comis o încălcare intracomunitară. Statele membre ar trebui în acest caz să confere autorităţilor lor publice această atribuţie[39]. Detaliile referitoare la acest aspect ar fi lăsate la latitudinea statelor membre. De exemplu, statele membre ar decide dacă suma prelevată ar fi atribuită Trezoreriei de stat sau unor proiecte în materie de protecţie a consumatorului. Domeniul de aplicare al Regulamentului privind cooperarea în materie de protecţie a consumatorului ar rămâne neschimbat. În cadrul unui astfel de sistem, consumatorii individuali nu ar putea să obţină partea care le revine din prelevarea efectuată. Ei ar beneficia în mod indirect de efectul disuasiv pe care acest sistem l-ar avea asupra comercianţilor.

46. Întreprinderile au interesul de a garanta satisfacţia clienţilor lor. Ar putea fi încurajate măsuri de autoreglementare, în cazul în care acestea nu există încă, iar măsurile existente ar putea fi îmbunătăţite ulterior. Acest lucru presupune, de exemplu, garantarea faptului că toate întreprinderile dispun de un sistem intern de soluţionare a reclamaţiilor care este de încredere, funcţionează eficient şi face obiectul unor standarde de monitorizare independentă sau de audit. Comisia ar putea încuraja toate întreprinderile, în special în sectoarele în care se înregistrează probleme colective, să adopte măsuri de autoreglementare sub forma unui cod şi să informeze consumatorii cu privire la aceasta.

47. Pentru a spori gradul de informare al consumatorilor cu privire la mijlocele de recurs de care dispun, ar putea fi preconizate acţiuni de sensibilizare : de exemplu, acţiuni comunitare sau naţionale de informare, fie în mod general, fie pe o bază sectorială. Eventualele acţiuni în acest sens ar putea varia de la evenimente organizate de asociaţiile de consumatori până la acţiuni promovate de statele membre sau de UE.

Opţiunea 4 – Procedura judiciară de recurs colectiv

48. Această opţiune propune o măsură comunitară fără caracter obligatoriu sau cu caracter obligatoriu pentru a garanta existenţa unui mecanism judiciar de recurs colectiv în toate statele membre. O astfel de procedură ar garanta că toţi consumatorii din UE ar putea să obţină despăgubiri adecvate în litigiile colective prin intermediul unor acţiuni de reprezentare, acţiuni de grup sau cauze de referinţă ( test cases ). Aspectele care vor trebui să facă obiectul unei decizii includ finanţarea procedurii, modalităţile de prevenire a cererilor nefondate, calitatea procesuală, alegerea între procedurile opt-in sau opt-out şi repartizarea despăgubirii. Obiectivul acestei opţiuni este de a oferi o procedură judiciară de recurs colectiv eficientă, care să le permită efectiv consumatorilor să obţină despăgubiri. În orice caz, această opţiune ar trebui să evite anumite elemente considerate ca fiind favorabile unei multiplicări excesive a acţiunilor în justiţie în anumite state neeuropene, cum ar fi despăgubirile punitive, contingency fees (onorarii subordonate rezultatelor) şi alte elemente.

49. În ceea ce priveşte finanţarea , costurile unei proceduri în justiţie pot descuraja consumatorii să intenteze o acţiune colectivă şi pot face foarte dificilă pentru asociaţiile de consumatori gestionarea litigiilor colective în acţiunile de reprezentare.

50. O soluţie – parţială – ar consta în limitarea costurilor, de exemplu, prin scutirea acţiunilor colective de cheltuieli de judecată sau prin stabilirea unui plafon al acestor cheltuieli.

51. În ceea ce priveşte acţiunile de reprezentare, finanţarea entităţilor care reprezintă consumatorii este esenţială. O primă soluţie ar fi alocarea unei părţi din despăgubire organizaţiei respective, pentru a acoperi cheltuielile acesteia. O parte terţă (de exemplu, o bancă) sau un organism public ar putea acorda un împrumut pentru a acoperi costurile eventuale legate de prefinanţarea procedurilor judiciare. Finanţarea procedurilor judiciare de către părţi terţe private (de exemplu, societăţi specializate în acest domeniu) este o metodă deja aplicată cu succes în anumite state membre. O altă soluţie ar putea consta în finanţarea publică de către statele membre. De asemenea, ar putea fi combinate diferite soluţii de finanţare.

52. Ar trebui ca un mecanism comunitar să favorizeze cererile fondate şi să acţioneze în beneficiul consumatorilor. În acelaşi timp, acesta ar trebui să prevină apariţia unei „industrii a contenciosului”, astfel cum s-a menţionat anterior, care ar aduce beneficii mai mult avocaţilor decât consumatorilor şi ar avea drept rezultat costuri ridicate pentru pârâţi. Pentru a evita riscul de abuz privind un mecanism de recurs colectiv, mai multe elemente pot servi drept măsuri de protecţie şi pot contribui la prevenirea cererilor nefondate . Judecătorul poate avea un rol important în acest sens, hotărând dacă o cerere colectivă este nefondată sau admisibilă. Certificarea organizaţiilor care reprezintă consumatorii constituie, de asemenea, un filtru, ca şi principiul conform căruia cheltuielile sunt suportate de partea care pierde procesul, în statele membre unde acest principiu există. Autorităţile publice ar putea, de asemenea, să dea dovadă de vigilenţă în finanţarea recursului colectiv, refuzând să aloce resurse unor cereri nefondate.

53. Poziţia consumatorilor în procedurile judiciare de recurs colectiv ar putea fi consolidată acordând entităţilor calificate, cum ar fi asociaţiile de consumatori sau avocaţii poporului, calitate procesuală în contextul unei acţiuni de reprezentare.

54. Un element important al procedurilor de recurs colectiv este alegerea între o procedură opt-in sau o procedură opt-out .

55. Sistemele opt-in ar putea fi greoaie şi costisitoare pentru asociaţiile de consumatori care trebuie să efectueze lucrări pregătitoare, cum ar fi identificarea consumatorilor, stabilirea faptelor în fiecare caz, precum şi monitorizarea cauzei respective şi comunicarea cu fiecare reclamant. De asemenea, acestea s-ar putea confrunta cu dificultăţi în obţinerea unui număr suficient de mare de consumatori care aleg să participe la o procedură în cazul unui prejudiciu cu o valoare foarte redusă, când este mai puţin probabil ca aceştia să participe la o acţiune. Totuşi, acest sistem nu riscă să încurajeze excesele de procedură sau cererile nefondate.

56. Soluţiile opt-out ar putea atenua unele dintre dificultăţile sistemelor opt-in . Cu toate acestea, sistemele de acest tip sunt adesea percepute negativ în Europa, unde se estimează că există riscul ca ele să încurajeze excesul de litigii constatate în anumite jurisdicţii neeuropene. Orice sistem de recurs colectiv ar trebui conceput astfel încât să se evite acest risc. În orice caz, difuzarea informaţiilor la nivel transfrontalier rămâne o problemă relevantă. Lipsa de informaţii ar putea duce la o situaţie în care consumatorii ar trebui să se supună unei hotărâri judecătoreşti fără ştirea lor sau fără a fi avut posibilitatea de a contesta gestionarea cauzei. În plus, în acest tip de proceduri, asociaţiile de consumatori se pot confrunta cu dificila sarcină de a identifica victimele şi de a repartiza despăgubirea totală.

57. Într-o procedură opt-in , problemele prezentate anterior ar putea fi rezolvate prin repartizarea despăgubirii de către instanţă, precum şi permiţând consumatorilor să participe la o acţiune colectivă după pronunţarea unei hotărâri într-o cauză de referinţă şi extinzând efectele hotărârii la toate victimele. Cu toate acestea, fiecare consumator ar trebui să urmeze o anumită procedură judiciară pentru a beneficia de efectele hotărârii.

58. În cauzele transfrontaliere , regulamentul privind competenţa judiciară[40] ar fi aplicabil oricărei acţiuni, inclusiv unei acţiuni introduse de o autoritate publică care îşi exercită drepturile private (de exemplu, un avocat al poporului care introduce o acţiune în numele consumatorilor). Acţiunile de reprezentare ar trebui introduse în instanţa de care depinde comerciantul sau instanţa locului de execuţie a contractului [articolul 5 alineatul (1)].

59. În litigiile colective referitoare la consumatori din diferite state membre, instanţa ar trebui să aplice obligaţiile contractuale diferitelor legislaţii naţionale de care depind consumatorii în cauză (articolul 6 din regulamentul Roma I[41]). Acest fapt ar crea probleme practice în cauzele referitoare la consumatori provenind din multe state membre diferite. O soluţie ar fi modificarea dispoziţiilor de impunere, în cazul recursurilor colective, a legislaţiei ţării în care îşi are domiciliul comerciantul. Alte opţiuni ar fi aplicarea legislaţiei principalei pieţe afectate sau a statului membru în care îşi are sediul entitatea care reprezintă consumatorii.

60. În situaţii similare referitoare la răspunderea pentru produse defectuoase (articolul 5 din regulamentul Roma II[42]), ar fi util să se aleagă legislaţia aplicabilă printr-un acord încheiat ulterior producerii faptului cauzator de prejudicii [articolul 14 alineatul (1) litera (a) din regulamentul Roma II].

Întrebarea 1: Care este opinia dumneavoastră cu privire la rolul UE în domeniul recursurilor colective pentru consumatori?

Întrebarea 2: Care dintre cele patru op ţiuni prezentate mai sus vi se pare cea mai bună? Aţi respinge vreuna dintre aceste opţiuni?

Întrebarea 3: Sunteţi de acord/nu sunteţi de acord cu anumite elemente ale acestor opţiuni?

Întrebarea 4: Aţi adăuga alte elemente opţiunii care vi se pare cea mai bună?

Întrebarea 5: În cazul în care preferaţi o combinaţie de opţiuni, care ar fi opţiunile pe care aţi dori să le combinaţi şi în ce mod?

Întrebarea 6: În cazul op ţiunilor 2, 3 sau 4, consideraţi că ar fi necesare instrumente cu caracter obligatoriu sau aţi opta pentru instrumente fără caracter obligatoriu?

Întrebarea 7: Consideraţi că problema ar putea fi soluţionată prin alte mijloace?

Prin intermediul prezentei Cărţi verzi, Comisia Europeană invită toate persoanele interesate să îşi exprime opinia trimiţând răspunsurile lor (cu menţiunea „Răspuns la Cartea verde privind recursul colectiv pentru consumatori”) cel târziu la 1 martie 2009, la adresa:

European Commission

Directorate-General Health and Consumers

Rue de la Loi 200

1049 Bruxelles

Belgia

sau prin e-mail, la adresa următoare: Sanco-consumer-collective-redress@ec.europa.eu

Răspunsurile vor fi publicate pe site-ul de internet al Direcţiei Generale Sănătate şi Consumatori a Comisiei Europene. Este posibil să se solicite ca răspunsurile să rămână confidenţiale. În acest caz, autorii ar trebui să indice în mod clar pe prima pagină a răspunsului lor faptul că se opun publicării sale. Comisia va analiza răspunsurile şi va publica o sinteză în cursul primei jumătăţi a anului 2009.

Pe baza rezultatului consultării, Comisia va prezenta un nou document de orientare în 2009.

Declaraţie de confidenţialitate

Scopul şi domeniul de aplicare ale prelucrării datelor cu caracter personal:

Direcţia Generală Sănătate şi Consumatori va înregistra şi va prelucra datele dumneavoastră cu caracter personal în măsura în care acestea sunt necesare pentru analizarea răspunsului dumneavoastră la consultarea publică referitoare la Cartea verde privind recursul colectiv pentru consumatori.

Datele dumneavoastră sunt tratate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 45/2001 privind protecţia persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituţiile şi organele comunitare şi privind libera circulaţie a acestor date.

Datele dumneavoastră sunt înregistrate şi stocate atât timp cât sunt necesare acţiuni complementare cu privire la răspunsul dumneavoastră.

Din motive de transparenţă, răspunsurile, inclusiv numele şi poziţia dumneavoastră în cadrul organizaţiei de care aparţineţi, vor fi comunicate publicului, în special prin intermediul paginilor de internet consacrate sănătăţii şi consumatorilor, pe site-ul Europa la adresa:

http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm

Dreptul de rectificare şi responsabilul cu prelucrarea datelor cu caracter personal:

Pentru informaţii suplimentare privind prelucrarea datelor dumneavoastră cu caracter personal sau privind exercitarea drepturilor dumneavoastră (de exemplu, accesul sau rectificarea datelor inexacte sau incomplete), vă rugăm să scrieţi la adresa următoare:

Sanco-consumer-collective-redress@ec.europa.eu

Aveţi dreptul de a sesiza în orice moment Autoritatea Europeană pentru Protecţia Datelor, la următoarea adresă: edps@edps.europa.eu.

[1] COM (2007) 99 final

[2] Flash Eurobarometru 57.2 – primăvară 2002

[3] COM (2008) 614 final

[4] În rezoluţiile lor privind Strategia pentru politica de protecţie a consumatorilor, PE i-a solicitat Comisiei, în urma evaluării atente a problemei recursului pentru consumatori din statele membre „… să prezinte, dacă este cazul, o soluţie coerentă la nivel european care să ofere tuturor consumatorilor acces real la acţiunile colective în despăgubire pentru soluţionarea reclamaţiilor transfrontaliere ” (A6-0155/2008); Consiliul a invitat Comisia „… să analizeze cu atenţie mecanismele de recurs colectiv şi să prezinte rezultatele studiilor relevante în curs în scopul identificării de propuneri sau acţiuni posibile ”, JO C 166, 20.7. 2007, p. 1-3. Solicitarea PE a fost reiterată în rezoluţia referitoare la Cartea verde privind serviciile financiare cu amănuntul (A6-0187/2008). Comitetul PE de anchetă privind criza societăţii de asigurări „Equitable life” a solicitat Comisiei, de asemenea, „ să analizeze mai în detaliu posibilitatea de a înfiinţa un cadru juridic cu cerinţe procedurale uniforme de drept civil pentru acţiunile colective transfrontaliere europene …” (A6-0203/2007). În avizul său din proprie iniţiativă de la 14 februarie 2008 INT-348 – CESE 258/2008, CESE a prezentat propuneri cu privire la regimurile juridice pentru mecanismele de recurs colectiv.

[5] http://www.oecd.org/dataoecd/43/50/38960101.pdf

[6] Carte albă - Acţiuni în despăgubire pentru cazurile de încălcare a normelor CE antitrust, COM (2008) 165 final, http://ec.europa.eu/comm/competition/antitrust/actionsdamages/documents.html

[7] http://www.oft.gov.uk/advice_and_resources/resource_base/market-studies/current/personal/personal-test-case

[8] http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/08/1169&format=HTML&aged=0&language=EN

[9] Conform studiului privind problemele cu care se confruntă consumatorii la obţinerea despăgubirilor pentru încălcarea legislaţiei de protecţie a consumatorului şi consecinţele de ordin economic ale acestor probleme (studiu de caz), p. 42, http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm

[10] Studiu de caz, p. 21

[11] Eurobarometrul special privind accesul la justiţie, octombrie 2004, p. 29; aceste cifre se referă numai la UE-15.

[12] Ancheta Eurobarometru privind protecţia consumatorilor pe Piaţa internă, septembrie 2008

[13] Totuşi, situaţia este diferită de la o ţară la alta. Ţările de Jos înregistrează cel mai ridicat procentaj de consumatori încrezători în MASL (57%), urmate de ţările nordice (Danemarca şi Finlanda 47% şi Suedia 45%). Pe de altă parte, Bulgaria înregistrează cel mai scăzut procent (12%), alături de Slovacia (17%) şi Portugalia (19%). A se vedea nota de subsol 12.

[14] A se vedea nota de subsol 12.

[15] A se vedea http://www.oft.gov.uk/advice_and_resources/publications/reports/consumer-protection/

[16] A se vedea nota de subsol 12.

[17] Studiu privind evaluarea eficacităţii şi eficienţei mecanismelor de recurs colectiv în Uniunea Europeană (studiu de evaluare), p. 47 şi partea II (rapoarte de ţară); http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm

[18] Comisia a organizat ateliere la Leuven în iunie 2007 şi au avut loc alte trei ateliere în care au participat consumatori, întreprinderi interesate şi avocaţi în mai-iunie 2008. Cu ocazia conferinţei privind recursul colectiv organizate la Lisabona, în iunie 2007, de către preşedinţia portugheză s-a lansat o consultare privind proporţiile criteriilor de referinţă pentru un sistem de recurs eficient,

http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm

[19] Studiu de evaluare, p. 93

[20] 326 de cazuri au fost înregistrate. Un număr de mecanisme (acţiunile grupurilor bulgar, danez şi finlandez şi procedura greacă privind cazurile de referinţă) au fost introduse prea recent pentru a fi evaluate în mod adecvat. Mecanismul italian se află în curs de revizuire.

[21] Studiu de evaluare, p. 116

[22] Studiu de evaluare, p. 116. Aceste cifre nu includ rezultatele pentru Ţările de Jos care sunt denaturate de câteva cauze care au implicat mari societăţi comerciale şi sume importante

[23] Studiu de evaluare, p. 44

[24] Studiu de caz, anexa 3

[25] Recomandarea 98/257/CE a Comisiei privind principiile care se aplică organelor responsabile de soluţionarea extrajudiciară a litigiilor de protecţie a consumatorilor, JO L 115, 17.4.1998, p. 31 şi Recomandarea 2001/310/CE a Comisiei privind principiile organelor extrajudiciare implicate în rezolvarea consensuală a litigiilor de protecţie a consumatorilor, JO L 109, 19.4.2001, p. 56.

[26] Directiva 98/27/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 19 mai 1998 privind acţiunile în încetare în ceea ce priveşte protecţia intereselor consumatorilor, JO L 166, 11.6.1998, p. 51

[27] Regulamentul (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European şi al Consiliului din 27 octombrie 2004 privind cooperarea între autorităţile naţionale responsabile cu punerea în aplicare a legislaţiei privind protecţia consumatorilor, JO L 364 , 9.12.2004, p. 1.

[28] Raportul Comisiei privind aplicarea directivei privind acţiunile în încetare, http://ec.europa.eu/consumers/enforcement/injunctions_en.htm

[29] Această cifră prezintă chiar o uşoară creştere în comparaţie cu Eurobarometrul anterior din 2006 (74%). A se vedea nota de subsol 12.

[30] Studiu de caz, p. 96

[31] Directiva 2008/52/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă şi comercială, JO L 136, 24.5.2008, p.3

[32] Regulamentul (CE) nr. 861/2007 al Parlamentului European şi al Consiliului din 11 iulie 2007 de stabilire a unei proceduri europene cu privire la cererile cu valoare redusă, JO L 199, 31.7.2007, p. 1

[33] Pentru a colecta date concrete privind funcţionare diferitelor sisteme de recurs, se va utiliza Tabloul de bord al pieţelor de consum pentru a prezenta datele colectate privind problemele recursului.

[34] Aceasta ar putea duce la eventuale costuri suplimentare care urmează a fi stabilite în acord cu statele membre.

[35] De exemplu, atenţia mass-mediei şi existenţa unor posibilităţi de recurs judiciare eficiente.

[36] Suedia, Finlanda

[37] Slovenia

[38] În urma consultării informale de către Comisie a reţelei CPC, a reieşit că în marea majoritate a statelor membre, autorităţile publice responsabile cu aplicarea legislaţiei nu au atribuţia de a le impune comercianţilor care au săvârşit o încălcare intracomunitară să despăgubească consumatorii, în timp ce, doar în câteva state membre, acestea au dreptul de a intenta o acţiune în justiţie împotriva contravenienţilor pentru a obţine despăgubiri în numele consumatorilor.

[39] În urma consultării informale de către Comisie a reţelei CPC, a reieşit că o astfel de atribuţie nu există în majoritatea statelor membre.

[40] Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competenţa judiciară, recunoaşterea şi executarea hotărârilor în materie civilă şi comercială, JO L12, 16.1.2001, p.1

[41] Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European şi al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligaţiilor contractuale (Roma I), JO L177, 4.7.2008, p.6

[42] Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European şi al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligaţiilor necontractuale ( Roma II), JO L 199, 31.7.2007, p.40