COMUNICARE A COMISIEI

Orientări privind interpretarea și aplicarea Directivei 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului privind drepturile consumatorilor

(Text cu relevanță pentru SEE)

(2021/C 525/01)

CUPRINS

INTRODUCERE 5

1. Domeniul de aplicare 6

1.1. Noțiunile de „comerciant” și „consumator” 6

1.2. Noțiunea de „contract” 7

1.3. Contractele acoperite 8

1.4. Contractele cu obiect mixt 9

1.5. Distincția dintre serviciile digitale și conținutul digital online 10

1.6. Contractele contra cost și contractele în temeiul cărora consumatorul furnizează date cu caracter personal 12

1.6.1. Contractele contra cost 12

1.6.2. Contractele în temeiul cărora consumatorul furnizează date cu caracter personal 13

1.7. Contractele în cazul cărora directiva nu se aplică 14

1.7.1. Contractele de închiriere și contractele de construcții 14

1.7.2. Pachetele de servicii de călătorie 15

1.7.3. Contractele încheiate de un funcționar public 16

1.7.4. Contractele pentru furnizarea de bunuri destinate consumului casnic 16

1.7.5. Transportul de pasageri 16

1.7.6. Vânzările automatizate 17

1.7.7. Anumite contracte privind comunicațiile electronice 17

1.8. Posibilă exceptare a contractelor cu valoare scăzută negociate în afara spațiilor comerciale 18

1.9. Normele privind licitațiile publice 19

2. Contractele negociate în afara spațiilor comerciale 19

2.1. Contractele încheiate în afara spațiilor comerciale ale comerciantului 19

2.2. Contractele încheiate după abordarea consumatorului în afara spațiului comercial 20

2.3. Contractele încheiate în cursul unei deplasări organizate de comerciant 21

3. Informații destinate consumatorilor 22

3.1. Cerințe generale 22

3.1.1. Introducere 22

3.1.2. Claritatea informațiilor și legătura cu DPCN 22

3.1.3. Informații „care reies în mod evident din context” 23

3.1.4. Cerințe în materie de informare prevăzute în alte acte legislative ale UE 23

3.1.5. Impunerea unor cerințe de informare suplimentare 24

3.1.6. Derogare pentru tranzacțiile „de la o zi la alta” 25

3.1.7. Caracterul obligatoriu al informațiilor precontractuale 25

3.1.8. Cerințe lingvistice suplimentare 25

3.1.9. Sarcina probei 26

3.2. Cerințe comune pentru contractele negociate în spațiile comerciale și contractele la distanță/negociate în afara spațiilor comerciale 26

3.2.1. Caracteristici principale 26

3.2.2. Identitatea și datele de contact ale comerciantului 27

3.2.3. Prețul 30

3.2.4. Livrarea și executarea contractului 31

3.2.5. Modalități de plată 32

3.2.6. Garanții și servicii postvânzare 32

3.2.7. Durata și rezilierea contractului 34

3.2.8. Funcționalitate, compatibilitate și interoperabilitate 34

3.3. Cerințe suplimentare pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale și contractele la distanță 36

3.3.1. Prețul personalizat 36

3.3.2. Costul utilizării mijloacelor de comunicare la distanță 36

3.3.3. Avansuri și garanții financiare 37

3.3.4. Mecanismele extrajudiciare de depunere și soluționare a reclamațiilor 37

3.4. Cerințe suplimentare pentru piețele online 38

3.4.1. Criteriile de stabilire a ierarhiei 38

3.4.2. Statutul celeilalte părți contractante 40

3.4.3. Informații privind inaplicabilitatea legislației UE în materie de protecție a consumatorilor 40

3.4.4. Repartizarea responsabilităților pentru contract 41

3.4.5. Posibilitatea de a impune cerințe suplimentare de informare 41

4. Condiții speciale pentru contractele de distanță 42

4.1. Definiția unui contract la distanță 42

4.2. Informații precontractuale 43

4.2.1. Informațiile care trebuie prezentate direct înainte de plasarea comenzii 43

4.2.2. Butonul de confirmare a comenzilor 44

4.2.3. Informațiile privind restricțiile în ceea ce privește livrarea și mijloacele de plată 44

4.2.4. Contractele încheiate prin mijloace de comunicare la distanță cu spațiu sau timp limitat 45

4.3. Contracte încheiate prin telefon 46

4.4. Confirmarea contractului 47

5. Dreptul de retragere 49

5.1. Calcularea perioadei dreptului de retragere 49

5.1.1. Introducere 49

5.1.2. Data de începere a perioadei de retragere 50

5.2. Informarea cu privire la dreptul de retragere 51

5.3. Exercitarea dreptului de retragere 52

5.4. Consecințele retragerii asupra datelor 53

5.5. Dreptul de retragere cu privire la bunuri 54

5.5.1. Bunuri multiple sau defecte 54

5.5.2. Returnarea bunurilor 54

5.5.3. Rambursarea sumelor primite drept plată din partea consumatorului 55

5.5.4. Răspunderea consumatorului pentru manipularea necorespunzătoare a bunurilor 56

5.5.5. Riscul returnării bunurilor comerciantului 58

5.6. Dreptul de retragere din contractele de prestări de servicii și de prestări de servicii de utilități publice 58

5.6.1. Consimțământul consumatorului privind executarea imediată 58

5.6.2. Obligația consumatorului de a plăti despăgubiri 60

5.7. Dreptul de retragere din contractele de furnizare de conținut digital online 61

5.8. Consecințele neinformării cu privire la dreptul de retragere 62

5.8.1. Consecințe privind bunurile 63

5.8.2. Consecințe privind serviciile și utilitățile publice 63

5.8.3. Consecințe privind conținutul digital online 64

5.9. Rezilierea contractului după exercitarea dreptului de retragere 64

5.10. Contracte auxiliare 65

5.11. Exceptări de la dreptul de retragere 65

5.11.1. Bunuri sau servicii al căror preț depinde de fluctuațiile de pe piața financiară 65

5.11.2. Bunuri confecționate după specificațiile prezentate de consumator sau personalizate în mod clar 66

5.11.3. Bunuri susceptibile a se deteriora sau a se perima rapid 67

5.11.4. Bunuri sigilate din motive de protecție a sănătății sau din motive de igienă 67

5.11.5. Bunuri inseparabil amestecate cu alte elemente 68

5.11.6. Contractele cu o dată sau o perioadă de executare specifică 68

5.11.7. Lucrări de reparație solicitate de consumator 69

5.12. Opțiuni normative în cazul vizitelor nesolicitate sau al deplasărilor 69

5.12.1. Introducere 69

5.12.2. Extinderea perioadei de exercitare a dreptului de retragere 70

5.12.3. Derogări de la exceptările de la dreptul de retragere 71

6. Livrare 71

7. Transferarea riscului 72

8. Comisioane pentru folosirea unor mijloace de plată 73

8.1. Introducere 73

8.2. Definiția „comisioanelor” 73

8.3. Definiția „costului” suportat de comerciant 74

8.3.1. Comisionul de servicii perceput comerciantului și alte costuri directe 74

8.3.2. Costuri generale de funcționare a unei întreprinderi 74

8.3.3. Costuri eligibile care justifică un comision pentru utilizarea unui mijloc de plată 74

8.4. Plăți în numerar în monede străine 75

9. Comunicarea prin telefon 76

10. Plăți suplimentare 77

11. Asigurarea punerii în aplicare a directivei 77

11.1. Asigurarea punerii în aplicare a directivei la nivel public și la nivel privat 77

11.2. Aplicarea în cazul comercianților din țări terțe 78

11.3. Sancțiuni 79

11.3.1. Criterii pentru aplicarea de sancțiuni 79

11.3.2. Sancțiuni în contextul acțiunilor coordonate de asigurare a respectării legislației -prevăzute în Regulamentul CPC 80

ANEXĂ 82

INTRODUCERE

Obiectivul Directivei 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului (1) privind drepturile consumatorilor (denumită în continuare „DDC” sau „directiva”) este de a atinge un nivel ridicat de protecție a consumatorilor la nivelul UE și de a contribui la buna funcționare a pieței interne prin apropierea anumitor aspecte ale actelor cu putere de lege și ale actelor administrative ale statelor membre privind contractele încheiate între consumatori și comercianți (2).

Scopul prezentei comunicări de orientare (denumită în continuare „comunicarea”) este de a facilita punerea în aplicare eficientă a directivei. De asemenea, comunicarea urmărește să crească gradul de conștientizare cu privire la directivă în rândul tuturor părților interesate, cum ar fi consumatorii, întreprinderile, autoritățile statelor membre, inclusiv instanțele naționale, precum și practicienii din domeniul dreptului, în întreaga UE. Aceasta acoperă modificările introduse prin Directiva (UE) 2019/2161 a Parlamentului European și a Consiliului (3) în ceea ce privește o mai bună asigurare a respectării normelor Uniunii în materie de protecție a consumatorilor și modernizarea acestor norme, care intră în vigoare de la 28 mai 2022. În consecință, o parte din prezentele orientări reflectă și discută normele care nu au intrat încă în vigoare la data emiterii prezentei comunicări. Secțiunile și punctele relevante sunt indicate în mod clar.

Comunicarea reflectă jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumită în continuare „CJUE” sau „Curtea”) cu privire la directivă de la intrarea sa în vigoare la 13 iunie 2014. De la data aplicării sale, directiva a înlocuit Directiva 85/577/CEE a Consiliului (4) privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale și Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (5) privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță. DDC a păstrat anumite dispoziții ale fostelor Directive 85/577/CEE și 97/7/CE. Prin urmare, jurisprudența relevantă a Curții legată de interpretarea acestor directive este, de asemenea, menționată în prezentul document, acolo unde este cazul.

Comunicarea nu analizează aplicarea directivei în fiecare stat membru, nici hotărârile instanțelor naționale, nici deciziile altor organisme competente. Pe lângă diferitele surse de informare disponibile în statele membre, în baza de date privind protecția consumatorilor, accesibilă prin intermediul portalului e-justiție, se găsesc informații privind dispozițiile naționale de transpunere a directivei și privind jurisprudența și literatura juridică (6).

Prezenta comunicare se adresează statelor membre ale UE și Islandei, Liechtensteinului și Norvegiei în calitate de semnatare ale Acordului privind Spațiul Economic European (7) (SEE). Prin urmare, trimiterile la UE, la Uniune sau la piața unică ar trebui să fie înțelese ca trimiteri la SEE sau la piața SEE.

Prezenta comunicare este concepută exclusiv ca document de orientare, textele actelor legislative ale UE fiind singurele cu putere de lege. Orice interpretare cu caracter de autoritate a legislației trebuie să decurgă din textul directivei și direct din hotărârile Curții. Prezenta comunicare ține seama de hotărârile Curții publicate până în octombrie 2021 și nu poate aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței Curții.

Punctele de vedere exprimate în prezenta comunicare nu pot aduce atingere poziției pe care Comisia Europeană ar putea să o adopte în fața Curții. Informațiile cuprinse în prezenta comunicare au caracter general și nu se adresează niciunei persoane sau entități în mod specific. Nici Comisia Europeană, nici orice altă persoană care acționează în numele Comisiei Europene nu este responsabilă de modul în care ar putea fi utilizate informațiile următoare.

Întrucât prezenta comunicare reflectă stadiul tehnologiei de la momentul redactării, orientările oferite pot fi modificate la o dată ulterioară.

1. Domeniul de aplicare

1.1. Noțiunile de „comerciant” și „consumator”

Astfel cum se prevede la articolul 1, DDC se aplică „contractelor încheiate între consumatori și comercianți”. Prin urmare, pentru ca un contract să intre sub incidența directivei, este necesar să se stabilească faptul că o parte la acesta este un comerciant, astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (2), iar cealaltă parte este un consumator, astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (1).

În conformitate cu articolul 2 punctul 1, „consumator” înseamnă orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de directivă, acționează în scopuri care se află în afara activității sale comerciale, industriale, artizanale sau profesionale. Din această dispoziție rezultă că trebuie îndeplinite două condiții cumulative pentru ca o persoană să se încadreze în domeniul de aplicare al acestei noțiuni, și anume: (i) persoana este o persoană fizică și (ii) persoana acționează în scopuri neprofesionale.

Astfel cum se explică în considerentul 13, statele membre ar putea să mențină sau să introducă dispoziții de drept intern care să corespundă celor din directivă privind contractele care nu intră sub incidența directivei, de exemplu, prin extinderea aplicării normelor naționale și la persoanele fizice care nu sunt consumatori în sensul articolului 2 punctul 1 sau la persoanele juridice, cum ar fi organizațiile neguvernamentale, întreprinderile nou-create sau întreprinderile mici și mijlocii.

În acest sens, în cauza C-329/19 Condominio di Milano (8), Curtea a confirmat faptul că noțiunea de „consumator” poate fi extinsă prin jurisprudența națională astfel încât normele de protecție a consumatorilor să se aplice și unui contract încheiat între un comerciant și un subiect de drept, care nu este o persoană fizică, precum condominio (coproprietate imobiliară) în dreptul italian.

În plus, Curtea a statuat că noțiunea „consumator” desemnează orice particular care nu este angajat în activități comerciale sau profesionale (9). Acest al doilea criteriu ar trebui interpretat în lumina considerentului 17, care introduce calificarea de „utilizare predominantă”: „[…] în cazul contractelor cu dublu scop, când contractul este încheiat în scopuri parțial circumscrise activității comerciale și parțial aflate în afara acesteia, și dacă scopul comercial este într-atât de limitat, încât nu are o pondere predominantă în contextul general al contractului, respectiva persoană trebuie să fie și ea considerată drept un consumator”.

În consecință, o persoană fizică care, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care se află în principal în afara activității sale comerciale, industriale, artizanale sau profesionale ar intra, de asemenea, sub incidența definiției de „consumator”. O astfel de calificare ar trebui să se bazeze pe o evaluare de la caz la caz (10).

„Comerciantul” este definit la articolul 2 punctul 2 ca fiind o persoană fizică sau juridică care acționează „în scopuri ce țin de activitatea sa comercială, de afaceri, meșteșugărească sau profesională sau în numele sau în contul unui comerciant”. Nu numai persoanele private, ci și persoanele publice pot fi calificate drept comercianți.

În cauza C-105/17 Kamenova (11) , Curtea a observat că noțiunea de „comerciant” este definită în mod aproape identic în cadrul DDC și al Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind practicile comerciale neloiale (12) (denumită în continuare „DPCN”) și, prin urmare, trebuie interpretată în mod omogen. Bazându-se pe jurisprudența dezvoltată în temeiul DPCN, Curtea a interpretat noțiunea de „comerciant” în sens mai larg, considerând că aceasta trebuie să fie stabilită în raport cu noțiunea, corelativă, însă antinomică de „consumator”. Față de un comerciant, consumatorul se găsește într-o poziție de inferioritate prin aceea că trebuie să fie considerat mai puțin informat, mai slab din punct de vedere economic și mai puțin experimentat din punct de vedere juridic decât cocontractantul său. Calificarea drept „comerciant” necesită o evaluare de la caz la caz, luând în considerare următoarele criterii orientative:

(i) dacă vânzarea a fost realizată în mod organizat;

(ii) dacă această vânzare are un scop lucrativ;

(iii) dacă vânzătorul dispune de informații și de competențe tehnice referitoare la produsele pe care le oferă spre vânzare și de care consumatorul nu dispune în mod necesar, astfel încât vânzătorul să fie plasat într-o poziție mai avantajoasă în raport cu consumatorul menționat;

(iv) dacă vânzătorul are un statut juridic care îi permite să realizeze acte de comerț;

(v) în ce măsură vânzarea este legată de activitatea comercială sau profesională a vânzătorului;

(vi) dacă vânzătorul este obligat la plata TVA-ului;

(vii) dacă vânzătorul, acționând în numele unui comerciant determinat sau în contul lui ori prin intermediul unei alte persoane care acționează în numele sau în contul său, a perceput o remunerație sau a participat la profit;

(viii) dacă vânzătorul cumpără bunuri noi sau second-hand în vederea revânzării acestora, conferind astfel acestei activități un caracter de regularitate, o frecvență și/sau o concomitență în raport cu activitatea sa comercială sau profesională;

(ix) dacă produsele vândute sunt toate de același tip sau de aceeași valoare; și

(x) dacă oferta este concentrată asupra unui număr redus de produse.

CJUE a subliniat că aceste criterii nu sunt nici exhaustive, nici exclusive și, în principiu, respectarea unuia sau a mai multora dintre criterii nu este suficientă, în sine, pentru a califica persoana respectivă drept „comerciant”. Simplul fapt că vânzarea urmărește un scop lucrativ sau că o persoană fizică publică în mod concomitent pe o platformă online un anumit număr de anunțuri pentru vânzarea unor bunuri noi și second-hand nu poate fi suficient în sine pentru a califica această persoană drept „comerciant” (13).

În situațiile în care este implicat un intermediar (cum ar fi o piață online) sau un comerciant care reprezintă un alt comerciant, respectivii comercianți diferiți ar trebui să clarifice pentru consumator care comerciant este partea contractuală pentru consumator și care sunt rolurile și responsabilitățile corespunzătoare diferiților comercianți. Acest aspect este abordat în continuare în secțiunea 3.2.2.1.

În acest sens, Directiva (UE) 2019/2161 a modificat DDC, introducând cerința ca furnizorii de piețe online să informeze consumatorul dacă furnizorul terț acționează în calitate de „comerciant” sau „necomerciant” (inter pares), pe baza unei declarații a furnizorului terț către furnizorul pieței online. Cerințele în materie de informare pentru piețele online sunt abordate în secțiunea 3.4.2.

1.2. Noțiunea de „contract”

Factorul declanșator pentru aplicarea directivei este oferta de a încheia un contract între un comerciant și un consumator. Directiva nu definește noțiunea de „contract” și nu stabilește circumstanțele în care se consideră că un contract căruia i se aplică directiva a fost încheiat. Sarcina de a aprecia dacă un raport juridic constituie un „contract” le revine instanțelor naționale și autorităților de asigurare a respectării legii din statul membru în cauză. În conformitate cu articolul 3 alineatul (5):

Articolul 3 (5) Prezenta directivă nu afectează dreptul intern general al contractelor precum normele privind valabilitatea, formarea sau efectele unui contract, în măsura în care aspectele dreptului general al contractelor nu sunt reglementate de prezenta directivă.

De exemplu, directiva nu aduce atingere normelor naționale de drept al contractelor privind transferul drepturilor și obligațiilor contractuale de la un consumator la altul.

Ar trebui remarcat faptul că un singur contract poate acoperi mai multe articole, atât bunuri, cât și elemente de conținut digital. De exemplu, în funcție de clauzele sale, un singur contract de abonament poate acoperi furnizarea unei game de conținut digital. Dacă face obiectul unui contract de abonament, fiecare furnizare de conținut digital individual în temeiul respectivului contract nu ar constitui, prin urmare, un nou „contract” în sensul directivei.

În cauza C-922/19 Stichting Waternet (14) , Curtea a examinat dacă, în cazul schimbării ocupanților, alimentarea în continuare cu apă a unei locuințe fără cererea expresă a noului ocupant constituie o „vânzare nesolicitată” în sensul punctului 29 din anexa I la DPCN (denumită în continuare „lista neagră”), ceea ce conduce la dreptul consumatorului de a nu plăti o astfel de furnizare în conformitate cu articolul 27 din DDC. Cauza impunea, printre altele, să se stabilească dacă un contract poate fi considerat încheiat între o societate de distribuție de apă și un consumator în lipsa consimțământului expres al acestuia din urmă.

Curtea a recunoscut că este posibil ca furnizarea apei să nu necesite întotdeauna existența unui contract. Este posibil, de asemenea, ca raportul juridic dintre furnizorul respectiv și consumator să nu fie „reglementat în întregime de legislația națională, atât în ceea ce privește furnizarea de apă de către [respectivul] profesionist, cât și costurile legate de această furnizare ce revin consumatorului” (15).

Într-un astfel de caz în care nu există un contract, directiva nu s-ar aplica raportului dintre furnizor și consumator. În orice caz, rămâne decisiv aspectul dacă raportul respectiv este considerat „contract” în temeiul dreptului intern aplicabil.

1.3. Contractele acoperite

Directiva reglementează anumite aspecte ale contractelor dintre un comerciant și un consumator. În primul rând, aceasta face distincție între diferitele contracte în funcție de circumstanțele încheierii lor:

1. contracte încheiate în afara spațiilor comerciale ale comerciantului (contracte negociate în afara spațiilor comerciale);

2. contracte încheiate prin mijloace de comunicare la distanță – prin internet, inclusiv pe piețele online, prin telefon etc. (contracte la distanță); și

3. alte contracte în afara celor la distanță sau a celor negociate în afara spațiilor comerciale (de regulă, acestea sunt contracte încheiate în magazine tradiționale, denumite în continuare „contracte negociate în spațiile comerciale”).

Directiva face distincție, de asemenea, între următoarele tipuri de contracte, în funcție de obiect:

1. contracte de vânzare;

2. contracte de prestări de servicii, inclusiv contracte de prestări de servicii digitale;

3. contracte de livrare a conținutului digital care nu este furnizat pe un suport material (denumite în continuare „contracte de furnizare de conținut digital online”); și

4. contracte de furnizare a apei, gazelor sau energiei electrice, atunci când acestea nu sunt puse în vânzare într-un volum limitat sau cantitate prestabilită sau a încălzirii centralizate (denumite în continuare „contracte de prestări de servicii de utilități publice”).

Contractele de vânzare și contractele de prestări de servicii sunt definite la articolul 2 punctele 5 și 6 din directivă. Contractele de furnizare de conținut digital online și de prestări de servicii de utilități publice nu sunt definite în mod expres, însă în considerentul 19 se menționează că, în sensul directivei, acestea nu sunt considerate nici contracte de vânzare, nici contracte de servicii.

Deși multe dispoziții ale directivei se aplică în general tuturor celor patru tipuri de contracte, unele norme se aplică numai unui anumit tip de contract. În special, diferite contracte (a se vedea articolul 9) au diferite norme privind calculul perioadei în care dreptul de retragere poate fi exercitat (a se vedea, de asemenea, secțiunea 5 privind dreptul de retragere).

Considerentul 19 clarifică, de asemenea, faptul că directiva consideră drept „bunuri” conținutul digital livrat pe un suport material. Acesta se referă la conținutul digital livrat, de exemplu, pe CD-uri sau DVD-uri, dar aceeași abordare se aplică și conținutului digital livrat pe alte suporturi sau pe un dispozitiv inteligent, cum ar fi o consolă de jocuri cu jocuri preinstalate. Indiferent de tipul de suport material (16), contractul de furnizare a unui astfel de conținut digital intră sub incidența normelor prevăzute în DDC privind dreptul de retragere aplicabile contractelor de vânzare (17).

Întrucât definiția contractului de vânzare (a se vedea mai jos) se referă la transferul proprietății asupra unor bunuri de la comerciant către consumator (și anume contractele dintre întreprinderi și consumatori - business-to-consumer), directiva nu se aplică contractelor în temeiul cărora consumatorul este cel care transferă bunurile către comerciant, de exemplu, un automobil sau bijuterii second-hand.

1.4. Contractele cu obiect mixt

Articolul 2 5. „contract de vânzare” înseamnă orice contract în temeiul căruia comerciantul transferă sau se angajează să transfere proprietatea asupra unor bunuri către consumator, […] inclusiv orice contract care are drept obiect atât bunuri, cât și servicii; 6. „contract de prestări de servicii” înseamnă orice contract, altul decât un contract de vânzare, în temeiul căruia comerciantul furnizează sau se angajează să furnizeze un serviciu consumatorului […], inclusiv un serviciu digital;

În practică, multe contracte încheiate între comercianți și consumatori, cărora li se aplică directiva, conțin elemente atât din domeniul serviciilor, cât și din cel al bunurilor. În aceste cazuri, ultima parte a definiției de la articolul 2 punctul 5 este relevantă deoarece definește un contract de vânzare ca „orice contract care are drept obiect atât bunuri, cât și servicii”.

Conform definiției de la articolul 2 punctul 5, criteriul de calificare a unui contract drept un „contract de vânzare” este transferul proprietății asupra unor bunuri către consumator. Prin urmare, dacă obiectivul principal al contractului este transferul proprietății asupra anumitor bunuri, acesta ar trebui calificat drept contract de vânzare, chiar dacă acoperă, de asemenea, servicii conexe furnizate de vânzător, precum instalarea, întreținerea și orice alt tip de procesare, indiferent de valoarea relativă a bunurilor și a serviciilor.

Exemple de contracte care acoperă atât bunuri, cât și servicii și care ar trebui în mod normal să fie considerate contracte de vânzare având în vedere scopul lor principal:

— achiziționarea unui nou set de bucătărie, inclusiv instalarea sa în apartamentul consumatorului;

— achiziționarea de elemente de construcții specifice, precum ferestre și uși, inclusiv instalarea lor în locuința consumatorului;

— achiziționarea unui telefon mobil nou împreună cu abonamentul la un serviciu de comunicații electronice.

În schimb, dacă transferul proprietății asupra bunurilor specifice nu reprezintă scopul principal al contractului cu obiect mixt, contractul nu ar trebui considerat un contract de vânzare.

Exemple de contracte care acoperă atât serviciile, cât și bunurile și care ar trebui în mod normal să fie calificate drept contracte de prestări de servicii având în vedere scopul lor principal:

— contract pentru repararea, renovarea și construcția unei anexe la o clădire (a se vedea considerentul 26);

— contract pentru participarea la o conferință, inclusiv furnizarea obiectelor de scris și a dosarelor pentru participanți;

— contract pentru un curs de formare, inclusiv furnizarea unui manual de curs pentru fiecare participant.

Această interpretare este sprijinită de jurisprudența constantă a CJUE privind libera circulație a mărfurilor și libertatea de a presta servicii, care este în continuare pertinentă și în contextul acestei directive.

De exemplu, în cauza C-20/03 Marcel Burmanjer Curtea a statuat că o activitate economică ar trebui examinată fie în contextul liberei circulații a mărfurilor, fie al libertății de a presta servicii, dacă unul dintre aceste elemente „este în întregime secundar în raport cu celălalt și poate fi luat în considerare împreună cu acesta” (18).

Aceasta înseamnă, de asemenea, că un contract cu obiect mixt ar trebui considerat drept un contract de vânzare dacă faptele dovedesc că scopul său efectiv este transferul proprietății asupra unor bunuri:

— De exemplu, dacă vânzarea manualului de curs a ocupat un loc deosebit de important în cadrul ofertei comerciantului pentru un curs de formare și în cadrul comunicării dintre părți și dacă respectivul manual de curs a avut o valoare relativă semnificativă în comparație cu prețul total al cursului de formare, contractul poate fi calificat drept contract de vânzare, mai degrabă decât un contract de prestări de servicii în sensul directivei.

Pe de altă parte, chiar și în cazul în care un contract cu obiect mixt are ca rezultat producerea unui obiect corporal, acesta ar trebui considerat contract de prestări de servicii atât timp cât obiectul contractului este o prestație intelectuală sau calificată, iar livrarea ulterioară are doar o funcție auxiliară (19):

— De exemplu, atât contractul încheiat cu un arhitect pentru proiectarea unei case, cât și contractul încheiat cu un avocat pentru pregătirea și intentarea unui proces sunt contracte de prestări de servicii, chiar dacă, la final, există un rezultat tangibil (de exemplu, planuri de construcție, o cerere de despăgubire sau o cerere). În mod similar, contractul încheiat cu un artist pentru realizarea unei picturi și contractul încheiat cu un fotograf pentru o sesiune de fotografii de nuntă sunt contracte de prestări de servicii.

În esență, fiecare contract cu obiect mixt ar trebui calificat pe baza scopului său principal real. Posibilitatea de a include în contract opțiunea de încheiere de acorduri ulterioare nu ar trebui să îi schimbe caracteristicile. De exemplu:

— Dacă un contract de închiriere de bunuri include doar o opțiune de transfer al proprietății, și nu o obligație, contractul ar trebui calificat drept un contract de prestări de servicii în sensul directivei.

Calificarea unui contract fie drept un contract de vânzare, fie drept un contract de prestări de servicii determină modul în care este calculată perioada de retragere (articolul 9). Pentru contractele de prestări de servicii, perioada de retragere de 14 zile începe să curgă din ziua care urmează datei de încheiere a contractului. Pentru contractele de vânzare, perioada de retragere începe să curgă abia după primirea bunurilor. În plus, anumite dispoziții ale directivei, precum cele de la articolele 18 și 20 privind livrarea și transferarea riscului, se aplică numai contractelor de vânzare.

Același contract de vânzare sau de prestări de servicii poate acoperi, de asemenea, servicii care nu sunt reglementate de directivă. De exemplu, un contract de vânzare sau un contract de prestări de servicii poate face posibilă plata în rate a prețului, la o anumită rată a dobânzii. Un astfel de contract ar face, de asemenea, obiectul normelor specifice care reglementează serviciile financiare (20). Normele privind contractele auxiliare prevăzute la articolul 15 din directivă s-ar aplica prin analogie (a se vedea secțiunea 5.10).

1.5. Distincția dintre serviciile digitale și conținutul digital online

Directiva (UE) 2019/2161 a clarificat definiția „contractului de prestări de servicii” din DDC, incluzând și contractele de „prestări de servicii digitale” (a se vedea definiția din secțiunea anterioară). În plus, Directiva (UE) 2019/2161 a introdus, la articolul 2 punctul 16, o definiție a „serviciului digital”, care face trimitere la definiția de la articolul 2 punctul 2 din Directiva (UE) 2019/770 a Parlamentului European și a Consiliului privind conținutul digital (21) (denumită în continuare „DCD”).

Articolul 2 din Directiva privind conținutul digital prevede următoarele:

Articolul 2 1. „conținut digital” înseamnă date produse și furnizate în format digital; 2. „serviciu digital” înseamnă: (a) un serviciu care permite consumatorului crearea, prelucrarea, stocarea sau accesarea datelor în format digital; sau (b) un serviciu care permite schimbul de date în format digital încărcate sau create de consumator sau de alți utilizatori ai serviciului respectiv, sau orice altă interacțiune cu aceste date;

În considerentul 19 din DCD se explică faptul că „pentru a ține seama de evoluțiile tehnologice rapide și pentru a menține valabilitatea în timp a noțiunii de conținut digital sau de serviciu digital, prezenta directivă ar trebui să acopere, printre altele, software-ul, aplicațiile, fișierele video, fișierele audio, fișierele de muzică, jocurile digitale, cărțile electronice sau alte publicații electronice și, de asemenea, serviciile digitale […] inclusiv software-ul sub formă de servicii, cum ar fi partajarea materialelor video și audio și alte tipuri de găzduire de fișiere, procesarea de text sau jocurile oferite în mediul de tip cloud și platformele de comunicare socială”. Ar trebui remarcat faptul că, în timp ce al doilea set de exemple vizează în mod clar categoria serviciilor digitale, calificarea primului set de exemple drept conținut digital sau servicii digitale depinde de modul de transmisie sau de acces, precum și de alte caracteristici ale modelului de afaceri.

Considerentul 30 din Directiva (UE) 2019/2161 oferă orientări suplimentare pentru a face distincția între contractele de furnizare de conținut digital online și contractele de prestări de servicii digitale. În special, „[c]âteva exemple de servicii digitale sunt serviciile de partajare a materialelor video și audio și alte servicii de găzduire de fișiere, de procesare de texte sau jocuri oferite în cloud, serviciile de stocare în cloud și de webmail, platformele de comunicare socială și aplicațiile cloud”. În schimb, „[n]umeroase contracte de furnizare de conținut digital [online] […] se caracterizează printr-un singur act de furnizare către consumator a unui anumit element sau a unor anumite elemente de conținut digital, de exemplu anumite fișiere muzicale sau video”.

În consecință, serviciile digitale sunt, de exemplu:

— abonamente la servicii online de stocare a fotografiilor create de consumator, la rețele de socializare sau servicii online de telefonie de voce/video;

— abonamente la servicii online de prognoză meteo sau trafic;

— abonamentele la jurnalele/buletinele informative online [a se vedea, de asemenea, exceptarea de la dreptul de retragere prevăzută la articolul 16 primul paragraf litera (j) care se aplică furnizării de ziare, dar nu și abonamentelor la ziare].

În considerentul 30 din Directiva (UE) 2019/2161 se recunoaște faptul că poate fi totuși dificil să se facă distincția între anumite tipuri de conținut digital online și servicii digitale. Prin urmare, „[î]n cazul în care există îndoieli cu privire la natura contractului, în sensul de contract de servicii sau contract de furnizare de conținut digital care nu este livrat pe un suport material, ar trebui să se aplice normele privind dreptul de retragere aplicabile în cazul serviciilor”.

Distincția dintre contractele de furnizare de conținut digital online și contractele de prestări de servicii digitale este importantă din punctul de vedere al regimurilor diferite privind dreptul de retragere. Normele privind dreptul de retragere pentru contractele de prestări de servicii permit efectiv consumatorului să testeze serviciul și să decidă, în cursul perioadei de 14 zile de la ziua care urmează datei de încheiere a contractului, dacă îl păstrează sau nu.

În schimb, în temeiul articolului 16 primul paragraf litera (m), nu există niciun drept de retragere în cazul furnizării de conținut digital online, sub rezerva mai multor condiții. În conformitate cu modificările introduse prin Directiva (UE) 2019/2161, aceste condiții constau în faptul că executarea a început cu acordul prealabil expres al consumatorului și după ce acesta a confirmat că a luat cunoștință de faptul că își va pierde dreptul de retragere și comerciantul a furnizat confirmarea contractului încheiat (a se vedea, de asemenea, secțiunea 5.7).

În cauza C-641/19 PE Digital, Curtea a clarificat faptul că excepția de la dreptul de retragere prevăzută la articolul 16 litera (m) din DDC aplicabilă contractelor de furnizare de conținut digital ar trebui interpretată în mod strict (22). Cauza a avut ca obiect retragerea dintr-un contract de aderare „premium” pentru un site internet de întâlniri, dar numai după ce consumatorul a efectuat un test de personalitate care a oferit o selecție de recomandări de parteneri pe baza unui algoritm brevetat.

Curtea a precizat că articolul 16 litera (m) coroborat cu articolul 2 alineatul (11) din DDC trebuie interpretat în sensul că întocmirea unui astfel de raport de evaluare a personalității nu constituie furnizare de „conținut digital”. Curtea a observat, de asemenea, la un nivel mai general, că, în lumina considerentului 19 din directivă, un serviciu care permite consumatorului să creeze, să prelucreze sau să stocheze date în formă digitală ori să aibă acces la acestea și care permite distribuirea sau orice altă interacțiune cu date în formă digitală care sunt încărcate sau create de consumator sau de alți utilizatori ai serviciului menționat, nu poate fi considerat, ca atare, drept furnizare de „conținut digital” în sensul articolului 16 litera (m) (23).

De exemplu, furnizarea de jocuri video poate implica atât contracte de furnizare de conținut digital online, cât și contracte de prestări de servicii digitale. Jocurile care pot fi descărcate s-ar încadra în mod normal la categoria „conținut digital online” atunci când utilizarea lor nu depinde de implicarea continuă a furnizorului de jocuri. În schimb, jocurile online furnizate într-un mediu cloud s-ar încadra la categoria „servicii digitale”.

Microtranzacțiile din cadrul jocurilor (achiziții în cadrul aplicațiilor) care îmbunătățesc experiența de joc a utilizatorului respectiv, cum ar fi articole virtuale, s-ar încadra în mod normal la categoria „contracte de furnizare de conținut digital online”. De asemenea, achizițiile din cadrul aplicațiilor de conținut care ar putea fi utilizat în afara jocului (de exemplu, o înregistrare a sesiunii de joc care poate fi descărcată sau distribuită pe o platformă de distribuire a materialelor video) ar constitui în mod normal un contract de furnizare de conținut digital online. În schimb, achiziționarea de conținut „premium” care extinde mediul jocurilor online ar reprezenta un serviciu digital nou care îl completează pe cel inițial.

1.6. Contractele contra cost și contractele în temeiul cărora consumatorul furnizează date cu caracter personal

Articolul 3 din DDC care definește domeniul de aplicare al directivei, a fost modificat prin Directiva (UE) 2019/2161. Alineatul (1) modificat se referă la „plata prețului” drept condiție pentru aplicarea directivei.

În același timp, a fost adăugat alineatul (1a) care extinde domeniul de aplicare al directivei la contractele de furnizare de conținut digital online și la contractele de prestări de servicii digitale în temeiul cărora consumatorul furnizează comerciantului date cu caracter personal (sub rezerva unor excepții).

Articolul 3 (1) Prezenta directivă se aplică , conform condițiilor și în limitele stabilite în dispozițiile sale, oricărui contract încheiat între un comerciant și un consumator, prin care consumatorul plătește sau se angajează la plata prețului . Directiva se aplică contractelor de furnizare a apei, gazelor, energiei electrice sau încălzirii centralizate, inclusiv de către furnizorii publici, în măsura în care aceste utilități sunt furnizate pe bază contractuală. (1a) Prezenta directivă se aplică, de asemenea, în cazul în care comerciantul furnizează sau se angajează să furnizeze consumatorului conținut digital care nu este livrat pe un suport material sau un serviciu digital, iar consumatorul furnizează sau se angajează să furnizeze comerciantului date cu caracter personal , cu excepția cazului în care datele cu caracter personal furnizate de consumator sunt prelucrate exclusiv de către comerciant pentru furnizarea conținutului digital care nu este livrat pe un suport material sau a serviciului digital în conformitate cu prezenta directivă, sau pentru a-i permite comerciantului să respecte cerințele legale la care este supus, iar comerciantul nu prelucrează aceste date în niciun alt scop.

1.6.1. Contractele contra cost

Directiva (UE) 2019/2161 a modificat definițiile contractelor de vânzare și de prestări de servicii prevăzute la articolul 2 punctele 5 și 6 din DDC, care nu se mai referă la plata de către consumator a unui „preț”. Cu toate acestea, ținând seama de modificările de la articolul 3, aceste contracte fac în continuare obiectul directivei numai în cazul în care consumatorul trebuie să plătească un preț (cu excepția cazului în care obiectul unui contract de prestări de servicii este un serviciu digital – a se vedea mai jos).

„Plata unui preț” ar trebui înțeleasă în sens larg, incluzând și instrumentele cu o anumită valoare convertibilă sau monetară (chiar dacă poate varia în timp), cum ar fi bonuri valoric (24), ecarduri-cadou, puncte de fidelitate, precum și reprezentarea digitală a valorii (25), cum ar fi bonuri electronice, cupoane electronice și monede virtuale.

Directiva se aplică indiferent de valoarea tranzacției și, prin urmare, intră sub incidența acesteia și serviciile de abonament cu valoare mică (de exemplu, 5 EUR pe lună sau pe an pentru a primi acces la bunuri sau oferte „premium”). Directiva se aplică, de asemenea, contractelor de prestări de servicii digitale care includ o perioadă de probă gratuită și care se transformă automat în contracte plătite după încheierea perioadei de probă (cu excepția cazului în care consumatorul reziliază contractul înainte de încheierea perioadei de probă).

În cazul în care un serviciu digital (sau o versiune limitată a acestuia) este disponibil(ă) gratuit, după care consumatorul poate opta pentru serviciul plătit (integral), se vor încheia două contracte succesive separate. Directiva se va aplica în acest caz contractului plătit, în timp ce aplicabilitatea sa la primul contract pentru versiunea gratuită (limitată) a serviciului digital va depinde de furnizarea de către consumator a datelor cu caracter personal în condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (1a).

Directiva nu se aplică cadourilor sau serviciilor furnizate de comerciant fără plata prețului, mai exact „gratuit” (26).

1.6.2. Contractele în temeiul cărora consumatorul furnizează date cu caracter personal

Directiva se aplică contractelor de furnizare de conținut digital online și contractelor de prestări de servicii digitale în temeiul cărora consumatorul furnizează comerciantului date cu caracter personal (27). În acest sens, DDC urmează aceeași abordare ca Directiva privind conținutul digital (denumită în continuare „DCD”).

— De exemplu, DDC se va aplica contractelor care oferă acces liber la conținut digital online sau la servicii digitale online, iar consumatorul consimte la prelucrarea datelor sale cu caracter personal și în scopuri de marketing.

Cu toate acestea, la fel ca DCD, DDC nu reglementează contractele de furnizare de conținut digital online și contractele de prestări de servicii digitale online în cazul cărora datele cu caracter personal sunt prelucrate numai în scopul executării contractului și al respectării cerințelor legale. Considerentul 34 din Directiva (UE) 2019/2161 clarifică faptul că astfel de cerințe legale pot include, de exemplu, înregistrarea consumatorului în scopuri de securitate și identificare, în cazul în care legislația aplicabilă prevede în mod expres acest lucru.

În plus, astfel cum se explică în considerentul 35 din Directiva (UE) 2019/2161, directiva nu se aplică situațiilor în care consumatorul, fără să fi încheiat un contract cu comerciantul, este expus publicității exclusiv pentru a avea acces la un conținut digital sau la un serviciu digital (28).

Directiva clarifică, de asemenea, faptul că DDC nu se aplică situațiilor în care comerciantul colectează numai metadate, cum ar fi informații referitoare la dispozitivul sau browserul consumatorului („amprentarea unui echipament în rețea” sau „amprentarea browserului”) sau la istoria navigărilor acestuia, cu excepția cazului în care această situație este considerată a fi un contract în temeiul dreptului intern (29).

În cazul în care contractul implică prelucrarea de date cu caracter personal, comerciantul trebuie să respecte obligațiile care îi revin în temeiul legislației privind protecția consumatorilor și – în calitatea sa de operator – și obligațiile care îi revin în temeiul Regulamentului (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului privind protecția datelor (30) („RGPD”). Ambele cadre juridice se aplică în mod simultan și complementar relației dintre întreprinderi și consumatori.

Pentru toate contractele în care consumatorul furnizează date cu caracter personal (indiferent dacă este vorba sau nu de o plată), comerciantul trebuie să informeze consumatorul cu privire la scopurile prelucrării în momentul în care sunt obținute respectivele date cu caracter personal. În plus, operatorul trebuie să demonstreze că prelucrarea datelor cu caracter personal se poate baza pe unul dintre temeiurile juridice prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din RGPD. „Contractul” [articolul 6 alineatul (1) litera (b) din RGPD] reprezintă unul dintre temeiurile juridice autorizate în temeiul regulamentului menționat. Totuși, aceasta este valabilă numai pentru prelucrarea „necesară pentru executarea unui contract”, care este interpretată în mod strict (31).

În consecință, pentru operațiunile de prelucrare care nu sunt necesare pentru executarea contractului, comerciantul trebuie să se bazeze, în plus, pe un alt temei juridic autorizat pentru prelucrare în temeiul RGPD, de exemplu, consimțământul liber și informat al consumatorului [articolul 6 alineatul (1) litera (a)] (32). În conformitate cu RGPD, consimțământul consumatorilor este valabil numai dacă este o manifestare de voință liberă, specifică, informată și lipsită de ambiguitate. În contextul unei relații contractuale, consimțământul poate fi acordat în mod liber numai dacă nu este condiționat de executarea contractului [articolul 7 alineatul (4) din RGPD]. Posibilitatea de retragere a consimțământului fără a fi prejudiciat este, prin urmare, o cerință esențială pentru valabilitatea consimțământului (considerentul 42 din RGPD). După retragerea consimțământului, comerciantul nu mai poate prelucra în mod legal datele cu caracter personal a căror prelucrare s-a bazat pe consimțământul respectiv.

În consecință, pentru operațiunile de prelucrare care nu sunt necesare pentru executarea contractului, operatorul-comerciant trebuie să se asigure că există un alt temei juridic pentru prelucrare în temeiul RGPD. În schimb, „contractul” în sensul DDC cuprinde toate drepturile și obligațiile părților, indiferent de distincția dintre temeiul juridic pentru prelucrarea datelor cu caracter personal în temeiul RGPD.

Identificarea activităților de prelucrare în contextul contractelor cu consumatorii și temeiul juridic corect în temeiul RGPD pot ajuta comerciantul să înțeleagă dacă „contractul” pe care îl încheie cu consumatorul face obiectul DDC. În practică, atunci când comerciantul trebuie să se bazeze pe un consimțământ separat al consumatorului sau pe un alt temei juridic în temeiul RGPD (cu excepția obligației legale) pentru prelucrarea datelor cu caracter personal ale consumatorilor, contractul în contextul căruia se realizează această prelucrare va face obiectul cerințelor prevăzute în DDC.

1.7. Contractele în cazul cărora directiva nu se aplică

Astfel cum s-a explicat în secțiunea anterioară, în conformitate cu modificarea adusă prin Directiva (UE) 2019/2161 articolului 3 din DDC, directiva nu se aplică contractelor în temeiul cărora consumatorul nu plătește un preț sau, în cazul contractelor de furnizare de conținut digital sau de prestări de servicii digitale online, în cazul în care consumatorul nu plătește prețul și nici nu furnizează comerciantului date cu caracter personal.

În plus, la articolul 3 alineatul (3) sunt enumerate categoriile specifice de contracte excluse din domeniul de aplicare al directivei. De exemplu, directiva nu se aplică contractelor referitoare la servicii financiare, inclusiv celor de asigurări și de investiții. Serviciile sociale și de sănătate, jocurile de noroc, dreptul de folosință pe durată limitată și serviciile de vacanță conexe sunt, de asemenea, excluse. Contractele de prestare a unor servicii de transport de pasageri și pachetele de servicii de călătorie (33) sunt, în principiu, excluse, deși se aplică în continuare dispoziții specifice.

În continuare sunt prezentate explicații suplimentare. Ca regula generală, toate excepțiile trebuie să fie interpretate în mod strict (34).

1.7.1. Contractele de închiriere și contractele de construcții

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (e) pentru crearea, dobândirea sau transferul unui bun imobil sau al unor drepturi asupra unui bun imobil; (f) având ca obiect construirea unor clădiri noi, a transformării substanțiale a unor clădiri existente și a închirierii de locuințe în scopuri rezidențiale;

Excepția de la litera (e) vizează categoria generală de bunuri imobile, inclusiv terenuri, în timp ce litera (f) face referire la clădiri.

În timp ce închirierea unor spații în scopuri rezidențiale este exclusă din domeniul de aplicare al directivei, închirierea unor spații în scopuri nerezidențiale este acoperită. Această dispoziție este explicată, de asemenea, în considerentul 26: „[…] Contractele de servicii, în special cele referitoare la construcția unor anexe la clădiri (de exemplu, un garaj sau o verandă), și cele referitoare la repararea și renovarea clădirilor, cu excepția transformărilor substanțiale, ar trebui să fie incluse în sfera de aplicare a prezentei directive, ca și contractele referitoare la serviciile agenților imobiliari și cele referitoare la închirierea unor spații în scopuri nerezidențiale.”

— De exemplu, închirierea unui spațiu de parcare sau a unei săli de petreceri face obiectul directivei.

Ar trebui să se facă o distincție între contractele de construcții și contractele de servicii legate de construcții. În cauza C-208/19 NK, Curtea a observat că excepția prevăzută la articolul 3 alineatul (3) litera (f) nu se aplică unui contract încheiat între un arhitect și un consumator, în temeiul căruia primul trebuie să elaboreze planurile de construire pentru o clădire nouă. Cu toate că planul precede lucrările de construcție, acesta este un proces separat și, în fapt, nu există nicio certitudine că respectiva clădire va fi construită (35).

În plus, în temeiul articolului 2 punctele 3 și 4 și al articolului 16 primul paragraf litera (c), un astfel de contract nu poate fi considerat furnizare de bunuri confecționate după specificațiile prezentate de consumator sau personalizate în mod clar, în sensul acestei din urmă dispoziții. Cu toate că planurile ar putea fi furnizate în formă materială pe suport de hârtie sau sub formă de conținut digital, obiectul contractului este o prestație intelectuală – proiectare arhitecturală, iar furnizarea ulterioară are doar o funcție auxiliară (36).

Urmând logica de mai sus, DDC ar trebui să se aplice acordurilor de servicii care pot fi legate de construcții, dar care constituie un proces separat cu o prestație independentă, cum ar fi contractele încheiate cu geometri, contractele de amenajare interioară, de amenajare a peisajului etc.

1.7.2. Pachetele de servicii de călătorie

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (g) având ca obiect pachetele, astfel cum sunt definite la articolul 3 punctul 2 din Directiva (UE) 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului. Articolul 6 alineatul (7), articolul 8 alineatele (2) și (6) și articolele 19, 21 și 22 din prezenta directivă se aplică mutatis mutandis pachetelor, astfel cum sunt definite la articolul 3 punctul 2 din Directiva (UE) 2015/2302 în legătură cu călătorii astfel cum sunt definiți la articolul 3 punctul 6 din respectiva directivă;

Anumite dispoziții ale directivei se aplică contractelor privind pachetele de servicii de călătorie, astfel cum sunt definite în Directiva (UE) 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului privind pachetele de servicii de călătorie (37), și anume cele privind opțiunea în materie de reglementare a statelor membre în ceea ce privește stabilirea unor cerințe lingvistice cu privire la informațiile contractuale [articolul 6 alineatul (7)]; informațiile pe care comercianții trebuie să le furnizeze consumatorilor în mod direct înainte de încheierea unui contract prin mijloace electronice, inclusiv cu privire la obligația de plată a consumatorului [articolul 8 alineatul (2)]; opțiunea în materie de reglementare a statelor membre în ceea ce privește confirmarea ofertei în cazul contractelor la distanță încheiate prin intermediul telefonului [articolul 8 alineatul (6)]; interdicția în ceea ce privește comisioanele pentru folosirea unor mijloace de plată (articolul 19); interdicția de a utiliza numere de telefon la un tarif mai mare decât cel de bază (articolul 21); și cerința referitoare la consimțământul explicit al consumatorilor cu privire la plățile suplimentare (articolul 22).

Ar trebui remarcat faptul că Directiva privind pachetele de servicii de călătorie reglementează, de asemenea, așa-numitele „servicii de călătorie asociate” (38), care cuprind cel puțin două tipuri diferite de servicii de călătorie achiziționate pentru aceeași călătorie sau vacanță, dar care nu constituie un pachet (în sensul directivei menționate) și rezultă din încheierea unor contracte separate cu furnizori individuali de servicii de călătorie. DDC stabilește cerințele precontractuale în materie de informare și se aplică contractelor individuale de prestări de servicii care includ un serviciu de călătorie asociat, sub rezerva limitărilor prevăzute la articolul 3 alineatul (3) și la articolul 16 primul paragraf litera (l). De exemplu, în ceea ce privește contractele de prestare a unor servicii de transport de pasageri, se vor aplica numai cerințele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) și la articolele 19, 21 și 22 (pentru mai multe informații, a se vedea secțiunea 1.7.5 de mai jos).

1.7.3. Contractele încheiate de un funcționar public

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (i) care, în conformitate cu legislația statelor membre, sunt stabilite de un funcționar public care are obligația legală de a fi independent și imparțial și care trebuie să se asigure, furnizând informații juridice cuprinzătoare, că încheierea contractului survine numai după ce consumatorul a analizat cu atenție aspectele juridice și a luat cunoștință de sfera de aplicare juridică a acestuia;

Directiva nu identifică funcționarii publici menționați în această dispoziție. Cu toate acestea, directiva stabilește criteriile pe care trebuie să le îndeplinească respectivii funcționari astfel încât contractul să iasă din sfera de aplicare a directivei. Această excepție se aplică numai contractelor încheiate de un funcționar public (cum ar fi un notar public) care se supune, în temeiul dreptului intern, tuturor condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (3) litera (i):

— De exemplu excepția nu s-ar aplica unui contract pentru care un funcționar public, care are obligația legală de a fi independent și imparțial, pur și simplu a atestat identitatea părților.

Pentru ca această excepție să fie aplicabilă, nu pare necesar ca dreptul intern să prevadă obligativitatea încheierii contractului în cauză prin intermediul serviciilor unui funcționar public. Excepția ar trebui să se aplice, de asemenea, dacă una sau ambele părți ale contractului solicită în mod voluntar ca un funcționar public să le încheie contractul (39).

1.7.4. Contractele pentru furnizarea de bunuri destinate consumului casnic

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (j) având ca obiect furnizarea alimentelor, băuturilor sau a altor bunuri destinate consumului casnic, livrate fizic de un comerciant care se deplasează frecvent și periodic la locuința, reședința sau locul de muncă al consumatorului;

Această excepție necesită îndeplinirea a două condiții, și anume:

(a) livrarea în mod „frecvent și periodic” de către comerciant a bunurilor și

(b) aceste bunuri să fie destinate „consumului casnic”.

Trimiterea explicită la livrarea la „locul de muncă” al consumatorului din această dispoziție sugerează că nu este necesar ca bunurile să fie efectiv consumate acasă.

1.7.5. Transportul de pasageri

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (k) de prestare a unor servicii de transport de pasageri, cu excepția articolului 8 alineatul (2) și a articolelor 19 și 22;

Directiva (UE) 2019/2161 a modificat această excepție astfel încât articolul 21 privind cerința referitoare la „tariful de bază” pentru comunicațiile prin telefon postcontractuale să se aplice și transportului de pasageri (pentru informații suplimentare, a se vedea secțiunea 9).

În cauza C-583/18 DB Vertrieb, Curtea a statuat că această excepție nu se aplică vânzării de carduri de reducere pentru transport, care, în consecință, intră în domeniul de aplicare al directivei.

Curtea a calificat vânzarea în cauză drept un tip de „contract de servicii” cu un obiect special care nu urmărește în mod direct, ca atare, să permită realizarea unui transport de pasageri. Dimpotrivă, contractul având ca obiect acordarea către consumator a unei reduceri de preț la încheierea ulterioară a unor contracte de transport de pasageri și contractul privind achiziționarea unui titlu de transport de pasageri constituie două contracte distincte din punct de vedere juridic unul de celălalt, astfel încât primul nu poate fi considerat ca fiind un contract legat în mod indisociabil de cel de al doilea. Sub acest aspect, achiziționarea unui card care îi permite titularului său să beneficieze de reduceri de preț la cumpărarea de titluri de transport nu implică în mod necesar încheierea ulterioară a unui contract având ca obiect transportul de pasageri ca atare (40).

1.7.6. Vânzările automatizate

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (l) încheiate prin intermediul automatelor sau incintelor comerciale automatizate;

Această excepție se aplică contractelor încheiate în prezența fizică a consumatorului și în locul în care bunul sau serviciul este vândut/prestat prin intermediul unor mijloace automate, cum ar fi automate, stații automate de alimentare cu combustibil sau spații de parcare.

1.7.7. Anumite contracte privind comunicațiile electronice

Articolul 3 (3) Prezenta directivă nu se aplică contractelor: (m) încheiate cu operatorii de telecomunicații prin telefoane publice cu plată, pentru utilizarea acestora, sau încheiate pentru utilizarea unei conexiuni unice prin telefon, Internet sau fax stabilite de un consumator.

Această dispoziție exclude două tipuri de contracte din domeniul de aplicare al directivei.

Primul tip menționat în DDC este reprezentat de contractele încheiate cu furnizori de servicii de comunicații electronice prin telefoane publice cu plată pentru utilizarea acestora. Termenul „post telefonic public cu plată” se referă la un post telefonic pus la dispoziția publicului general și pentru utilizarea căruia mijloacele de plată pot fi monezi și/sau cărți de credit/debit și/sau cartele preplătite, inclusiv cartele de utilizare prin coduri de acces (41).

— Întrucât această excepție se aplică contractelor încheiate „prin” posturi telefonice publice cu plată, aceasta ar trebui să acopere cazurile în care contractul este încheiat, de exemplu, prin introducerea de monede sau prin trecerea unui card de credit în postul telefonic public cu plată, pentru a efectua un apel vocal sau pentru a avea acces la un anuar telefonic sau la un alt serviciu de referință, oferit de același operator;

— Excepția nu ar trebui să se aplice contractelor încheiate cu operatorii telefoanelor publice, de exemplu, prin achiziționarea prealabilă a unei cartele de apeluri preplătite.

A doua parte a articolului 3 alineatul (3) litera (m) privind contractele încheiate pentru utilizarea „unei conexiuni unice” stabilite de consumator are o sferă de aplicare mai largă. Spre deosebire de contractele de utilizare a posturilor telefonice publice cu plată, nu este specificată nicio parte la acest tip de contract, ceea ce sugerează că nu numai contractele cu furnizorii de servicii de comunicații electronice sunt acoperite. În plus, nu există nicio specificație privind scopul sau conținutul acestui tip de contract.

Prin urmare, această excepție acoperă, de exemplu:

— Un contract de utilizare a unui „punct de acces fără fir (WAP)” pentru o singură sesiune de internet.

În schimb, excepția nu ar trebui să se aplice contractelor de servicii de comunicații electronice (42) care acoperă o anumită perioadă și/sau un anumit volum de utilizare, de exemplu:

— Contractele încheiate prin achiziționarea în prealabil a unei cartele SIM preplătite pentru servicii mobile sau a unui cod de acces pentru utilizare multiplă sau servicii de acces Wi-Fi pe termen lung.

Această excepție se aplică și contractelor încheiate cu furnizorii de servicii cu tarife majorate (STM), și anume servicii plătite prin factura de telefonie a consumatorului (43) în cazul în care contractul este încheiat și executat pe deplin în mod simultan prin apelul unic efectuat sau un SMS trimis de consumator la numărul STM, de exemplu:

— Un apel efectuat pentru aflarea numerelor din anuarul telefonic sau pentru televoting în cadrul unui spectacol.

În schimb, DDC se aplică contractelor în cazul cărora apelul de voce sau SMS-ul către un număr STM este un mijloc de încheiere și de plată a unui contract, care este executat ulterior:

— De exemplu, contractele încheiate prin intermediul unui SMS trimis unui furnizor de servicii de parcare.

În aceste cazuri, comerciantul trebuie să informeze consumatorul cu privire la costul apelului vocal sau al SMS-ului către numărul STM, întrucât acest cost va constitui „prețul” contractului în cauză, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (e). În plus, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (f) din directivă, în vederea încheierii unui contract, sunt necesare informații cu privire la costul aferent mijloacelor de comunicare la distanță care depășesc „tariful de bază”. Interpretarea noțiunii de „tarif de bază” este abordată în continuare în secțiunea 8.

Faptul că directiva nu se aplică anumitor contracte care implică STM în temeiul articolului 3 alineatul (3) litera (m) nu înseamnă că acestea nu se supun normelor de protecție a consumatorilor. Cadrul de reglementare al UE pentru comunicațiile electronice, în special Codul european al comunicațiilor electronice [Directiva (UE) 2018/1972 a Parlamentului European și a Consiliului (44)], permite statelor membre și autorităților naționale de reglementare competente să adopte măsuri specifice pentru protecția consumatorilor în ceea ce privește STM. Prin urmare, o serie de state membre au pus în aplicare măsuri de siguranță suplimentare în acest domeniu, inclusiv, de exemplu, limite de consum, o obligație de anunțare a prețului la începutul apelului etc.

1.8. Posibilă exceptare a contractelor cu valoare scăzută negociate în afara spațiilor comerciale

Articolul 3 alineatul (4) permite statelor membre să nu aplice directiva în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale pentru care plata de efectuat de către consumator nu depășește 50 EUR sau o valoare inferioară definită în dreptul intern. Dacă un stat membru alege să utilizeze această opțiune de reglementare, există riscul ca directiva să fie eludată de comercianții care pot decide să împartă în mod artificial un singur contract peste limita stabilită în mai multe contracte. Astfel cum se explică în considerentul 28: „[…] În cazul în care consumatorul încheie în același timp două sau mai multe contracte care au obiecte conexe, costul total ar trebui avut în vedere la aplicarea respectivului prag”. Acest principiu s-ar aplica:

— De exemplu, vânzării fiecărei cărți dintr-o trilogie în temeiul a trei contracte separate sau vânzării unei perechi de cercei în temeiul a două contracte separate în același timp.

În cazul contractelor pe termen lung (abonamente), suma relevantă pentru aplicarea acestei excepții este suma totală pe care consumatorul se angajează să o plătească la încheierea contractului, și anume valoarea totală a ratelor sau a comisioanelor lunare pe parcursul perioadei contractuale convenite, inclusiv orice perioadă „gratuită”.

1.9. Normele privind licitațiile publice

Directiva se aplică licitațiilor, care se supun normelor specifice privind „licitația publică” definită la articolul 2 alineatul (13) ca „metoda de vânzare prin care comerciantul oferă bunuri sau servicii consumatorilor, care participă sau au posibilitatea de a participa în persoană la licitație, prin intermediul unei proceduri de licitare transparentă, concurențială, condusă de un adjudecător și în care ofertantul câștigător este obligat să achiziționeze bunurile sau serviciile”.

Pentru licitațiile publice, articolul 6 alineatul (3) face posibilă înlocuirea informațiilor privind identitatea, datele de contact și adresa geografică la care este stabilit și spațiile comerciale ale comerciantului care vinde bunurile sau serviciile cu cele ale adjudecătorului. În plus, nu există niciun drept de retragere din contractele încheiate în cadrul unei licitații publice în temeiul excepției prevăzute la articolul 16 primul paragraf litera (k).

O licitație publică ar trebui să le ofere consumatorilor posibilitatea de a participa în persoană, chiar dacă este posibilă prezentarea ofertelor online sau prin telefon. În schimb, licitațiile online fără posibilitatea de a participa în persoană nu ar trebui considerate licitații publice.

În considerentul 24 se menționează că „[…] utilizarea platformelor online aflate la dispoziția consumatorilor și a comercianților în vederea desfășurării unei licitații nu ar trebui să fie considerată o licitație publică în sensul prezentei directive.” Prin urmare, licitațiile online ar trebui să facă în totalitate obiectul directivei în ceea ce privește, de exemplu, informațiile precontractuale care trebuie furnizate înaintea creării obligativității pentru consumator în temeiul contractului (ofertei) și dreptul de retragere.

— Un exemplu de limitare a excepției de mai sus este o platformă online care oferă spre vânzare consumatorilor diverse produse, cum ar fi piese pentru vehicule, aparate de mici dimensiuni, unelte, produse electronice și mobilier. Chiar dacă tranzacțiile pot fi încheiate sub forma unei licitații în care prețul de vânzare al bunurilor este stabilit pe baza ofertelor prezentate în plus față de un preț inițial, acestea nu sunt calificate drept „licitații publice”. Astfel, consumatorii și-ar păstra dreptul de a retrage o ofertă odată ce aceasta a fost făcută în condițiile prevăzute în DDC.

2. Contractele negociate în afara spațiilor comerciale

2.1. Contractele încheiate în afara spațiilor comerciale ale comerciantului

Contractele negociate în afara spațiilor comerciale sunt definite la articolul 2 punctul 8, după cum urmează:

Articolul 2 8. „contract negociat în afara spațiului comercial” înseamnă orice contract dintre un comerciant și un consumator: (a) încheiat în prezența fizică simultană a comerciantului și a consumatorului, într-un loc care nu este spațiul comercial al comerciantului; (b) pentru care consumatorului i s-a făcut o ofertă în aceleași circumstanțe ca cele menționate la litera (a); […]

Spațiul comercial este definit la articolul 2 punctul 9, după cum urmează:

Articolul 2 9. „spațiu comercial” înseamnă: (a) orice unitate imobilă de vânzare cu amănuntul, în care comerciantul își desfășoară activitatea în permanență; sau (b) orice unitate mobilă de vânzare cu amănuntul, în care comerciantul își desfășoară activitatea în mod obișnuit;

Considerentul 22 oferă mai multe exemple de ceea ce ar trebui să fie considerat „spațiu comercial”. Pe de o parte, noțiunea ar acoperi „magazine, tarabe sau camioane, precum și tarabele din piețe și standurile din târguri, care sunt utilizate de comerciant drept loc permanent sau obișnuit de desfășurare a activității comerciale”.

În mod similar, spațiile pentru vânzarea cu amănuntul unde comerciantul își desfășoară activitatea în mod sezonier, de exemplu în timpul sezonului turistic într-o stațiune de schi sau pe litoral, ar trebui considerate spații comerciale întrucât comerciantul își desfășoară activitatea sa în spațiile respective în mod obișnuit.

Pe de altă parte, spațiile accesibile publicului precum străzile, mallurile, plajele, infrastructurile sportive și transportul public, pe care comerciantul le utilizează în mod excepțional pentru activitățile sale comerciale, nu sunt spații comerciale. De asemenea, locuințele particulare și locurile de muncă (ale consumatorilor) nu ar trebui considerate spații comerciale.

Contractele încheiate în timpul unei vizite a comerciantului la domiciliul sau la locul de muncă al consumatorului sunt contracte negociate în afara spațiilor comerciale, indiferent dacă vizita a fost sau nu a fost solicitată de consumator. Un astfel de contract negociat în afara spațiului comercial poate fi precedat de etape pregătitoare:

— De exemplu, o vizită a reprezentantului comerciantului (tehnician) la domiciliul consumatorului pentru a vinde și a instala în același timp un echipament sau un dispozitiv va fi considerată un contract de prestări de servicii negociat în afara spațiului comercial, indiferent dacă consumatorul a solicitat (rezervat) în prealabil o astfel de vizită după o vizită în persoană la magazinul comerciantului.

— În schimb, în cazul în care contractul a fost încheiat efectiv în timpul vizitei consumatorului la magazin sau prin mijloace de comunicare la distanță, vizita ulterioară a tehnicianului pentru instalarea echipamentelor necesare la domiciliul consumatorului nu ar schimba calificarea contractului în contract negociat în afara spațiului comercial.

În cauza C-485/17 Verbraucherzentrale Berlin (45), Curtea a confirmat faptul că expresia „în mod obișnuit”, în sensul articolului 2 punctul 9 litera (b) trebuie înțeleasă ca făcând trimitere la „caracterul normal al exercitării”, în unitatea respectivă, a activității în cauză. Aplicarea acestui concept necesită o evaluare de la caz la caz, luând în considerare, în special, tipul de bunuri sau de servicii vândute și practica comercială a comerciantului respectiv.

Mai precis, Curtea a abordat situația unui stand deținut de un comerciant în cadrul unui târg comercial, în care acesta își desfășoară activitatea câteva zile pe an. Curtea a statuat că un astfel de stand este un „spațiu comercial”, dacă, în lumina ansamblului împrejurărilor de fapt în care se înscriu aceste activități și în special a aparenței acestui stand și a informațiilor furnizate în spațiile târgului propriu-zis, un consumator normal informat și suficient de atent și de avizat putea în mod rezonabil să se aștepte ca acest comerciant să își desfășoare acolo activitățile și să îl abordeze în vederea încheierii unui contract (46).

În plus, Curtea a recunoscut relevanța în continuare a concluziilor sale anterioare în cauza C-423/97 Travel-Vac, S.L. cu privire la interpretarea fostei Directive 85/577/CEE a Consiliului. În respectiva hotărâre, Curtea a statuat în mod expres că:

„Referitor la chestiunea încheierii contractului în afara spațiilor comerciale ale comerciantului, trebuie remarcat că această noțiune face trimitere la spațiile în care comerciantul își desfășoară în mod obișnuit activitatea și care sunt identificate în mod clar ca spații comerciale destinate publicului.” (47).

În consecință, în cazul în care comerciantul utilizează spații comerciale pentru vânzarea de bunuri și de servicii care nu sunt „utilizate în mod normal” în acest scop și care nu sunt identificate în mod clar ca spații comerciale pentru vânzarea către public, contractele încheiate cu consumatorii ar putea fi contracte negociate în afara spațiilor comerciale.

— De exemplu, vânzarea de bunuri în timpul evenimentelor (convenții, seminarii, petreceri etc.) organizate în restaurante, cafenele sau hoteluri închiriate în scopul desfășurării evenimentului respectiv ar putea fi considerată un contract negociat în afara spațiului comercial.

Calificarea unui contract drept contract negociat în afara spațiului comercial depinde de circumstanțele încheierii contractului. Un comerciant va fi conștient de natura activității sale și ar trebui să acționeze în conformitate cu normele care guvernează fie contratele negociate în spațiile comerciale, fie contratele negociate în afara spațiilor comerciale. Orice litigiu privind, de exemplu, aplicabilitatea dreptului de retragere deoarece contactul ar fi trebuit considerat un contract negociat în afara spațiului comercial, va trebui să fie evaluat de la caz la caz.

2.2. Contractele încheiate după abordarea consumatorului în afara spațiului comercial

Articolul 2 8. „contract negociat în afara spațiului comercial” înseamnă orice contract dintre un comerciant și un consumator: […] (c) încheiat în spațiile comerciale ale comerciantului sau prin orice mijloace de comunicare la distanță, imediat după ce consumatorul a fost abordat în mod personal și individual, într-un loc care nu este spațiul comercial al comerciantului, în prezența fizică simultană a acestuia și a consumatorului; sau […]”

Articolul 2 punctul 8 litera (c) prevede un alt exemplu de contracte negociate în afara spațiilor comerciale. Termenii „abordat în mod personal și individual” din această dispoziție ar trebui să se aplice ofertelor și comunicărilor comerciale similare (indiferent de calificarea lor juridică) care sunt formalizate într-un contract imediat după aceea, în spațiile comerciale ale comerciantului sau prin orice mijloc de comunicare la distanță.

Pentru ca această dispoziție să se aplice, oferta comerciantului ar trebui să abordeze un anumit consumator, de exemplu:

— Reprezentantul comerciantului abordează respectivul consumator pe stradă cu o ofertă de abonament la o revistă lunară și contractul este semnat imediat în spațiile comerciale ale comerciantului din apropiere.

— În schimb, simpla distribuție a broșurilor promoționale pe stradă în apropierea spațiilor comerciale ale comerciantului fără vizarea consumatorilor individuali nu va conta ca o abordare „în mod personal și individual” a consumatorului în sensul prezentei dispoziții.

În plus, pentru ca această dispoziție să se aplice, contractul ar trebui încheiat imediat. Contractul nu va fi încheiat imediat dacă consumatorul părăsește spațiile comerciantului după ce a fost invitat la acesta și se întoarce din proprie inițiativă mai târziu, de exemplu, în ziua următoare după analizarea ofertei.

În cauza C-465/19 B & L Elektrogeräte GmbH Curtea a statuat că aleea comună diferitelor standuri existente în pavilionul de expoziție, în care se află standul comerciantului (care a fost recunoscut drept „spațiu comercial”), nu poate fi considerată ca fiind un „spațiu comercial”, în măsura în care această alee permitea accesul la ansamblul standurilor comercianților existente în acest pavilion. Prin urmare, în cazul în care un comerciant se adresează unui client într-un astfel de spațiu comun al târgului, în urma căruia se încheie un contract într-un stand al comerciantului imediat după aceea, acesta este un „contract negociat în afara spațiului comercial” în sensul articolului 2 punctul 8 din DDC (48).

2.3. Contractele încheiate în cursul unei deplasări organizate de comerciant

Articolul 2 8. „contract negociat în afara spațiului comercial” înseamnă orice contract dintre un comerciant și un consumator: […] (d) încheiat în cursul unei deplasări organizate de comerciant cu scopul sau efectul de a promova și a vinde consumatorului bunuri sau servicii;

Articolul 2 punctul 8 litera (d) din directivă definește contractele negociate în afara spațiilor comerciale drept contracte încheiate în cursul unei deplasări organizate de comerciant, indiferent dacă astfel de contracte sunt încheiate în afara sau în spațiile comerciale ale comerciantului.

În plus, directiva precizează că acoperă ambele deplasări cu „scopul” și „efectul” de promovare și de vânzare de produse consumatorului, și anume, nu ar trebui să conteze dacă consumatorul este informat înainte despre intenția de vânzare a produselor în timpul deplasării.

Noțiunea de „deplasare” include călătoriile care implică vizitarea obiectivelor turistice sau alte activități recreative sau deplasări în locuri precum restaurante, cafenele sau hoteluri în care se organizează un eveniment de vânzare în afara spațiului comercial. În aplicarea acestei noțiuni, nu ar trebui să conteze dacă comerciantul care vinde produsele în timpul unei deplasări organizează el însuși transportul sau a făcut aranjamente cu o societate de transport:

— De exemplu, dacă un comerciant a făcut aranjamente cu organizatorul deplasării pentru a se asigura că, în timpul deplasării lor, turiștii sunt aduși, de asemenea, în magazinul său, contractele încheiate în magazin este posibil să fie contracte negociate în afara spațiilor comerciale, în ciuda faptului că magazinul în cauză este spațiul comercial al comerciantului.

— În schimb, un serviciu de transport cu autobuzul de tip navetă organizat de un centru comercial cu scopul unic de a duce potențialii cumpărători la centrul comercial este doar auxiliar scopului principal al activității (și anume vânzarea de bunuri și de servicii) și nu ar trebui considerat o „deplasare” în sensul articolului 2 punctul 8.

3. Informații destinate consumatorilor

3.1. Cerințe generale

3.1.1. Introducere

Cerințele precontractuale în materie de informare sunt stabilite la articolele 5-8 din directivă. Acestea sunt definite separat pentru contractele negociate în spațiile comerciale la articolul 5 alineatul (1) și pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale sau la distanță la articolul 6 alineatul (1). Cerințele pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale sau la distanță sunt mai amănunțite și se bazează pe cele prevăzute pentru contractele negociate în spațiile comerciale. Cerințele suplimentare de informare specifice pentru contractele încheiate pe piețele online sunt prevăzute la articolul 6a, care a fost adăugat la DDC prin Directiva (UE) 2019/2161.

Cerințele în materie de informare cu privire la dreptul de retragere prevăzut la articolul 6 alineatul (1) literele (h)-(k) sunt abordate separat în secțiunea 5.

3.1.2. Claritatea informațiilor și legătura cu DPCN

Articolul 7 din DPCN interzice omisiunile înșelătoare, și anume practicile comerciale care omit sau furnizează într-o manieră neclară, neinteligibilă, ambiguă sau nepotrivită „o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză”, în cazul în care astfel de practici determină consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat-o în alte împrejurări. Articolul 7 alineatul (4) stabilește cerințe în materie de informare cu privire la „invitația de a cumpăra”, care reprezintă o comunicare comercială care include informații cu privire la caracteristicile și prețul produsului, acoperind, prin urmare, și etapa precontractuală a tranzacției.

DDC reglementează etapa precontractuală într-un mod mai detaliat decât DPCN. Articolele 5 și 6 din DDC acoperă toate cerințele în materie de informare prevăzute la articolul 7 alineatul (4) din DPCN (49). Prin urmare, atunci când furnizează informații precontractuale în conformitate cu DDC, comerciantul va respecta, de asemenea, cerințele specifice de informare în ceea ce privește invitația de a cumpăra în temeiul articolului 7 alineatul (4) din DPCN. Această dispoziție nu aduce atingere aplicării altor cerințe în materie de transparență și de echitate în temeiul DPCN.

Atât articolul 5 alineatul (1), cât și articolul 6 alineatul (1) impun ca informațiile să fie furnizate „în mod clar și inteligibil”. În considerentul 34 se menționează că, atunci când furnizează informațiile precontractuale, „[…] comerciantul ar trebui să țină seama de nevoile specifice ale consumatorilor care prezintă o vulnerabilitate deosebită ca urmare a infirmității psihice, fizice sau psihologice a acestora, a vârstei sau a credulității lor, într-un mod pe care comerciantul l-ar putea prevedea în mod rezonabil. Cu toate acestea, faptul că se ține seama de astfel de nevoi specifice nu ar trebui să ducă la niveluri diferite de protecție a consumatorului”.

În plus, în conformitate cu normele generale de la articolul 7 alineatul (2) din DPCN, comercianții trebuie să se asigure că informațiile sunt furnizate într-o manieră inteligibilă și potrivită, și anume că metoda și momentul în care sunt furnizate informațiile precontractuale relevante trebuie să permită consumatorului mediu să ia o decizie comercială în cunoștință de cauză.

Pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale, articolul 7 alineatul (1) din DDC prevede, în plus, ca informațiile precontractuale să fie „lizibile și redactate într-un limbaj simplu și inteligibil”, iar pentru contractele la distanță, articolul 8 alineatul (1) din DDC prevede ca informațiile să fie puse la dispoziția consumatorului „într-un mod adecvat mijlocului de comunicare la distanță utilizat, folosind un limbaj simplu și inteligibil. În măsura în care respectiva informație este prezentată pe un suport durabil, aceasta este lizibilă”.

Nu este suficient să se furnizeze informațiile precontractuale obligatorii doar ca parte a clauzelor și condițiilor generale pe care consumatorul ar putea fi nevoit să le accepte înainte de a trece la procesul de tranzacție (50). Cerința de a furniza informații într-un „mod clar și inteligibil” înseamnă că elementele individuale ale informațiilor obligatorii trebuie aduse la cunoștința consumatorului.

În contextul online, comercianții trebuie să se asigure că informațiile obligatorii pot fi accesate cu ușurință de către consumatori și sunt furnizate acestora într-un mod inteligibil. Din cauza volumului lor, este posibil ca informațiile obligatorii pentru consumatori să nu poată fi furnizate într-un mod „clar și inteligibil” pe o singură pagină. Ar trebui evitate paginile excesiv de lungi, în care consumatorii ar trebui să ruleze foarte mult pentru a citi întregul conținut.

În schimb, diferitele elemente ale informațiilor precontractuale ar trebui furnizate atunci când prezintă cea mai mare relevanță în cursul procesului de încheiere a contractului, pe măsură ce consumatorul trece de la o pagină a interfeței online la alta. Dacă este necesar, informațiile privind subiecte specifice ar trebui să fie stratificate, cu un indicator proeminent pe prima pagină care să direcționeze către pagina conectată care oferă toate detaliile privind subiectul corespunzător (51).

Cerințele suplimentare de prezentare pentru contractele la distanță încheiate prin mijloace electronice sunt prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din directivă, astfel cum sunt menționate în continuare în secțiunea 4.2.4.

3.1.3. Informații „care reies în mod evident din context”

Pentru contractele negociate în spațiile comerciale, articolul 5 permite comercianților să nu furnizeze informații care „reies în mod evident din context”.

Noțiunea de „informații care reies deja din context” este folosită, de asemenea, la articolul 7 alineatul (2) din DPCN (52). De exemplu, adresa geografică și identitatea comerciantului ar putea fi considerate „evidente sau care reies deja din context”, întrucât se presupune că consumatorii știu în mod normal adresa unui magazin sau a unui restaurant în care se află.

3.1.4. Cerințe în materie de informare prevăzute în alte acte legislative ale UE

Directiva are un caracter transversal. Aceasta completează normele de protecție a consumatorilor specifice produselor și sectoarelor, în special în ceea ce privește cerințele în materie de informare.

În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) (53), DDC nu afectează aplicarea cerințelor în materie de informare prevăzute în alte acte legislative sectoriale ale UE. Printre acestea se numără Regulamentul (UE) 2016/679 privind protecția datelor și Directiva 2002/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului asupra confidențialității și comunicațiilor electronice (54), care sunt relevante în special în domeniul vânzărilor online în ceea ce privește aspecte precum informarea cu privire la prelucrarea datelor și consimțământul persoanelor vizate pentru prelucrarea datelor lor cu caracter personal, atunci când este necesar.

În plus, cerințele de informare suplimentare pentru serviciile de comunicații electronice sunt prevăzute în Codul european al comunicațiilor electronice [„CECE”, Directiva (UE) 2018/1972] și în Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2019/2243 al Comisiei (55) privind modelul fișei de sinteză a contractului.

La articolul 102 alineatul (1) din CECE se precizează informațiile menționate la articolele 5 și 6 din DDC și în anexa VIII la CECE, pe care furnizorii de servicii de comunicații electronice destinate publicului ar trebui să le furnizeze înainte ca un consumator să își asume obligații în temeiul unui contract sau al oricărei oferte corespunzătoare. Furnizorii de comunicații electronice accesibile publicului sunt, de asemenea, obligați să pună la dispoziția consumatorilor o fișă de sinteză concisă și ușor de citit a contractului [articolul 102 alineatul (3) din CECE și Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2019/2243]. Cu toate acestea, simpla furnizare a fișei de sinteză a contractului nu îndeplinește pe deplin toate obligațiile în materie de informații precontractuale, astfel cum se prevede la articolul 102 alineatul (1) și în anexa VIII la CECE.

Cerințele de informare suplimentare sunt prevăzute, de asemenea, în Directiva 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului privind serviciile mass-media audiovizuale (56), în Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului (57) privind energia electrică, în Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului (58) privind gazele naturale etc. (59).

Articolul 6 alineatul (8) din DDC abordează în mod specific relația dintre cerințele în materie de informare prevăzute în această directivă și cele prevăzute în Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind serviciile (60) și în Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind comerțul electronic (61) . În primul rând, se precizează că cerințele în materie de informare prevăzute în aceste trei instrumente sunt complementare. În al doilea rând, se clarifică faptul că dacă o dispoziție din aceste două directive cu privire la „conținutul și modul în care trebuie furnizate informațiile” contravine unei dispoziții din prezenta DDC, prevalează dispozițiile celei din urmă (62).

3.1.5. Impunerea unor cerințe de informare suplimentare

Conform articolului 4 din DDC: „Dacă nu se prevede altfel în prezenta directivă, statele membre nu pot menține sau introduce în legislația lor internă dispoziții diferite de cele stabilite în prezenta directivă, inclusiv dispoziții mai mult sau mai puțin stricte, pentru a asigura un nivel diferit de protecție a consumatorilor”.

Una dintre derogările de la această cerință de armonizare deplină este articolul 5 alineatul (4) care permite statelor membre să adopte sau să mențină cerințe precontractuale suplimentare în materie de informare pentru contractele negociate în spațiile comerciale.

Deși cerințele în materie de informare pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale și contractele la distanță sunt, în principiu, exhaustive, în același timp, în conformitate cu articolul 6 alineatul (8) și cu considerentul 12 din directivă, statele membre pot impune cerințe de informare suplimentare în conformitate cu Directiva 2006/123/CE privind serviciile și cu Directiva 2000/31/CE privind comerțul electronic.

Dispoziția din Directiva privind comerțul electronic, relevantă în această privință, este articolul 5, care impune statelor membre să se asigure că furnizorul de servicii face posibil un acces ușor, direct și permanent al destinatarilor serviciului și al autorităților competente cel puțin la informații prevăzute la respectivul articol. Articolul 10 din Directiva privind comerțul electronic stabilește cerințe de informare suplimentare cu privire la procedura de încheiere a contractului.

În ceea ce privește Directiva privind serviciile, articolul 22 alineatele (1)-(4) din aceasta prevede cerințe specifice cu privire la informațiile pe care prestatorii trebuie să le pună la dispoziția beneficiarilor serviciilor, precum și cerințe privind comunicarea clară, lipsită de ambiguitate și în timp util a informațiilor respective. Articolul 22 alineatul (5) prevede, de asemenea, că cerințele de informare „nu împiedică statele membre să impună cerințe de informare suplimentare aplicabile prestatorilor stabiliți pe teritoriile acestora”.

Impunerea unor cerințe de informare suplimentare în conformitate cu articolul 6 alineatul (8) din DDC este una dintre opțiunile normative cu privire la care statele membre trebuie să informeze Comisia în conformitate cu articolul 29. Comisia publică aceste informații online (63).

3.1.6. Derogare pentru tranzacțiile „de la o zi la alta”

Articolul 5 alineatul (3) permite statelor membre să nu aplice cerințele precontractuale în materie de informare prevăzute la articolul 5 alineatul (1) contractelor negociate în spațiile comerciale „care implică tranzacții de la o zi la alta și care sunt puse în execuție imediat, în momentul în care sunt încheiate.”

Prin natura lor, este probabil ca aceste tranzacții să fie pentru articole cu costuri reduse. Un exemplu evident este achiziționarea de alimente și băuturi destinate consumului imediat – de exemplu, gustări, feluri de mâncare preparate luate „la pachet” etc.

În plus, articolul 5 alineatul (3) se poate aplica și anumitor servicii, nu numai bunurilor. În acest context, al doilea criteriu menționat la articolul 5 alineatul (3), și anume cerința execuției imediate a contractului, în momentul încheierii sale, are o importanță deosebită.

— Exemple de astfel de servicii „de la o zi la alta”: servicii de curățare a încălțămintei furnizate pe stradă și servicii prestate la cinematograful la care este achiziționat biletul de cinema (și anume, în cadrul cărora este încheiat contractul) chiar înainte de vizionarea filmului.

3.1.7. Caracterul obligatoriu al informațiilor precontractuale

În ceea ce privește caracterul obligatoriu al furnizării informațiilor precontractuale în temeiul articolului 6 alineatul (1), articolul 6 alineatul (5) prevede următoarele: „(5) Informațiile menționate la alineatul (1) fac parte integrantă din contractul la distanță sau din contractul negociat în afara spațiilor comerciale și nu pot fi modificate decât în cazul în care părțile contractante decid altfel în mod explicit.”

Prin urmare, informațiile furnizate pe site-ul comerciantului ar trebui să fie obligatorii pentru părți și, în cazul în care comerciantul dorește să modifice oricare dintre elemente, acesta ar trebui să obțină consimțământul expres al consumatorului:

— De exemplu, părțile ar putea conveni în mod expres, prin schimb de e-mailuri, o oră diferită de livrare a bunurilor decât cea specificată pe site-ul comerciantului;

— Cu toate acestea, o dispoziție din clauzele și condițiile generale care să stipuleze că un comerciant se poate abate de la informațiile furnizate pe site nu ar fi în conformitate cu cerința privind acordul expres al părților.

Articolul 6 alineatul (5) nu s-ar aplica modificărilor aduse clauzelor contractului după încheierea acestuia. În cazul în care respectivele modificări se bazează pe clauzele contractului, se va aplica Directiva privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (64).

3.1.8. Cerințe lingvistice suplimentare

În temeiul articolului 6 alineatul (7), statele membre pot impune cerințe lingvistice cu privire la informațiile contractuale din contractele negociate în afara spațiilor comerciale/la distanță (65).

Dacă această opțiune de reglementare a fost exercitată, cerințele relevante, de exemplu, de a furniza informații în limba oficială a statului membru vizat, s-ar aplica comercianților transfrontalieri care fac obiectul dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului (66) privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Regulamentul Roma I). Articolul 6 din regulamentul menționat prevede că legea aplicabilă contractului este cea a statului în care își are reședința obișnuită consumatorul, în cazul în care comerciantul își desfășoară activitățile în țara în care își are reședința obișnuită consumatorul sau în cazul în care își direcționează activitățile către țara în cauză sau către mai multe țări, printre care și țara în cauză.

Dacă părțile au ales o lege diferită, respectiva alegere nu poate priva consumatorul de protecția acordată acestuia prin dispozițiile obligatorii ale țării de reședință a consumatorului. Prin urmare, și în această situație, în cazul în care comerciantul își direcționează activitățile către consumatorii dintr-un stat membru care a impus cerințe lingvistice în temeiul articolului 6 alineatul (7) din DDC, comerciantul trebuie să furnizeze consumatorilor informațiile contractuale în limba solicitată de statul membru respectiv, în cazul în care această obligație lingvistică este considerată o „obligație contractuală” cu caracter obligatoriu în conformitate cu dreptul intern.

Noțiunea de „direcționare” a activităților comerciale sau profesionale către țara consumatorului a fost abordată de Curtea de Justiție în cauzele conexate C-585/08 și C-144/09 Peter Pammer și Hotel Alpenhof GmbH. Această hotărâre stabilește o serie de criterii pentru a stabili dacă o pagină de internet este „direcționată” către un anumit stat membru, precum utilizarea unor limbi sau monede diferite pe pagina de internet (67).

Ar trebui remarcat faptul că această opțiune de reglementare în temeiul DDC este complementară legislației Uniunii specifice sectoarelor și produselor, care permite statelor membre să stabilească cerințe lingvistice privind avertismentele sau instrucțiunile referitoare, de exemplu, la jucării (68) sau echipamente radio (69). În plus, Directiva (UE) 2019/771 a Parlamentului European și a Consiliului (70) permite stabilirea unor cerințe lingvistice privind garanțiile comerciale pentru bunuri.

3.1.9. Sarcina probei

Deoarece incapacitatea comerciantului de a furniza informațiile specifice impuse de directivă conduce la diferite sancțiuni prevăzute de directivă (pe lângă sancțiunile care se pot aplica în temeiul dreptului intern), articolul 6 alineatul (9) conține o dispoziție foarte importantă, care stipulează că, în cazul contractelor la distanță și al celor negociate în afara spațiilor comerciale, „sarcina probei în ceea ce privește îndeplinirea cerințelor în materie de informare stabilite în prezentul capitol revine comerciantului”.

Fără a exclude posibilitatea dovedirii faptelor prin alte mijloace, poziția în care s-ar afla comerciantul ar deveni în mod evident mai slabă dacă informațiile solicitate lipsesc din confirmarea contractului pe un suport durabil, care, în temeiul articolului 7 alineatele (1)-(2) sau al articolului 8 alineatul (7) (discutat în secțiunea 4.4), trebuie să includă întotdeauna informațiile prevăzute la articolul 6 alineatul (1), cu excepția cazului în care acestea au fost deja furnizate pe un suport durabil.

3.2. Cerințe comune pentru contractele negociate în spațiile comerciale și contractele la distanță/negociate în afara spațiilor comerciale

3.2.1. Caracteristici principale

Articolul 5 alineatul (1) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) litera (a) „principalele caracteristici ale bunurilor sau serviciilor, în mod corespunzător cu mediul de comunicare și cu bunurile sau serviciile în cauză”

Deși această cerință în materie de informare face referire în mod expres la „bunuri și servicii”, în temeiul articolului 5 alineatul (2) și al articolului 6 alineatul (2), ar trebui să se aplice, de asemenea, utilităților publice și conținutului digital online.

Aceeași obligație este impusă prin articolul 7 alineatul (4) din DPCN, care prevede cerințele de informare pentru „invitația de a cumpăra”. În consecință, pentru a alege principalele caracteristici care urmează să fie comunicate consumatorului, comercianții ar trebui să aplice aceeași abordare ca în cazul DPCN, și anume să informeze cu privire la caracteristicile de care consumatorii au nevoie pentru a lua decizii de cumpărare în cunoștință de cauză. Informațiile cu privire la principalele caracteristici ale bunurilor pot fi puse la dispoziție pe ambalaje sau pe etichete pe care consumatorul le poate consulta. Bunurile mai complexe pot necesita comunicarea unor informații suplimentare pentru a stabili caracteristicile lor principale.

În special, toate caracteristicile produsului și condițiile restrictive pe care consumatorul mediu nu le va aștepta în mod normal din categoria sau tipul unui anumit produs sau serviciu trebuie comunicate consumatorilor, deoarece acestea sunt în special de natură să le afecteze deciziile comerciale (71).

Pentru toate contractele în care consumatorul furnizează date cu caracter personal (indiferent dacă este vorba sau nu de o plată), comerciantul trebuie să informeze consumatorul cu privire la scopurile prelucrării în momentul în care sunt obținute respectivele date cu caracter personal.

3.2.2. Identitatea și datele de contact ale comerciantului

Articolul 5 alineatul (1) (b) identitatea comerciantului, cum ar fi denumirea sa socială, adresa geografică la care este stabilit și numărul său de telefon; Articolul 6 alineatul (1) (b) identitatea comerciantului, cum ar fi denumirea sa comercială; (c) adresa fizică la care este stabilit comerciantul, precum și numărul său de telefon și adresa sa de e-mail. În plus, în cazul în care comerciantul oferă alte mijloace de comunicare online care să garanteze conservarea la dispoziția consumatorului, pe un suport durabil, a oricărei corespondențe scrise cu comerciantul, inclusiv a datei și a orei unei astfel de corespondențe, informațiile includ și detalii referitoare la aceste alte mijloace; toate aceste mijloace de comunicare oferite de comerciant permit consumatorului să contacteze rapid comerciantul și să comunice în mod eficient cu acesta; dacă este cazul, comerciantul furnizează, de asemenea, adresa fizică și identitatea comerciantului în numele căruia acționează; (d) în cazul în care este diferită de adresa furnizată în conformitate cu litera (c), adresa geografică a locului în care comerciantul își desfășoară activitatea și, după caz, adresa comerciantului în numele căruia acționează, la care consumatorul poate trimite eventualele reclamații;

3.2.2.1. Identitatea comerciantului

În plus față de dispozițiile prevăzute în DDC, articolul 7 alineatul (4) litera (b) din DPCN prevede că informațiile privind adresa geografică și identitatea comerciantului sunt considerate informații semnificative în cazul unei invitații de a cumpăra. În ceea ce privește contractele negociate în spațiile comerciale, astfel de informații pot să reiasă din context (a se vedea, de asemenea, secțiunea 3.1.3).

În ceea ce privește contractele negociate în afara spațiilor comerciale/la distanță, DDC impune comerciantului care acționează în numele unui alt comerciant să indice, de asemenea, identitatea și adresa geografică a acestuia din urmă. De asemenea, piețele online, chiar și atunci când sunt simpli intermediari și nu „acționează în numele” unui alt comerciant, trebuie să ia măsuri pentru a se asigura că consumatorul este informat în mod corespunzător cu privire la identitatea comerciantului efectiv care oferă bunurile sau serviciile în cauză, pe baza informațiilor furnizate chiar de respectivul comerciant. În fapt, în cazul în care piața nu furnizează informațiile cu privire la identitatea comerciantului efectiv, creând astfel impresia că ea este comerciantul efectiv, răspunderea pentru îndeplinirea obligațiilor comerciantului ar putea reveni pieței respective.

În cauza C-149/15 Wathelet (72), Curtea a examinat responsabilitatea unui intermediar offline (atelier auto) pentru conformitatea bunurilor vândute consumatorilor în temeiul fostei Directive 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind vânzările de bunuri de consum (73). Curtea a precizat că, deși Directiva 1999/44/CE nu abordează