[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 26.2.2008

COM(2008) 119 final

2007/0143 (COD)

Propunere modificată de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

privind inițierea și exercitarea activității de asigurare și de reasigurare (SOLVABILITATE II) (reformare)

(prezentată de Comisie în conformitate cu articolul 250 alineatul (2) din Tratatul CE)

EXPUNERE DE MOTIVE

1. Observații generale

La 10 iulie 2007, Comisia a adoptat propunerea COM (2007)361 (Propunerea de directivă „Solvabilitate II”). Această propunere constă în reformarea a 13 directive existente din sectorul asigurărilor și reasigurărilor, la care se adaugă o serie de propuneri noi referitoare la solvabilitate (așa-numita „Solvabilitate II”).

Între timp, Directiva 2007/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de modificare a Directivei 92/49/CEE a Consiliului și a Directivelor 2002/83/CE, 2004/39/CE, 2005/68/CE în ceea ce privește normele de procedură și criteriile de evaluare aplicabile evaluării prudențiale a achizițiilor și majorărilor de participații în sectorul financiar[1] a fost publicată în Jurnalul Oficial, intrând în vigoare la 21 septembrie 2007, adică după data la care propunerea de reformare a fost prezentată autorității legislative. Directiva 2007/44/CE aducea modificări anumitor articole din Directivele 92/49/EEC, 2002/83/EC și 2005/68/EC. În consecință, există discrepanțe clare între textele Directivelor 92/49/EEC, 2002/83/EC și 2005/68/EC și părțile corespondente din porțiunea reformată a propunerii de directivă „Solvabilitate II”.

Mai mult, în decembrie 2007 s-a ajuns la un acord politic în cadrul Consiliului și al Parlamentului European în ceea ce privește așa-numitul Regulament Roma I, care tratează legea aplicabilă obligațiilor contractuale. Aceasta afectează dispozițiile privind legea aplicabilă și condițiile pentru contractele de asigurare directă din partea reformată a propunerii de directivă „Solvabilitate II”.

Având în vedere cele de mai sus, Comisia a decis să adopte o propunere modificată la propunerea de directivă „Solvabilitate II” adoptată în iulie 2007.

2. Abordare legislativă și temei juridic

(a) Abordare legislativă

Cu ocazia noilor modificări impuse de „Solvabilitate II”, următoarele 14 directive în domeniul asigurărilor de viață și generale, al reasigurărilor, al grupurilor de asigurare și al lichidării au fost reformate într-un text unic:

- Directiva 64/225/CEE a Consiliului din 25 februarie 1964 privind eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii în domeniul reasigurărilor și al retrocesiunilor[2];

- Prima Directivă a Consiliului 73/239/CEE din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[3];

- Directiva 73/240/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire în domeniul activității de asigurare generală directă[4];

- Directiva 76/580/CEE a Consiliului din 29 iunie 1976 de modificare a Directivei 73/239/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[5];

- Directiva 78/473/CEE a Consiliului din 30 mai 1978 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative în domeniul coasigurării comunitare[6];

- Directiva 84/641/CEE a Consiliului din 10 decembrie 1984 de modificare, cu privire în special la asistența turistică, a primei Directive (73/239/CEE) privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[7];

- Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică[8];

- A doua Directivă a Consiliului 88/357/CEE din 22 iunie 1988 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii și de modificare a Directivei 73/239/CEE[9];

- Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind „asigurarea generală”)[10];

- Directiva 98/78/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 1998 privind supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare parte a unui grup de asigurare[11];

- Directiva 2001/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 martie 2001 privind reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare[12];

- Directiva 2002/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind asigurarea de viață[13];

- Directiva 2005/68/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 noiembrie 2005 privind reasigurarea[14];

- Directiva 2007/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de modificare a Directivei 92/49/CEE a Consiliului și a Directivelor 2002/83/CE, 2004/39/CE, 2005/68/CE în ceea ce privește normele de procedură și criteriile de evaluare aplicabile evaluării prudențiale a achizițiilor și majorărilor de participații în sectorul financiar[15].

Dat fiind că o reformulare completă a directivelor existente ar fi însemnat mai mult decât o reformare, reformarea urmează structura directivelor existente privind (re)asigurarea. Prin urmare, noile dispoziții din „Solvabilitate II” sunt introduse în diverse capitole și titluri din proiectul de directivă și sunt marcate cu gri. Nu s-au adus modificări substanțiale directivelor existente care au fost reformate, cu excepția schimbărilor necesare pentru a introduce un nou regim de solvabilitate.

Propunerea aplică „tehnica de reformare” (Acordul interinstituțional 2002/C 77/01) care permite aducerea de modificări substanțiale actelor legislative existente, fără fi necesară o directivă de modificare separată. Reformarea reduce complexitatea legislației comunitare și o face mai accesibilă și mai ușor de înțeles. S-au adus modificări neesențiale unui mare număr de dispoziții ale directivelor existente, pentru a se îmbunătăți formularea și lizibilitatea. S-au eliminat articole sau părți de articole care deveniseră caduce. Toate schimbările sunt marcate clar în text.

Noile dispoziții referitoare la solvabilitate sunt principii care se bazează pe și urmează structura pe 4 niveluri a arhitecturii Lamfalussy privind serviciile financiare. Principiile vor fi dezvoltate mai în detaliu prin intermediul unor dispoziții de aplicare. Noua arhitectură Lamfalussy va da posibilitatea noului regim de solvabilitate să țină pasul cu evoluțiile viitoare ale pieței și tehnologiei, precum și cu evoluțiile internaționale în domeniul reglementărilor contabile și de (re)asigurare.

(b) Temeiul juridic

Propunerea se bazează pe articolele 47 alineatul (2) și 55 din tratat, care reprezintă temeiul juridic pentru adoptarea de măsuri comunitare vizând realizarea unei piețe interne în domeniul serviciilor financiare. Instrumentul ales este o directivă, dat fiind că aceasta este cel mai potrivit instrument legislativ pentru atingerea obiectivelor în cauză. Noile dispoziții propuse nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite.

3. Sfera de aplicare

Sfera de aplicare a prezentelor directive nu s-a schimbat. Prin urmare, propunerea se aplică tuturor întreprinderilor de asigurare de viață și generală, precum și întreprinderilor de reasigurare. Cu toate acestea, excluderea existentă aplicată întreprinderilor mutuale de mici dimensiuni a fost extinsă la toate întreprinderile de asigurare de mici dimensiuni definite la articolul 4, indiferent de forma juridică a acestora. Directiva nu se aplică fondurilor de pensii care fac obiectul Directivei 2003/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 iunie 2003[16] privind activitățile și supravegherea instituțiilor pentru furnizarea de pensii ocupaționale. Această directivă va fi revizuită în 2008. La momentul revizuirii, Comisia va examina dacă se pot sau ar trebui elaborate cerințe adecvate privind solvabilitatea pentru fondurile de pensii, precum și modul în care s-ar putea face acest lucru. În mod similar, directiva nu modifică regimul aplicabil conglomeratelor financiare. Toate problemele identificate vor fi însă abordate în cursul revizuirii Directivei privind conglomeratele financiare (2002/87/CE), care va avea loc în 2008.

4. Observații pe marginea articolelor

Observațiile se referă doar la articolele care sunt noi sau care au fost modificate ca urmare a introducerii noilor norme privind solvabilitatea, precum și la modificările introduse prin propunerea modificată, față de propunerea de directivă „Solvabilitate II” adoptată la 10 iulie 2007.

Solvabilitate II

1. Cerințe calitative și supraveghere

Cerințele de ordin calitativ și normele privind supravegherea aplicabile societăților de (re)asigurare („pilonul II” al cadrului „Solvabilitate II”) sunt stabilite în două secțiuni - „Autorități de supraveghere și norme generale” și „Sistemul de guvernanță”.

Autorități de supraveghere și norme generale – articolele 27-38

Obiectivul principal al supravegherii – articolul 27

Obiectivul principal al reglementării și supravegherii (re)asigurărilor îl reprezintă protejarea corespunzătoare a titularilor de polițe de asigurare. Alte obiective, precum stabilitatea financiară și asigurarea unor piețe echitabile și stabile, ar trebui de asemenea luate în considerare, însă nu ar trebui să submineze obiectivul principal.

Principiile generale ale supravegherii – articolul 28

Supravegherea se bazează pe o abordare prospectivă care ia în calcul riscurile. Prin urmare, propunerea „Solvabilitate II” adoptă o abordare bazată pe riscul economic care face posibilă existența unui sistem ce reflectă profilul real de risc al întreprinderilor de (re)asigurare. Acest sistem trebuie să se bazeze pe principii economice solide și să utilizeze în mod optim informațiile oferite de piețele financiare.

S-a acordat o atenție specială asigurării faptului că noul regim de solvabilitate nu este prea împovărător pentru întreprinderile de (re)asigurare mici și mijlocii. Prin urmare, se acordă importanță principiului proporționalității, care se aplică tuturor cerințelor prezentei directive, dar este pertinent în special pentru aplicarea cerințelor cantitative și calitative ale regimului de solvabilitate și a normelor privind supravegherea. Acest principiu va fi dezvoltat mai în detaliu în cadrul dispozițiilor de aplicare.

Transparență și responsabilitate – articolul 30

Transparența și responsabilitatea contribuie la legitimitatea și integritatea autorităților de supraveghere, precum și la credibilitatea sistemului de supraveghere. Prin urmare, acest articol prevede că autoritățile de supraveghere își îndeplinesc sarcinile în mod transparent și responsabil. Publicarea de informații favorizează transparența și face posibilă o comparare utilă a abordărilor adoptate de către statele membre. Un aspect important al transparenței și responsabilității îl constituie prevederea de proceduri transparente pentru desemnarea și destituirea membrilor consiliului de administrație sau organului de conducere al autorităților de supraveghere.

Competențe de supraveghere – articolul 34

Pentru a asigura eficiența activității de supraveghere, autoritățile de supraveghere trebuie să dețină competențe depline în ceea ce privește realizarea sarcinilor care le revin. Prin urmare, articolul 34 stabilește că statele membre trebuie să se asigure că autoritățile de supraveghere dețin competența de a lua toate măsurile necesare pentru a garanta că întreprinderile respectă cerințele de reglementare stabilite prin prezenta directivă, precum și pentru a preveni și remedia orice nereguli. În acest context, este în special important ca aceste competențe de supraveghere să fie disponibile și în ceea ce privește activitățile externalizate și cele subcontractate de furnizorii de servicii către care au fost externalizate. Toate competențele de supraveghere se aplică în mod oportun și proporțional.

Pentru a se asigura o supraveghere eficace, este esențial ca activitatea de supraveghere să se desfășoare atât la fața locului cât și de la distanță; prin urmare, autoritățile de supraveghere dețin competența de a realiza inspecții la fața locului la sediul unui asigurător sau reasigurător.

Procesul de supraveghere – articolul 36

O nerespectare a cerințelor calitative și cantitative ar putea avea consecințe serioase pentru soliditatea financiară a unui asigurător sau reasigurător. Prin urmare, procesul de supraveghere are ca scop identificarea instituțiilor care prezintă caracteristici financiare, organizatorice sau de altă natură susceptibile să genereze un profil de risc mai accentuat.

În cadrul procesului de supraveghere ( Supervisory Review Process – SRP), autoritățile de supraveghere verifică și evaluează strategiile, procesele și procedurile de raportare instituite de asigurători și reasigurători în vederea respectării dispozițiilor prezentei directive, precum și riscurile cu care se confruntă sau cu care ar putea să se confrunte întreprinderea și capacitatea acesteia de a evalua riscurile respective. Supravegherea cuprinde, de asemenea, o evaluare a pertinenței metodelor și practicilor întreprinderii pentru identificarea evenimentelor posibile sau a schimbărilor viitoare ale condițiilor economice care ar putea avea efecte nefavorabile asupra situației sale financiare globale. Pentru a asigura eficiența SRP, este important ca autoritățile de supraveghere să dețină competența de a remedia punctele slabe și deficiențele identificate în cursul procesului de supraveghere, incluzând un proces de monitorizare a celor constatate.

Mai mult, este esențial ca autoritățile de supraveghere să dețină instrumente de monitorizare corespunzătoare care să permită identificarea și remedierea deteriorării situației financiare. Rezultatele SRP sunt foarte utile autorităților de supraveghere pentru stabilirea priorității activităților viitoare, pentru a asigura un grad adecvat de coerență între abordările în materie de supraveghere ale autorităților de supraveghere și pentru a da un feed-back întreprinderii.

Majorări de capital – articolul 37

Punctul de plecare în ceea ce privește pertinența cerințelor cantitative în sectorul (re)asigurărilor îl reprezintă cerința de capital de solvabilitate. Prin urmare, autoritățile de supraveghere pot impune doar în circumstanțe excepționale strict definite ca întreprinderile de (re)asigurare să dețină capital suplimentar, în urma procesului de verificare. Cu toate că formula standard vizează identificarea profilului de risc al majorității întreprinderilor de (re)asigurare din Comunitate, pot exista cazuri în care abordarea standard să nu reflecte integral profilul de risc foarte specific al unei întreprinderi.

În cazul unor deficiențe majore ale modelului intern parțial sau integral (a se vedea punctul 4 de mai jos) sau ale unor deficiențe majore în materie de guvernanță, este esențial ca autoritățile de supraveghere să se asigure că întreprinderea în cauză depune toate eforturile pentru a remedia deficiențele care au dus la impunerea majorării de capital în scopul protejării titularilor de polițe de asigurare. Autoritatea de supraveghere este obligată să examineze, cel puțin o dată pe an, progresul înregistrat de întreprindere în ceea ce privește soluționarea deficiențelor sale. Doar în cazul în cazul în care devierea profilului de risc al unei asemenea întreprinderi este semnificativă iar elaborarea unui model intern parțial sau integral este ineficientă, majorarea de capital poate avea un caracter permanent.

Abordarea mai armonizată și mai economică adoptată pentru sectorul (re)asigurărilor, în comparație cu directiva privind cerințele de capital, justifică în mod corespunzător abordarea mai armonizată în ceea ce privește majorările de capital.

Responsabilitatea organului administrativ sau de conducere – articolul 40

Întreprinderilor de (re)asigurare li se va impune să respecte mai degrabă principii decât norme, ceea ce implică o responsabilitate mai mare pentru conducere decât în prezent.

Directiva precizează clar că organului administrativ sau de conducere al întreprinderii de (re)asigurare îi revine responsabilitatea finală privind respectarea de către întreprinderea respectivă a prezentei directive.

Sistemul de guvernanță – articolele 41-49

Sistemul de guvernanță și cerințe generale – articolul 41

Pentru a se asigura coerența intersectorială, este esențial să existe o coerență a cerințelor de guvernanță la nivelul sectoarelor bancar, al valorilor imobiliare și al (re)asigurărilor. Cerințele de guvernanță stabilite în prezenta directivă vizează atingerea acestui obiectiv.

Exista unor cerințe de guvernanță solide constituie o condiție prealabilă pentru un sistem de solvabilitate eficient. Unele riscuri pot fi abordate doar prin cerințe de guvernanță, mai degrabă decât prin stabilirea unor cerințe cantitative. Prin urmare, existența unui sistem de guvernanță solid prezintă o importanță deosebită pentru managementul corespunzător al asigurătorului și este esențială pentru eficacitatea sistemului de supraveghere.

Sistemul de guvernanță include respectarea cerințelor de competență și onorabilitate, precum și a cerințelor privind gestionarea riscurilor, evaluarea propriilor riscuri și a propriei solvabilități, controlul intern, auditul intern, funcția actuarială și externalizarea. Dispozițiile de aplicare privind cerințele de guvernanță vor specifica principiul proporționalității.

Identificarea funcțiilor de guvernanță în directivă ar trebui să ajute întreprinderile să se decidă asupra modului în care vor implementa sistemul de guvernanță. O funcție reprezintă o capacitate administrativă de a îndeplini anumite sarcini. Identificarea unei anumite funcții nu împiedică întreprinderea să hotărască în mod independent cum va organiza această funcție în practică, cu excepția cazului în care în directivă se specifică altfel. Aceasta nu ar trebui să ducă la apariția unor cerințe care să împovăreze în mod nejustificat întreprinderea, deoarece ar trebui să se țină seama de natura, nivelul și complexitatea operațiunilor acesteia. Prin urmare, funcțiile de guvernanță pot fi îndeplinite de propriul personal al întreprinderii sau se pot baza pe consiliere din partea unor experți externi; alternativ, pot fi externalizate către experți, în limitele stabilite prin prezenta directivă. Mai mult, în cadrul întreprinderilor mai mici și de complexitate redusă, o persoană sau o unitate organizatorică poate îndeplini mai multe funcții.

Pentru a asigura o bună funcționare a sistemului de guvernanță, întreprinderile trebuie să dețină politici scrise care să precizeze clar procedura utilizată în privința controlului intern, auditului intern, gestionării riscurilor și, dacă este cazul, a externalizării. Este esențial ca organul administrativ sau de conducere să fie implicat activ în sistemul de guvernanță. Prin urmare, politicile scrise trebuie să fie aprobate de organul administrativ sau de conducere și revizuite cel puțin o dată pe an sau înaintea implementării în sistem a unei modificări majore. Este esențială modificarea politicilor înainte de a opera o modificare a sistemului, deoarece în caz contrar întreprinderea s-ar afla deja în contradicție cu propriile strategii și procese interne. Analizarea și evaluarea sistemului de guvernanță intră în sarcina autorității de supraveghere, în cadrul SRP.

Evaluarea propriilor riscuri și a propriei solvabilități – articolul 44

În cadrul propriului sistem de gestionare a riscurilor, toate întreprinderile de (re)asigurare ar trebui să aibă, ca parte integrantă a strategiei lor de afaceri, obiceiul de a evalua în mod regulat propriile necesități globale legate de solvabilitate, pentru propriul profil de risc specific.

Această evaluare are o valență dublă. Este un proces de evaluare internă din cadrul întreprinderii și, ca atare, este încorporat în deciziile strategice ale întreprinderii. Este, de asemenea, un instrument de supraveghere folosit de autoritățile de supraveghere, care trebuie să fie informate cu privire la rezultatul evaluării de către întreprindere a propriilor riscuri și a propriei solvabilități.

Evaluarea nu necesită elaborarea sau aplicarea de către o întreprindere a unui model intern integral sau parțial. Cu toate acestea, dacă întreprinderea folosește deja pentru calcularea cerinței de capital de solvabilitate un model intern integral sau parțial, aprobat, în cadrul evaluării ar trebui utilizate rezultatele acestui model. Evaluarea propriilor riscuri și a propriei solvabilități nu creează o a treia cerință de capital de solvabilitate. Evaluarea nu ar trebui să împovăreze prea tare întreprinderile mici sau de complexitate redusă. În cadrul procesului de supraveghere a întreprinderii, autoritatea de supraveghere verifică evaluarea propriilor riscuri și a propriilor solvabilități realizată de către întreprindere. Rezultatele fiecărei evaluări ar trebui raportate autorității de supraveghere ca parte a informațiilor care trebuie furnizate în scopuri de supraveghere în temeiul articolului 35.

Externalizarea – articolele 38 și 48

Pe măsură ce externalizarea devine din ce în ce mai importantă, este important să se adopte o abordare mai coerentă în acest domeniu. Pentru a asigura supravegherea eficientă a activităților externalizate, este foarte important ca autoritatea de supraveghere a întreprinderii care externalizează să aibă drept de acces la toate datele relevante deținute de către furnizorul de servicii externalizate, precum și de a efectua inspecții la fața locului privind activitatea externalizată, la sediul furnizorului de servicii externalizate, indiferent dacă acesta din urmă este o entitate reglementată sau nereglementată. În cazul în care activitatea este externalizată către un furnizor de servicii într-o țară terță, este necesar ca autoritățile de supraveghere ale întreprinderii care externalizează să aibă drept de acces la toate datele pertinente deținute de furnizorul de servicii externalizate, indiferent dacă acesta din urmă este o entitate reglementată sau nereglementată. Externalizarea include și subcontractarea activităților externalizate.

O modalitate de a asigura acest lucru, în special dacă furnizorul de servicii este o entitate nereglementată, este să se acorde o atenție deosebită contractului dintre întreprinderea care externalizează și furnizorul de servicii externalizate. Autoritățile de supraveghere trebuie să fie informate în mod corespunzător și în timp util anterior externalizării unor activități importante sau înaintea operării unor modificări semnificative ulterioare ale acestora.

Cerințele stabilite în prezenta directivă țin seama de lucrările forumului mixt ( Joint Forum ) și sunt conforme cu normele și practicile actuale din sectorul bancar și cu directiva privind piețele instrumentelor financiare (2004/39/CE) și aplicarea ei instituțiilor de credit.

2. Raportarea în scopuri de supraveghere și publicarea informațiilor

Raportarea în scopuri de supraveghere și publicarea informațiilor constituie „pilonul III” al cadrului „Solvabilitate II”.

Informații care trebuie furnizate în scopuri de supraveghere – articolul 35

În esență, propunerea păstrează filosofia actuală a acquis-ului, impunând întreprinderilor cerința generală de a prezenta toate informațiile necesare în scopuri de supraveghere. Cu toate acestea, conform abordării Lamfalussy, propunerea introduce o serie de principii-cheie care trebuie respectate în procesul de raportare în scopuri de supraveghere și permite adoptarea de dispoziții de aplicare în vederea asigurării unei convergențe corespunzătoare.

Publicarea informațiilor - articolele 50-55

Propunerea impune ca o întreprindere să prezinte anual un raport conținând informații esențiale și concise cu privire la solvabilitatea și situația financiară proprie. O excepție este posibilă în cazul majorărilor de capital individual, pe o perioadă de tranziție. Întreprinderile trebuie să actualizeze informațiile prezentate dacă este cazul (există dispoziții specifice care tratează cazuri de neconformitate cu cerința minimă de capital sau cu cerința de capital de solvabilitate) și li se permite să prezinte informații suplimentare în mod voluntar. Întreprinderile trebuie să dețină o politică privind publicarea informațiilor și trebuie să obțină de la propriul organ administrativ sau de conducere aprobarea raportului privind solvabilitatea și situația financiară înaintea publicării acestuia. În fine, propunerea permite adoptarea de dispoziții de aplicare în vederea asigurării unei convergențe corespunzătoare.

3. Promovarea convergenței practicilor de supraveghere – articolul 70

Comitetul pentru servicii financiare a identificat favorizarea convergenței practicilor de supraveghere ca reprezentând una dintre principalele provocări în anii care vin. Deși un cadru comun de reglementare constituie baza, un teren de acțiune cu adevărat la același nivel poate fi creat doar prin adoptarea de către supraveghetori a unor practici mai coerente și comune privind luarea deciziilor și aplicarea acestora. Convergența practicilor de supraveghere include în special aplicarea curentă în mod uniform și comun a legislației comunitare și consolidarea coerenței activităților curente de supraveghere și de aplicare a normelor privind piața unică. Evaluările inter pares și mecanismele de mediere pot juca un rol important în favorizarea convergenței practicilor de supraveghere.

CEIOPS joacă un rol special, contribuind la aplicarea în mod coerent a prezentei directive și la convergența practicilor de supraveghere la nivelul întregii Comunități. Prin urmare, acest articol dispune că statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru a se asigura că autoritățile de supraveghere se implică în mod activ în activitățile CEIOPS.

4. Cerințe cantitative

Cerințele cantitative aplicabile întreprinderilor de (re)asigurare („pilonul I” al cadrului „Solvabilitate II”) sunt stabilite în șase secțiuni: evaluarea activelor și pasivelor, provizioanele tehnice, fondurile proprii, cerința de capital de solvabilitate, cerința minimă de capital și investițiile. Cerințele din cadrul pilonului I se fundamentează pe o abordare economică în funcție de bilanțul total. Această abordare se bazează pe o evaluare integrată a întregului bilanț al întreprinderilor de asigurare și de reasigurare, activele și pasivele fiind evaluate în mod coerent. O asemenea abordare implică faptul că valoarea resurselor financiare disponibile ale întreprinderilor de asigurare și de reasigurare trebuie să acopere necesitățile financiare globale ale acestora, adică suma pasivelor nesubordonate și a cerințelor de capital. Ca urmare a acestei abordări, fondurile proprii eligibile (a se vedea mai jos) trebuie să fie mai mari decât cerința de capital de solvabilitate.

Evaluarea activelor și pasivelor – articolul 74

Articolul 74 introduce standarde de evaluare pentru toate activele și pasivele, bazate pe definiția actuală a valorii juste din standardele internaționale de raportare financiară (IFRS). Se vor elabora dispoziții de aplicare prin care se va stabili cum ar trebui calculată valoarea justă a anumitor elemente din bilanț, pentru a se asigura faptul că aceste elemente sunt evaluate în mod coerent la nivelul tuturor statelor membre. În ceea ce privește pasivele, standardele de evaluare nu iau în calcul propria bonitate, în timp ce în cazul activelor aceste standarde țin seama de caracteristicile existente privind bonitatea și lichiditatea.

Provizioane tehnice – articolele 75-85

Trebuie să se constituie provizioane tehnice pentru ca întreprinderea să își îndeplinească obligațiile de (re)asigurare către titularii de polițe de asigurare și către beneficiari. Calcularea acestora se va face pe baza dispozițiilor generale prevăzute la articolul 75:

- În special, calculul provizioanelor tehnice se va baza pe valoarea lor actuală de ieșire. Valoarea actuală de ieșire reflectă valoarea pe care o întreprindere de asigurare sau de reasigurare preconizează că ar avea-o de plătit astăzi dacă și-ar transfera imediat drepturile și obligațiile contractuale către o altă întreprindere. Utilizarea valorii actuale de ieșire nu ar trebui să fie făcută în sensul implicării faptului că o întreprindere de (re)asigurare ar putea, ar trebui sau ar urma să transfere efectiv obligațiile respective.

- Calcularea provizioanelor tehnice trebuie să fie conformă cu piața și în cadrul său se vor folosi informații specifice întreprinderii numai în măsura în care informațiile respective permit întreprinderilor de (re)asigurare să identifice mai bine caracteristicile portofoliului de asigurări de bază.

Articolele 76-79 și 81-85 descriu calculul provizioanelor tehnice. Acestea vor fi calculate ca suma celei mai bune estimări și a unei marje de risc, cu excepția cazului în care din obligațiile de (re)asigurare decurg riscuri care pot fi acoperite (a se vedea mai jos):

- Cea mai bună estimare corespunde valorii actualizate preconizate a fluxurilor de numerar viitoare, ținându-se seama de toate intrările și ieșirile de numerar necesare pentru onorarea obligațiilor de (re)asigurare pe toată durata de viață a acestora, inclusiv toate cheltuielile, bonusurile discreționare viitoare, garanțiile financiare încorporate și opțiunile contractuale. Calculul celei mai bune estimări se va fundamenta pe tehnici actuariale solide și pe date de bună calitate și va fi verificat în mod regulat pe baza experienței reale.

- Marja de risc asigură faptul că valoarea globală a provizioanelor tehnice este echivalentă cu valoarea pe care întreprinderile de (re)asigurare ar preconiza că ar avea-o de plătit astăzi dacă și-a transfera imediat drepturile și obligațiile către o altă întreprindere; alternativ, costul suplimentar, care depășește cea mai bună estimare, al furnizării de capital pentru finanțarea obligațiilor de (re)asigurare pe parcursul duratei de viață a portofoliului.

În ceea ce privește riscurile care pot fi acoperite – adică riscurile care pot fi efectiv neutralizate prin cumpărarea sau vânzarea de instrumente financiare – valoarea provizioanelor tehnice este calculată direct, ca ansamblu, și obținută pe bază valorilor acelor instrumente financiare [a se vedea articolul 76 alineatul (4)].

În ceea ce privește riscurile care nu pot fi acoperite, marja de risc se calculează cu ajutorul așa-numitei metode a costului capitalului [a se vedea articolul 76 alineatul (5)]. În acest caz, rata costului capitalului utilizată este aceeași pentru toate întreprinderile (de exemplu un procent fix) și corespunde dispersiei care depășește rata dobânzilor fără risc pe care o întreprindere de (re)asigurare cotată BBB ar trebui să o plătească pentru a obține fonduri proprii eligibile.

Fonduri proprii – articolele 86-99

Fondurile proprii corespund resurselor financiare disponibile ale unei întreprinderi de (re)asigurare care pot servi ca protecție împotriva riscurilor și pot absorbi pierderile financiare, dacă este cazul. Stabilirea valorii fondurilor proprii eligibile pentru a acoperi cele două cerințe de capital se fundamentează pe un proces în trei etape. Fiecare etapă corespunde unei subsecțiuni: determinarea fondurilor proprii, clasificarea fondurilor proprii, eligibilitatea fondurilor proprii.

Într-o primă etapă , trebuie identificate valorile fondurilor proprii disponibile. Fondurile proprii reprezintă suma:

- elementelor din bilanț sau „elemente ale fondurilor proprii de bază” (a se vedea articolul 87);

- elementelor din afara bilanțului sau „elemente ale fondurilor proprii auxiliare” (a se vedea articolul 88);

Fondurile proprii de bază cuprind capitalul economic (adică excedentul de active față de pasive, evaluat în conformitate cu secțiunile 1 și 2) și pasivele subordonate (dat fiind că pasivele respective pot servi drept capital, de exemplu în cazul unei lichidări).

Fondurile proprii auxiliare cuprind angajamente la care întreprinderile pot apela pentru a-și spori resursele financiare, cum ar fi solicitarea de contribuții suplimentare de la membri și acreditivele. Dat fiind că aceste fonduri proprii auxiliare nu intră sub incidența standardelor de evaluare prevăzute în secțiunile 1 și 2, determinarea valorilor lor face obiectul unei aprobări prealabile din partea autorităților de supraveghere.

Într-o a doua etapă , întrucât elemente de fonduri proprii prezintă calități diferite și nivele diferite de absorbție a pierderilor, aceste elemente de fonduri proprii vor fi clasificate pe trei niveluri, în funcție de natura lor și de măsura în care îndeplinesc cinci criterii-cheie (subordonare, capacitate de absorbție a pierderilor, permanență, perpetuitate și absența costurilor de administrare), după cum se prevede la articolul 93.

Clasificarea fondurilor proprii pe niveluri se bazează pe criterii calitative care urmează să fie precizate mai în detaliu prin intermediul unor dispoziții de aplicare (a se vedea articolul 97); cu toate acestea, pentru facilitarea acestei clasificări, în dispozițiile de aplicare respective se va stabili și o listă de elemente pre-clasificate.

Natură Calitate | Element din bilanț (fonduri proprii de bază) | Element din afara bilanțului (fonduri proprii auxiliare) |

Ridicată | Nivelul 1 | Nivelul 2 |

Medie | Nivelul 2 | Nivelul 3 |

Scăzută | Nivelul 3 | − |

Într-o a treia etapă , dat fiind că elementele din nivelul 2 și 3 nu oferă în toate circumstanțele o absorbție completă a oricăror pierderi, pare necesar ca recunoașterea lor să fie limitată la scopuri de supraveghere. După cum se prevede la articolul 98, fondurilor proprii disponibile li se aplică două serii de limite, pentru a se determina valorile eligibile în scopuri de supraveghere:

- În ceea ce privește cerința de capital de solvabilitate, ponderea elementelor de nivel 1 în fondurile proprii eligibile ar trebui să atingă cel puțin 1/3, iar ponderea elementelor de nivel 3 nu ar trebui să depășească 1/3.

- În ceea ce privește cerința minimă de capital, elementele fondurilor proprii auxiliare nu sunt eligibile, iar ponderea elementelor de nivel 2 trebuie să fie limitată la 1/2.

Cerința de capital de solvabilitate – articolele 100-125

Secțiunea 4 privind cerința de capital de solvabilitate este împărțită în trei părți: prezentarea generală a cerinței de capital respective, formula standard a cerinței de capital de solvabilitate și utilizarea modelelor interne în scopuri de solvabilitate.

Dispoziții generale privind cerința de capital de solvabilitate, calculată pe baza formulei standard sau a unui model intern

Cerința de capital de solvabilitate corespunde capitalului economic pe care o întreprindere de (re)asigurare trebuie să îl dețină pentru a reduce la 0,5% probabilitatea de ruinare, adică aceasta ar avea loc odată la 200 de ani (a se vedea articolul 101). Cerința de capital de solvabilitate se calculează pe baza valorii la risc, fie în conformitate cu formula standard, fie utilizând un model intern: se vor evalua toate pierderile potențiale, inclusiv reevaluarea nefavorabilă a activelor și pasivelor, pe următoarele 12 luni. Cerința de capital de solvabilitate reflectă profilul real de risc al întreprinderii, ținând seama de toate riscurile cuantificabile, precum și de impactul net al tehnicilor de diminuare a riscurilor.

Cerința de capital de solvabilitate trebuie calculată cel puțin o dată pe an, monitorizată în mod continuu și recalculată de îndată ce profilul de risc al întreprinderii deviază în mod semnificativ; cerința de capital de solvabilitate trebuie acoperită cu o valoare echivalentă de fonduri proprii eligibile (a se vedea articolul 100).

Formula standard a cerinței de capital de solvabilitate

Articolele 103-109 descriu obiectivele, arhitectura și calibrarea generală a formulei standard pentru cerința de capital de solvabilitate. Arhitectura „modulară”, bazată pe tehnici de agregare liniară, este specificată mai în detaliu în anexa IV la directivă. Riscurile luate în considerare în diversele module și submodule ale formulei standard sunt definite la articolele 13, 104 și 105. Specificațiile detaliate ale modulelor și submodulelor respective vor fi adoptate prin intermediul unor dispoziții de aplicare, deoarece probabil că vor evolua în timp.

Formula standard a cerinței de capital de solvabilitate vizează să atingă echilibrul optim între sensibilitatea la risc și caracterul practic. Aceasta permite utilizarea atât a unor parametri specifici întreprinderii, dacă este cazul [a se vedea articolul 104 alineatul (7)], cât și simplificări standardizate pentru IMM-uri (a se vedea articolul 108).

Dat fiind că noile standarde de evaluare țin seama în mod corespunzător de caracteristicile de bonitate și de lichiditate ale activelor, că cerința de capital de solvabilitate include toate riscurile cuantificabile și că toate investițiile sunt supuse principiului prudenței, nu se vor menține limitele cantitative referitoare la investiții și criteriile de eligibilitate pentru active. Cu toate acestea, în lumina evoluțiilor pieței, dacă apar noi riscuri care nu sunt acoperite de formula standard a cerinței de capital de solvabilitate, articolul 109 alineatul (2) permite Comisiei să adopte dispoziții de aplicare cu caracter temporar prin care se stabilesc limite de investiții și criterii de eligibilitate a activelor, atâta timp cât formula se află în proces de actualizare.

Modele interne

Articolele 110-125 descriu cerințele care se aplică întreprinderilor de (re)asigurare care utilizează sau care doresc să utilizeze un model intern integral sau parțial la calcularea cerinței de capital de solvabilitate. Înainte ca autoritățile de supraveghere să aprobe utilizarea unui model intern, întreprinderile de (re)asigurare trebuie să depună o cerere (a se vedea articolul 110) aprobată de organul administrativ sau de conducere al întreprinderii respective (a se vedea articolul 114), prin care arată că îndeplinesc cerințele de demonstrare a utilizării modelului, standardele de calitate statistică, standardele de calibrare, standardele de validare și standardele privind documentația (a se vedea articolele 118-123). Autoritățile de supraveghere trebuie să decidă dacă acceptă sau resping cererea în termen de șase luni de la primirea unei cereri complete de la o întreprindere de (re)asigurare.

În ceea ce privește utilizarea de modele interne parțiale, se introduc cerințe suplimentare care sunt concepute pentru a preveni alegerea de către întreprinderile de (re)asigurare a modelului care le convine (a se vedea articolul 111). Pe lângă aceasta, articolul 112 permite Comisiei să adopte dispoziții de aplicare prin care să adapteze standardele privind modelele interne parțiale, stabilite în articolele 118-123, pentru a se ține seama de sfera limitată a modelelor respective.

Articolul 117 conferă autorităților de supraveghere competența de a impune unei întreprinderi de (re)asigurare care utilizează formula standard pentru a calcula cerința de capital de solvabilitate să elaboreze un model intern parțial sau integral, în cazul în care formula standard a cerinței de capital de solvabilitate nu identifică cu precizie profilul de risc al întreprinderii respective.

Cerința minimă de capital – articolele 126-129

Cerința minimă de capital reprezintă nivelul de capital sub care interesele titularilor de polițe de asigurare s-ar afla serios în pericol dacă întreprinderii i s-ar permite să continue să funcționeze. În cazul în care cerința minimă de capital este încălcată, se declanșează acțiunea de supraveghere de ultimă instanță, adică retragerea autorizației (a se vedea articolele 127 și 137). Prin urmare, întreprinderile trebuie să dețină fonduri proprii eligibile de bază care să acopere cerința minimă de capital (a se vedea articolul 126). Dat fiind că acțiunea de supraveghere de ultimă instanță ar putea necesita autorizare din partea instanțelor naționale, cerința minimă de capital trebuie să fie calculată trimestrial, în conformitate cu o formulă simplă și riguroasă, pe baza unor date care pot fi auditate.

Articolul 127, privind modelul și calibrarea specifice cerinței minime de capital, include o scurtă listă de principii generale. În așteptarea rezultatelor celui de-al treilea studiu cantitativ de impact (QIS3), s-a adoptat o abordare deschisă, întrucât nu s-a ajuns la nicio decizie finală cu privire la cerința minimă de capital.

În special, textul permite testarea următoarelor două abordări:

- Calcularea cerinței minime de capital pe baza unei versiuni simplificate a formulei standard (abordarea modulară), ținând seama de riscul de subscriere pentru asigurarea de viață, de riscul de subscriere pentru asigurarea generală și de riscul de piață și calibrat la o valoare la risc de 90% pe o perioadă de un an;

- Calcularea cerinței minime de capital ca procent din cerința de capital de solvabilitate (abordarea compactă), calibrată la 1/3 din cerința de capital de solvabilitate.

De exemplu, articolul 127 alineatul (1) litera (c) permite calibrarea cerinței minime de capital la un nivel de încredere situat între 80% (dat fiind că 1/3 dintr-o cerință de capital de solvabilitate calibrată la o valoare la risc de 99,5% este echivalentă cu o valoare la risc de 80%, în condițiile unei distribuții normale) și 90% (nivelul utilizat în abordarea modulară testată).

Pentru a asigura o tranziție lină către noul regim (a se vedea articolul 129), întreprinderile de (re)asigurare care îndeplinesc cerințele „Solvabilitate I” la data intrării în vigoare a prezentei directive, dar nu îndeplinesc cerința minimă de capital, au la dispoziție un an pentru a se conforma noului regim.

Investiții – articolele 130-133

Toate investițiile deținute de întreprinderi de (re)asigurare (adică active care acoperă provizioane tehnice, plus active care acoperă cerința de capital de solvabilitate și active libere) trebuie să fie investite, gestionate și monitorizate în conformitate cu principiul prudenței prevăzut la articolul 130. Principiul prudenței impune întreprinderilor de (re)asigurare să investească active în interesul deplin al titularilor de polițe de asigurare, să asigure conectarea investițiilor și pasivelor și să acorde o atenție corespunzătoare riscurilor financiare, cum ar fi riscul de lichiditate și riscul de concentrare.

5. Supravegherea la nivel de grup – articolele 210-268

Introducere

Modul în care grupurile de (re)asigurare vor fi supravegheate este un factor esențial pentru succesul pieței unice și al regimului „Solvabilitate II”. Prin urmare, propunerea urmărește să identifice moduri adecvate de raționalizare a supravegherii grupurilor de (re)asigurare la nivel comunitar.

Îmbunătățiri principale aplicabile tuturor grupurilor de (re)asigurare

- Supraveghetorul de grup – identificare și desemnare: propunerea introduce conceptul de „supraveghetor de grup”. Pentru fiecare grup se va desemna o singură autoritate, cu competențe concrete de coordonare și decizie. Criteriile adoptate sunt inspirate de directiva privind conglomeratele financiare, însă propunerea introduce, acolo unde este cazul, o flexibilitate sporită.

- Supraveghetorul de grup – drepturi și obligații: supraveghetorului de grup îi revine responsabilitatea primară pentru toate aspectele-cheie ale supravegherii de grup (solvabilitatea la nivel de grup, tranzacțiile în cadrul grupului, concentrările de risc, gestionarea riscurilor și controlul intern). Aceste responsabilități trebuie exercitate în cooperare și consultare cu supraveghetorii locali. În plus, pentru fiecare grup trebuie să se stabilească proceduri de coordonare, de comun acord cu toți supraveghetorii implicați.

- Alte dispoziții esențiale pentru asigurarea unei supravegheri de grup eficiente: propunerea introduce, conform directivei privind conglomeratele financiare, un set complet de prevederi care obligă toți supraveghetorii implicați să facă schimb de informații în mod automat (informații esențiale) sau la cerere (informații pertinente), să se consulte reciproc înainte de a lua decizii importante și să trateze în mod corespunzător cererile de verificare a informațiilor.

- Solvabilitatea la nivel de grup – alegerea metodei: pentru a asigura cât mai mult posibil că grupurile vor beneficia de pe urma efectelor diversificării, propunerea exprimă o preferință clară pentru metoda consolidării.

- Solvabilitatea la nivel de grup – model intern la nivel de grup: propunerea permite unui grup să depună o cerere pentru a obține permisiunea de a utiliza un model intern pentru calcularea cerinței de capital de solvabilitate la nivel de grup și a cerinței de capital de solvabilitate separate pentru entitățile afiliate. Procedura se inspiră mult din directiva privind cerințele de capital (2006/48/CE – articolul 129). CEIOPS poate fi consultat la cererea întreprinderii-mamă sau a oricăruia dintre supraveghetorii implicați.

- Supravegherea la nivel de subgrup: pentru a limita împovărarea grupurilor, propunerea precizează că: (a) supravegherea la nivel de grup în UE ar trebui să se facă, în mod normal, numai la nivelul cel mai înalt și (b) statele membre pot permite autorităților de supraveghere proprii să efectueze supravegherea la nivel de grup la nivelul cel mai înalt într-un stat membru. În practică, aceasta ar trebui să reducă numărul nivelurilor de supraveghere la maximum 3 (grup comunitar, subgrupuri naționale, entități individuale), ceea ce este conform cu directiva privind cerințele de capital.

- Dispoziții de aplicare: pentru a se asigura cât mai mult posibil convergența deciziilor și practicilor supraveghetorilor de grup, propunerea conține, în câteva din prevederile esențiale, o trimitere la dispoziții de aplicare ulterioare.

Îmbunătățiri suplimentare aplicabile grupurilor care utilizează sprijinul din partea grupului

Propunerea introduce un regim inovator care urmărește să faciliteze gestionarea capitalului de către grupuri, în principal (a) permițând ca, în anumite condiții, o întreprindere-mamă să utilizeze declarații de sprijin din partea grupului pentru a îndeplini parțial cerința de capital de solvabilitate a filialelor sale și (b) introducând derogări de la unele articole privind supravegherea individuală, dacă este cazul. Propunerea permite adoptarea de dispoziții de aplicare și prevede o revizuire a întregului sistem la cinci ani de la transpunerea directivei.

Observație generală: supravegherea de grup nu este doar o măsură suplimentară

Acquis-ul comunitar actual consideră supravegherea de grup ca fiind doar o măsură suplimentară la supravegherea individuală (supravegherea individuală se realizează în același mod pentru toate entitățile, indiferent dacă fac sau nu parte dintr-un grup, iar supravegherea de grup este doar o adăugire la supravegherea individuală). Propunerea schimbă în mod substanțial această filosofie: textul referitor la grupuri conține multe prevederi care vor influența direct modul în care se realizează supravegherea individuală a întreprinderilor care fac parte dintr-un grup. Pentru a reflecta în mod explicit această evoluție fundamentală, termenul „suplimentar” a fost eliminat din toate contextele (inclusiv din titlu).

Directiva 2007/44/CE

Modificările introduse prin Directiva 2007/44/CE au fost încorporate în reformarea propunerii de directivă „Solvabilitate II”, ținând cont de noua procedură de reglementare cu control pentru dispoziția în cauză privind comitologia. Următorul considerent și următoarele articole și anexe din propunerea de directivă „Solvabilitate II” au fost modificate în consecință: considerentul 91, articolele 13, 24, 56-62, 310 – 312 și anexele VI și VII. Pe lângă aceasta, s-au introdus articolul 305 și considerentele 47 și 48.

Proiectul de regulament Roma I

În decembrie 2007 s-a ajuns la un acord politic în cadrul Consiliului și al Parlamentului European în ceea ce privește așa-numitul Regulament Roma I, care tratează legea aplicabilă obligațiilor contractuale. Se preconizează că acest regulament va fi adoptat în primăvara anului 2008. Pentru a ține cont de toate aceste evoluții ulterioare, prevederile privind legea aplicabilă și condițiile contractelor de asigurare directă din titlul II capitolul I au fost eliminate. La articolul 176 s-a adăugat o trimitere încrucișată la Regulamentul Roma I, stabilind că orice state membru care nu este supus aplicării regulamentului în cauză aplică dispozițiile acelui regulament pentru a determina legea aplicabilă contractelor de asigurare care intră sub incidența articolului 7 din regulamentul respectiv. Pe lângă aceasta, s-a adăugat considerentul 60.

Alte schimbări

Cu ocazia întocmirii unei propuneri modificate, s-a preluat o serie îmbunătățiri de ordin tehnic ale documentului reformat sugerate de către grupul de lucru consultativ, format din serviciile juridice respective ale Parlamentului European, Consiliului și Comisiei, prevăzut de Acordul interinstituțional menționat anterior, pentru a se ține seama de principiile unei mai bune legiferări. În consecință, s-au făcut schimbări minore în considerentele 29, 45, 51 și 76, precum și în următoarele articole și anexe: 2, 6, 13, 14, 18, 23, 24, 26, 29, 32, 37, 39, 53, 61, 64, 66, 68, 69, 71, 73, 117, 137, 138, 139, 140, 141, 148, 150, 153, 154, 156, 157, 160, 162, 163, 164, 166, 173, 175, 177, 183, 188, 198, 200, 202, 204, 208, 214, 216, 236, 238, 239, 249, 262, 264, 273, 278, 281, 283, 289, 290, 291, 303, textul dintre articolele 304 și 305, 306, 309, textul din titlul IV, anexele I, II, III și VII.

Următoarele articole și anexe din directivele abrogate rămân neschimbate relativ la situația juridică actuală: 3, 5, 9, 11, 12, 16, 19-22, 24-26, 32, 33, 56-57, 60, 62-65, 68, 69, 72, 145, 147, 149, 151, 152, 154, 155, 157-159, 166-169, 172-174, 177, 178-187, 189, 191-194, 196-207, 269-279, 281, 282, 284-297, 300-302, 305, 307, 309 și anexa I.

6. Dispoziții de aplicare

Directiva conferă Comisiei competențe executive. Cazurile în care s-au conferit competențe executive sunt menționate în mod specific în fiecare articol în cauză. În exercitarea acestor competențe executive, Comisia va fi sprijinită de Comitetul european de asigurări și pensii profesionale instituit prin Decizia 2004/9/CE a Comisiei. Dispozițiile care urmează să fie adoptate de Comisie vor fi supuse procedurii de consultare sau procedurii de reglementare cu control stabilite la articolul 3, articolul 5a alineatele (1)-(4) și articolul 7 din Decizia 1999/468/CE.

Dispozițiile de aplicare vor fi utilizate pentru a defini mai în detaliu principiile stabilite în prezenta directivă, astfel încât să se mărească gradul de armonizarea și convergența practicilor de supraveghere. Dispozițiile de aplicare vor fi elaborate pe baza mandatelor acordate de Comisie CEIOPS și vor face obiectul consultării cu factorii implicați, precum și al unei evaluări a impactului.

⎢ 2002/83/CE (adaptat)

2007/0143 (COD)

Propunere modificată de

DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

privind asigurarea de viață √ privind inițierea și exercitarea activității de asigurare și de reasigurare Õ (SOLVABILITATE II)

(Text cu relevanță pentru SEE)

PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,

având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2) și articolul 55,

având în vedere propunerea Comisiei[17],

având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[18],

în urma consultării Comitetului Regiunilor[19],

hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat[20],

întrucât:

∫ nou

(1) Prima directivă a Consiliului 73/239/CEE din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[21], Directiva 78/473/CEE a Consiliului din 30 mai 1978 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative în domeniul coasigurării comunitare[22], Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică[23], a doua Directivă a Consiliului 88/357/CEE din 22 iunie 1988 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii și de modificare a Directivei 73/239/CEE[24], Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind asigurarea generală)[25], Directiva 98/78/CE a Parlamentului European și Consiliului din 27 octombrie 1998 privind supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare și de reasigurare care fac parte dintr-un grup de asigurare[26], Directiva 2001/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 martie 2001 privind reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare[27], Directiva 2002/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind asigurarea de viață[28], Directiva 2005/68/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 noiembrie 2005 privind reasigurarea și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 92/49/CEE ale Consiliului, precum și a Directivelor 98/78/CE și 2002/83/CE[29] și Directiva 2007/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de modificare a Directivei 92/49/CEE a Consiliului și a Directivelor 2002/83/CE, 2004/39/CE, 2005/68/CE în ceea ce privește normele de procedură și criteriile de evaluare aplicabile evaluării prudențiale a achizițiilor și majorărilor de participații în sectorul financiar[30] trebuie să facă obiectul mai multor modificări substanțiale. Din motive de claritate, ar trebui să se procedeze la reformarea directivelor menționate.

(2) Pentru a facilita inițierea și exercitarea activităților de asigurare și de reasigurare este necesară eliminarea diferențelor celor mai importante din legislațiile statelor membre privind normele la care sunt supuse întreprinderile de asigurare și de reasigurare. Prin urmare, ar trebui instituit un cadru juridic pentru a permite întreprinderilor de asigurare și reasigurare să își desfășoare activitatea de asigurare pe piața comună facilitând, astfel, întreprinderilor de asigurare și reasigurare cu sediul central în Comunitate acoperirea obligațiilor și riscurilor situate în interiorul acesteia.

(3) Este în interesul bunei funcționări a pieței interne să se stabilească norme coordonate privind supravegherea grupurilor de asigurare și, în vederea protejării creditorilor, privind procedurile de reorganizare și lichidare referitoare la întreprinderile de asigurare .

(4) Este indicat ca anumite întreprinderi care furnizează servicii de asigurare să nu fie acoperite de sistemul instaurat de prezenta directivă datorită dimensiunii lor, statutului lor legal, naturii lor – fiind strâns legate de sistemele de asigurare publice – sau datorită serviciilor pe care le oferă. În plus, este de dorit excluderea anumitor instituții din mai multe state membre, a căror activitate acoperă numai un sector foarte restrâns și este limitată prin lege la un anumit teritoriu sau la anumite persoane.

(5) Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi[31], a șaptea Directivă a Consiliului 83/349/CEE din 13 iunie 1983 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile consolidate[32], a doua Directivă a Consiliului 84/5/CEE din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule[33], Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare, de modificare a Directivelor 85/611/CEE și 93/6/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 93/22/CEE a Consiliului[34] și Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit[35] stabilesc normele generale în materie de contabilitate, răspundere civilă auto, instrumente financiare și instituții de credit și stabilesc definițiile din aceste domenii. Este oportună aplicarea unora dintre aceste definiții în sensul prezentei directive.

(6) Inițierea activității de reasigurare este supusă obținerii unei autorizații prealabile. Prin urmare, este necesară stabilirea condițiilor și procedurilor pentru acordarea respectivei autorizații, precum și pentru un eventual refuz.

(7) Având în vedere că prezenta directivă constituie un instrument esențial pentru realizarea pieței interne, întreprinderilor de asigurare și de reasigurare autorizate în statele membre de origine ar trebui sa li se permită exercitarea în întreaga Comunitate a oricărei sau a tuturor activităților lor prin înființarea de sucursale sau prin furnizarea de servicii. Așadar, este oportună realizarea unei asemenea armonizări necesare și suficiente pentru a obține recunoașterea reciprocă a autorizațiilor și a sistemelor de supraveghere și, prin urmare, a unei autorizații unice valabile pe întreg teritoriul Comunității și care permite efectuarea supravegherii întreprinderii de către statul membru de origine.

(8) Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE ale Consiliului (a patra directivă privind asigurarea auto)[36] stabilește normele de desemnare a reprezentanților însărcinați cu soluționarea cererilor de despăgubire. Respectivele reguli ar trebui să se aplice în sensul prezentei directive.

(9) Întreprinderile de reasigurare ar trebui să își limiteze domeniul de activitate la reasigurare și la operațiunile legate de aceasta. O asemenea cerință nu ar trebui să împiedice o întreprindere de reasigurare să exercite pentru clienții săi activități precum acordarea de consiliere statistică sau actuarială, analize de risc sau cercetare. Aceste activități pot include și o funcție și activități de holding legate de activitățile din sectorul financiar în sensul articolului 2 alineatul (8) din Directiva 2002/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2002 privind supravegherea suplimentară a instituțiilor de credit, a întreprinderilor de asigurare și a întreprinderilor de investiții care aparțin unui conglomerat financiar și de modificare a Directivelor 73/239/CEE, 79/267/CEE, 92/49/CEE, 92/96/CEE, 93/6/CEE și 93/22/CEE ale Consiliului și a Directivelor 98/78/CE și 2000/12/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului[37]. În orice caz, această cerință nu permite exercitarea activităților bancare și financiare neasociate.

(10) Protejarea titularilor de polițe de asigurare presupune că întreprinderile de asigurare și reasigurare sunt supuse unor cerințe efective de solvabilitate. În lumina evoluțiilor pieței, sistemul actual nu mai este adecvat. Prin urmare, este necesară introducerea unui nou cadru de reglementare.

(11) În conformitate cu ultimele evoluții din domeniul gestionării riscurilor, în contextul Asociației internaționale a autorităților de supraveghere a asigurărilor, Consiliului pentru standarde internaționale de contabilitate și a Asociației internaționale de actuariat și date fiind evoluțiile recente din alte sectoare financiare, ar trebui adoptată o abordare economică bazată pe risc care să incite întreprinderile de asigurare și de reasigurare să își evalueze și gestioneze în mod adecvat riscurile. Armonizarea ar trebui îmbunătățită prin stabilirea de norme specifice pentru evaluarea activelor și pasivelor, inclusiv a provizioanelor tehnice.

(12) Noul regim de solvabilitate nu ar trebui să fie o povară prea mare pentru întreprinderile de asigurare mici și mijlocii.

(13) Obiectivul principal al reglementării și supravegherii asigurărilor și reasigurărilor îl reprezintă protejarea corespunzătoare a titularilor de polițe de asigurare. Alte obiective ale reglementării și supravegherii asigurărilor și reasigurărilor care ar trebui luate în considerare, însă fără a compromite obiectivul principal, sunt stabilitatea financiară și echitatea și stabilitatea piețelor.

(14) Autoritățile de supraveghere din statele membre ar trebui să dispună de toate mijloacele necesare pentru a asigura o exercitare ordonată a activității întreprinderilor de asigurare și reasigurare în întreaga Comunitate, indiferent dacă acestea sunt realizate în baza dreptului de stabilire sau a libertății de a furniza servicii. Pentru a asigura eficacitatea supravegherii, toate acțiunile întreprinse de autoritățile de supraveghere ar trebui să fie proporționale cu natura, amploarea și complexitatea riscurilor inerente activității unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare, indiferent de importanța întreprinderii în cauză pentru stabilitatea globală a pieței.

(15) Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a obține de la întreprinderile de asigurare și de reasigurare informațiile necesare pentru desfășurarea acțiunilor de supraveghere.

(16) Autoritățile de supraveghere ale statului membru de origine ar trebui să fie responsabile pentru monitorizarea situației financiare a întreprinderilor de asigurare și reasigurare. În acest scop, acestea ar trebui să efectueze analize și evaluări regulate.

(17) Punctul de plecare în ceea ce privește pertinența cerințelor cantitative în sectorul asigurărilor îl reprezintă cerința de capital de solvabilitate. Prin urmare, în urma procesului de supraveghere, autoritățile de supraveghere nu ar trebui să impună o majorare de capital față de cerința de capital de solvabilitate decât în situații excepționale clar definite. Scopul formulei standard a cerinței de capital de solvabilitate este de a reflecta profilul de risc al majorității întreprinderilor de asigurare și de reasigurare. Cu toate acestea, pot exista unele cazuri în care abordarea standardizată nu reflectă în mod corespunzător profilul de risc foarte specific al unei întreprinderi. În cazul în care o asemenea deviere a profilului de risc este semnificativă iar elaborarea unui model intern parțial sau integral este ineficientă, majorarea de capital poate avea un caracter permanent. În cazul unor deficiențe majore ale modelului intern parțial sau integral sau ale sistemului guvernanță, autoritățile de supraveghere ar trebui să se asigure că întreprinderea în cauză depune toate eforturile pentru a remedia deficiențele care au dus la impunerea majorării de capital.

(18) Anumite riscuri pot fi abordate în mod corespunzător doar prin intermediul cerințelor de guvernanță și nu cu ajutorul cerințelor cantitative reflectate în cerința de capital de solvabilitate. Prin urmare, un sistem de guvernanță eficace este esențial pentru administrarea adecvată a întreprinderii de asigurare și pentru sistemul de reglementare.

(19) Toate întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să efectueze, ca parte integrantă a strategiei lor de afaceri, o evaluare regulată a nevoilor lor globale de solvabilitate, având în vedere profilul de risc specific. Rezultatele fiecărei evaluări ar trebui raportate autorității de supraveghere în cadrul informațiilor care trebuie furnizate în scopuri de supraveghere.

(20) Pentru a asigura supravegherea eficientă a activităților externalizate, este foarte important ca autoritatea de supraveghere a întreprinderii de asigurare sau reasigurare care externalizează să aibă acces la toate datele relevante deținute de către furnizorul de servicii externalizate, indiferent dacă acesta din urmă este o entitate reglementată sau nereglementată, precum și să poată efectua inspecții la fața locului. Pentru a ține seama de evoluțiile pieței și pentru a garanta respectarea în continuare a condițiilor de externalizare, autoritățile de supraveghere ar trebui să fie informate înainte de externalizarea activităților importante. Aceste cerințe țin seama de lucrările forumului mixt ( Joint Forum ) și sunt conforme cu normele și practicile actuale din sectorul bancar, precum și cu directiva privind piețele instrumentelor financiare și aplicarea ei în cazul instituțiilor de credit.

(21) Pentru a garanta transparența, întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să prezinte cel puțin o dată pe an informații esențiale privind solvabilitatea și situația financiară proprii. Întreprinderilor ar trebui să li se permită să prezinte în mod voluntar informații suplimentare.

(22) Ar trebui să se permită schimbul de informații între autoritățile de supraveghere și autoritățile sau organismele care contribuie, prin funcția lor, la consolidarea stabilității sistemului financiar. Prin urmare, este necesar să se precizeze condițiile în care se poate realiza schimbul de informații menționat anterior. De asemenea, în cazul în care informațiile nu pot fi divulgate decât cu acordul explicit al autorităților de supraveghere, acestea ar trebui să aibă posibilitatea, după caz, de a condiționa respectivul acord de respectarea unor condiții stricte.

(23) Este necesară promovarea convergenței practicilor autorităților de supraveghere, nu numai cu privire la instrumentele de supraveghere, ci și cu privire la practicile de supraveghere. Comitetul European al inspectorilor pentru asigurări și pensii ocupaționale înființat prin Decizia 2004/6/CE a Comisiei[38] ar trebui să joace un rol important în acest sens și să raporteze în mod regulat progresele realizate.

(24) Pentru a limita sarcina administrativă și a evita suprapunerea sarcinilor, autoritățile de supraveghere și autoritățile statistice naționale ar trebui să coopereze și să facă schimb de informații.

(25) În scopul consolidării activității de supraveghere a întreprinderilor de asigurare și reasigurare și protejarea titularilor de polițe de asigurare, auditorii legali în sensul directivei 2006/43/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 mai 2006 privind auditul legal al conturilor anuale și al conturilor consolidate, de modificare a Directivelor 78/660/CEE și 83/349/CEE ale Consiliului și de abrogare a Directivei 84/253/CEE a Consiliului[39] ar trebui să aibă datoria de a raporta prompt orice fapte care pot avea efecte serioase asupra situației financiare sau organizării administrative a unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare.

(26) Întreprinderile de asigurare care exercită atât activități de asigurare de viață , cât și activități de asigurare generală ar trebui să gestioneze separat respectivele activități pentru a proteja interesele titularilor de polițe de asigurare de viață. În special, respectivele întreprinderi ar trebui să fie supuse acelorași cerințe de capital ca și cele aplicabile unui grup de asigurare echivalent, compus dintr-o întreprindere de asigurare de viață și o întreprindere de asigurare generală, ținând seama de transferabilitatea crescută a capitalului în cazul întreprinderilor de asigurări mixte.

(27) Evaluarea situației financiare a întreprinderilor de asigurare și reasigurare ar trebui să se bazeze pe principii economice solide și să folosească în mod optimal informațiile furnizate de piețele financiare, precum și datele general disponibile privind riscurile tehnice de asigurare.

(28) Standardele de evaluare în scopuri de supraveghere ar trebui să fie compatibile cu evoluțiile internaționale din domeniul contabilității, în măsura în care este posibil, astfel încât să limiteze sarcina administrativă a întreprinderilor de asigurare și reasigurare.

(29) În conformitate cu abordarea respectivă, cerințele de capital ar trebui să fie acoperite din fonduri proprii, indiferent dacă este vorba de elemente din bilanț sau din afara bilanțului. Deoarece resursele financiare nu asigură absorbția totală a pierderilor nici în cazul lichidării și nici în cazul continuării activității, elementele de fonduri proprii ar trebui clasificate în conformitate cu criterii de calitate, iar valoarea fondurilor proprii eligibilă pentru a acoperi cerințele de capital ar trebui limitată în consecință. Limitele aplicabile elementelor de fonduri proprii ar trebui aplicate doar pentru a determina solvabilitatea întreprinderilor de asigurare și reasigurare și nu ar trebui să restricționeze și mai mult libertatea respectivelor întreprinderi în ceea ce privește gestionarea internă a capitalurilor lor.

(30) Pentru a permite întreprinderilor de asigurare și reasigurare să-și îndeplinească angajamentele față de titularii de polițe de asigurare și beneficiari, statele membre ar trebui să impună respectivelor întreprinderi constituirea de provizioane tehnice adecvate. Calcularea acestor provizioane tehnice ar trebui armonizată în întreaga Comunitate, pentru a obține o mai bună comparabilitate și transparență.

(31) Calcularea provizioanelor tehnice ar trebui să fie conformă cu evaluarea activelor și a altor obligații/pasive, cu piața și cu evoluțiile internaționale din în materie de contabilitate și supraveghere.

(32) Valoarea provizioanelor tehnice ar trebui să reflecte caracteristicile portofoliului de asigurări de bază. Prin urmare, informațiile care se raportează în mod specific la o întreprindere ar trebui folosite la calcularea acestora doar în măsura în care respectivele informații permit întreprinderilor de asigurare și reasigurare să reflecte mai bine caracteristicile portofoliului de asigurări de bază.

(33) Este necesar ca valoarea actualizată estimată a obligațiilor de asigurare să fie calculată pe bază de informații actuale și credibile și ipoteze realiste, ținând seama de garanțiile financiare și de opțiunile din contractele de asigurare și reasigurare, pentru a furniza o evaluare economică a obligațiilor de asigurare sau reasigurare. Ar trebui să fie impusă utilizarea unor tehnici actuariale eficace și armonizate.

(34) Pentru a reflecta situația specifică a întreprinderilor mici și mijlocii, ar trebui prevăzute abordări simplificate pentru calcularea provizioanelor tehnice.

(35) Regimul de supraveghere ar trebui să prevadă, pe de o parte, o cerință privind fondurile proprii care variază în funcție de riscuri, bazată pe un calcul prospectiv, pentru a se asigura intervenția precisă și la timp a autorităților de supraveghere (cerința de capital de solvabilitate) și un nivel minim de securitate sub care nu ar trebui să se situeze resursele financiare (cerința minimă de capital). Ambele cerințe privind capitalurile ar trebui armonizate la nivelul întregii Comunități pentru a se asigura un grad adecvat de protecție a titularilor de polițe de asigurare.

(36) Ar trebui ca cerința de capital de solvabilitate să reflecte un nivel al fondurilor proprii eligibile care să permită întreprinderilor de asigurare și reasigurare să absoarbă pierderile importante și să garanteze în mod rezonabil titularilor de polițe de asigurare și beneficiarilor că plățile se vor face când acestea sunt scadente.

(37) Pentru a promova o bună gestionare a riscurilor și a alinia cerințele de capital regulamentare cu practicile din domeniu, ar trebui ca cerința de capital de solvabilitate să fie stabilită ca fiind capitalul economic deținut de întreprinderile de asigurare și reasigurare pentru a garanta că ruinarea nu apare mai des decât o dată la 200 de ani. Acest capital economic ar trebui calculat pe baza profilului real de risc al respectivelor întreprinderi, ținând seama de impactul posibilelor tehnici de diminuare a riscurilor, precum și de efectele diversificării.

(38) Ar trebui introduse dispoziții de stabilire a unei formule standard de calculare a cerinței de capital de solvabilitate, pentru a permite tuturor întreprinderilor de asigurare și reasigurare să își evalueze capitalul economic. În ceea ce privește structura formulei standard, ar trebui adoptată o abordare modulară, ceea ce înseamnă că expunerea individuală la fiecare categorie de risc în parte trebuie evaluată într-o primă fază și agregată într-o a doua fază. În cazul în care utilizarea unor parametri specifici întreprinderii permit o mai bună reflectare a profilului de risc de subscriere al întreprinderii, acest lucru ar trebui permis, cu condiția ca acești parametri să fie obținuți utilizând o metodologie standard.

(39) Pentru a reflecta situația specifică a întreprinderilor mici și mijlocii, ar trebui prevăzute abordări simplificate ale calculării cerinței de capital de solvabilitate în conformitate cu formula standard.

(40) Pentru a reflecta abordarea orientată spre risc a cerinței de capital de solvabilitate, ar trebui să existe posibilitatea, în circumstanțe specifice, de a utiliza în locul formulei standard modele interne integrale sau parțiale pentru calcularea respectivei cerințe. Pentru a asigura titularilor de polițe de asigurare și beneficiarilor un nivel echivalent de protecție, asemenea modele interne ar trebui să facă obiectul aprobării prealabile de către autoritățile de supraveghere pe baza unor procese și standarde armonizate.

(41) În principiu, noua abordare bazată pe risc nu include conceptul de limite cantitative ale investițiilor și criterii de eligibilitate a activelor. Cu toate acestea, ar trebui să fie posibilă introducerea de limite de investiții și de criterii de eligibilitate a activelor pentru a lua în considerare riscurile care nu sunt acoperite în mod adecvat de un submodul al formulei standard.

(42) În cazul în care valoarea fundurilor proprii de bază eligibile scade sub cerința minimă de capital, ar trebui retrasă autorizația întreprinderilor de asigurare și reasigurare dacă respectivele întreprinderi nu pot să își restabilească rapid nivelul fondurilor proprii de bază eligibile la nivelul cerinței minime de capital.

(43) Este necesar ca cerința minimă de capital să fie calculată în conformitate cu o formulă simplă, pe baza unor date care pot fi auditate.

(44) Întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să aibă active de calitate suficientă pentru a-și acoperi cerințele financiare globale. Toate investițiile deținute de întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui gestionate în conformitate cu principiul prudenței.

(45) Statele membre nu ar trebui să impună întreprinderilor de asigurare și reasigurare să își investească activele în anumite categorii de active, astfel de cerințe fiind incompatibile cu libera circulație a capitalului prevăzut la articolul 56 din tratat.

(46) Este necesar să se interzică dispozițiile care autorizează statele membre să impună constituirea de active ca garanții de acoperire a provizioanelor tehnice ale unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare, în cazul în care asiguratorul este reasigurat de o întreprindere de asigurare sau reasigurare autorizată în temeiul prezentei directive sau de o întreprindere dintr-o țară terță atunci când regimul de solvabilitate al respectivei țări terțe a fost considerat echivalent.

(47) Până în prezent, cadrul juridic nu a stabilit nici criterii detaliate pentru evaluarea prudențială a unei achiziții propuse și nici o procedură de aplicare a acestor criterii. Prin urmare, este necesară o clarificare a criteriilor și a procesului de evaluare prudențială pentru a oferi certitudinea juridică, claritatea și predictibilitatea necesare cu privire la procesul de evaluare, precum și la rezultatul acestuia. Aceste criterii și proceduri au fost introduse prin directiva 2007/44/CE. În ceea ce privește asigurarea și reasigurarea, aceste dispoziții ar trebui, prin urmare, să fie codificate și integrate în prezenta directivă.

(48) Prin urmare, este esențială o armonizare maximă a acestor proceduri și evaluări prudențiale la nivelul Comunității. Cu toate acestea, dispozițiile privind participațiile calificate nu ar trebui să împiedice statele membre să impună ca autoritățile de supraveghere să fie informate cu privire la achiziționarea de participații inferioare pragurilor stabilite în respectivele dispoziții, atâta timp cât statul membru nu impune în acest scop mai mult de un prag suplimentar de sub 10%, și nici nu ar trebui să împiedice autoritățile de supraveghere de la a formula recomandări generale cu privire la momentul din care asemenea participațiuni vor fi considerate ca având o influență semnificativă.

(49) Având în vedere mobilitatea crescândă a cetățenilor europeni, asigurarea de răspundere civilă auto este din ce în ce mai mult oferită pe o bază trans-frontalieră. Pentru a menține buna funcționare a sistemului de carte verde și înțelegerile între birourile naționale de asiguratori auto, este oportun ca statele membre să poată impune întreprinderilor de asigurare care încheie asigurări de răspundere civilă auto pe teritoriul lor prin furnizare de servicii să devină membre și să participe la finanțarea biroului național, precum și a fondului de garantare creat în respectivul stat membru. Statul membru în care se furnizează serviciile ar trebui să impună întreprinderilor care încheie asigurări de răspundere civilă auto numirea unui reprezentant pe teritoriul său care să colecteze toate informațiile necesare privind dosarele de despăgubiri și să reprezinte întreprinderea respectivă.

(50) În cadrul unei piețe interne, este în interesul titularului de poliță de asigurare să aibă acces la cea mai largă gamă de produse de asigurare oferite în Comunitate. Statul membru al angajamentului sau statul membru în care este situat riscul ar trebui, prin urmare, să se asigure că nu există nici un obstacol în calea comercializării pe teritoriul său a produselor de asigurare oferite spre vânzare în Comunitate, în măsura în care acestea nu contravin dispozițiilor legale de interes general în vigoare în statul membru respectiv și atâta timp cât interesul general nu este protejat de normele din statul membru de origine.

(51) Ar trebui prevăzut un regim de sancțiuni aplicabile în cazul în care o întreprindere de asigurare nu respectă oricare dintre dispozițiile de interes general aplicabile în statul membru al angajamentului sau în statul membru în care este situat riscul.

(52) Pe o piață internă a asigurărilor, consumatorii pot alege dintr-o gamă mai largă și mai variată de contracte. Pentru a beneficia pe deplin de această diversitate și de concurența crescândă, consumatorilor ar trebui să le fie comunicate toate informațiile de care au nevoie pentru a le permite să aleagă contractul cel mai potrivit cu nevoile lor.

(53) O întreprindere de asigurare care oferă contracte de asistență ar trebui să dispună de mijloacele necesare pentru a furniza prestațiile în natură pe care le oferă într-un termen corespunzător. Ar trebui stabilite dispoziții speciale pentru calcularea cererii de capital de solvabilitate și a pragului absolut al cerințelor minime de capital pe care asemenea întreprinderi ar trebui să le dețină.

(54) Exercitarea efectivă a coasigurării comunitare pentru activitățile care, prin natura sau amploarea lor, este probabil să fie acoperite prin coasigurare internațională ar trebui facilitată printr-un minimum de armonizare, pentru a împiedica denaturarea concurenței și diferențele de tratament. În acest context, întreprinderea principală de asigurare ar trebui să evalueze cererile de despăgubire și să fixeze valoarea provizioanelor tehnice. Mai mult decât atât, ar trebui prevăzută o cooperare specială în domeniul coasigurării comunitare, atât între autoritățile de supraveghere ale statelor membre, cât și între aceste autorități și Comisie.

(55) Pentru a proteja persoanele asigurate, legislațiile naționale privind asigurarea de protecție juridică ar trebui armonizate. Orice conflict de interese care apare în special din faptul că întreprinderea de asigurare acoperă altă persoană sau acoperă o persoană atât în ceea ce privește protecția juridică cât și orice altă clasă de asigurare ar trebui evitat, pe cât posibil, sau ar trebui să poată fi rezolvat. În acest scop, un nivel corespunzător de protecție a titularilor de polițe de asigurare poate fi obținut prin diferite mijloace. Indiferent de soluția adoptată, interesul persoanelor cu asigurare de protecție juridică ar trebui protejat printr-o garantare echivalentă.

(56) Conflictele dintre întreprinderile de asigurare care acoperă protecția juridică și persoanele asigurate ar trebui rezolvate în modul cel mai echitabil și rapid posibil. Prin urmare, este oportun ca statele membre să stabilească o procedură de arbitraj sau o procedură care să ofere garanții comparabile.

(57) În anumite state membre, asigurarea de sănătate privată voluntară reprezintă o alternativă parțială sau integrală la asigurarea de sănătate oferită de sistemele de asigurări sociale. Natura specială a unei asemenea asigurări de sănătate o diferențiază de celelalte clase ale asigurării pentru daune sau ale asigurării de viață în măsura în care este necesar să se garanteze accesul efectiv al titularilor de polițe de asigurare la o asigurare de sănătate privată sau voluntară indiferent de vârsta sau profilul lor de risc. Având în vedere natura și consecințele sociale ale contractelor de asigurare de sănătate, autoritățile de supraveghere ale statului membru în care este situat riscul ar trebui să poată impune notificarea sistematică a condițiilor generale și speciale ale polițelor în cazul asigurărilor private sau voluntare de sănătate, pentru a verifica dacă acestea reprezintă o alternativă parțială sau integrală la asigurarea de sănătate oferită de sistemul de asigurări sociale. O asemenea verificare nu ar trebuie să fie o condiție prealabilă a comercializării acestor produse.

(58) Unele state membre au adoptat în acest scop dispoziții legale speciale. În interesul general, ar trebui să fie posibil să se adopte sau să se mențină astfel de dispoziții legale atât timp cât nu limitează necorespunzător dreptul de stabilire sau libertatea de a furniza servicii, înțelegându-se că aceste dispoziții trebuie să se aplice în același fel. Natura acestor dispoziții legale poate varia în funcție de condițiile din fiecare stat membru. Obiectivul de a proteja interesul general poate fi atins, de asemenea, în cazul în care se impune întreprinderilor care oferă o asigurare de sănătate privată sau voluntară să propună contracte-tip a căror acoperire să fie aliniată la cea a sistemelor legale de asigurări sociale și pentru care prima să fie egală sau inferioară unei limite maxime prestabilite și care să participe la sisteme de compensare a pierderilor. S-ar putea de asemenea impune ca baza tehnică a asigurării de sănătate private sau voluntare să fie similară celei de asigurare de viață;

(59) Statele membre gazdă ar trebui să aibă posibilitatea de a impune oricărei întreprinderi de asigurare care încheie pe teritoriul lor, pe riscuri proprii, asigurări obligatorii pentru accidente de muncă să respecte dispozițiile speciale prevăzute în legislația lor internă privind o asemenea asigurare. Cu toate acestea, o asemenea cerință nu ar trebui să se aplice dispozițiilor privind supravegherea financiară, care ar trebui să rămână de competența exclusivă a statului membru de origine.

(60) Întrucât statele membre care nu sunt supuse aplicării regulamentului [Roma I] ar trebui să aplice dispozițiile respectivului regulament pentru a determina legea aplicabilă contractelor de asigurare care intră sub incidența articolului 7 din respectivul regulament.

(61) Ar trebui să se stabilească norme corespunzătoare privind vehiculele investiționale care preiau riscurile de la întreprinderile de asigurare și reasigurare fără a fi o întreprindere de asigurare sau de reasigurare. Sumele recuperabile dintr-un vehicul investițional ar trebui considerate ca sume deductibile în cadrul contractelor de reasigurare sau de retrocedare.

(62) Datorită naturii speciale a activităților de reasigurare finită, statele membre ar trebui să se asigure că întreprinderile de asigurare și reasigurare care încheie contracte de reasigurare finită sau care desfășoară activități de reasigurare finită sunt în măsură să identifice, să măsoare și să controleze în mod corespunzător riscurile care decurg din respectivele contracte sau activități.

(63) Pentru a ține seama de dimensiunea internațională a reasigurării, ar trebui să se autorizeze încheierea de acorduri internaționale cu țările terțe în scopul de a defini modalitățile de supraveghere a întreprinderilor de reasigurare care își desfășoară activitatea pe teritoriul fiecăreia dintre părțile contractante. În plus, ar trebui să se prevadă o procedură flexibilă care să permită evaluarea pe o bază comunitară a echivalenței controlului prudențial exercitat de țările terțe, astfel încât să se amelioreze liberalizarea serviciilor de reasigurare în țările terțe, fie pe baza stabilirii, fie pe baza furnizării de servicii transfrontaliere.

(64) Măsurile privind supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare dintr-un grup ar trebui să permită autorităților care supraveghează o întreprindere de asigurare sau reasigurare să își formeze o părere mai întemeiată cu privire la situația financiară a acestora.

(65) O asemenea supraveghere a grupului ar trebui să ia în considerare holdingurile de asigurare și holdingurile mixte de asigurare în măsura în care este necesar. Cu toate acestea, prezenta directivă nu ar trebui să implice în niciun caz că statele membre trebuie să supravegheze respectivele întreprinderi luate în mod individual.

(66) În timp ce supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare individuale rămâne principul esențial al supravegherii asigurărilor, este necesar să se determine care dintre întreprinderi intră sub incidența supravegherii la nivel de grup.

(67) Supravegherea de grup ar trebui să se aplice în orice caz la nivelul ultimei întreprinderi participative la nivel comunitar. Cu toate acestea, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a permite autorităților lor de supraveghere să aplice supravegherea la nivel de grup la un număr limitat de nivele inferioare, în cazul în care consideră necesar acest lucru.

(68) Este necesar să se calculeze solvabilitatea la nivel de grup pentru întreprinderile de asigurare și reasigurare care fac parte dintr-un grup.

(69) Întreprinderile de asigurare și reasigurare care aparțin unui grup ar trebui să aibă posibilitatea de a cere aprobarea unui model intern care să fie utilizat pentru calcularea solvabilității atât la nivel de grup, cât și la nivel individual.

(70) Este necesar să se asigure faptul că fondurile proprii sunt distribuite în mod corespunzător în cadrul grupului și sunt disponibile pentru a proteja titularii de polițe de asigurare și beneficiarii acolo unde este necesar. În acest scop, întreprinderile de asigurare și reasigurare din cadrul unui grup ar trebui să dispună de fonduri proprii suficiente pentru a acoperi cerința lor de capital de solvabilitate, în cazul în care obiectivul protejării titularilor de polițe de asigurare nu poate fi atins prin alte mijloace. Prin urmare, întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să fie autorizate să își acopere cerința lor de capital de solvabilitate, în circumstanțe bine definite, cu ajutorul sprijinului de grup declarat de către întreprinderea-mamă. Pentru a evalua nevoia de și pentru a pregăti o eventuală revizuire viitoare a regimului de sprijin din partea grupului, Comisia ar trebui să întocmească un raport cu privire la normele statelor membre și practicile autorităților de supraveghere în acest domeniu.

(71) Solvabilitatea unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare care este filiala unui holding de asigurare sau a unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare dintr-o țară terță poate fi afectată de situația financiară a grupului din care face parte și de distribuția resurselor financiare în cadrul grupului. Prin urmare, autorităților de supraveghere ar trebui să li se acorde mijloacele pentru a exercita supravegherea la nivel de grup și pentru a lua măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare sau reasigurare atunci când solvabilitatea acesteia este sau poate fi în pericol.

(72) Concentrarea riscurilor și tranzacțiile intragrup pot să afecteze situația financiară a întreprinderilor de asigurare sau reasigurare. Prin urmare, autoritățile de supraveghere ar trebui să aibă posibilitatea de a exercita supravegherea generală a anumitor tipuri de asemenea concentrări de riscuri și operațiuni intragrup și de a lua măsuri corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare sau reasigurare atunci când solvabilitatea acesteia este sau poate fi în pericol.

(73) Întreprinderile de asigurare și reasigurare din cadrul unui grup ar trebui să aibă sisteme de guvernanță corespunzătoare care ar trebui să facă obiectul procesului de supraveghere.

(74) Toate grupurile de asigurare sau reasigurare care fac obiectul supravegherii la nivel de grup ar trebui să aibă un supraveghetor al grupului desemnat dintre autoritățile de supraveghere implicate. Drepturile și obligațiile supraveghetorului de grup ar trebui să includă competențe corespunzătoare de coordonare și laure a deciziilor. Autoritățile implicate în supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare care aparțin aceluiași grup ar trebui să stabilească acorduri de coordonare.

(75) Autoritățile de supraveghere ar trebui să aibă acces la toate informațiile relevante pentru exercitarea activității de supraveghere a grupului. Ar trebui stabilită o cooperare între autoritățile responsabile cu supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare, precum și între autoritățile respective și autoritățile responsabile cu supravegherea întreprinderilor care activează în alte sectoare financiare.

(76) Întreprinderilor de asigurare și reasigurare care fac parte dintr-un grup al cărui sediu este în afara Comunității ar trebui să facă obiectul unor acorduri de supraveghere la nivel de grup echivalente și corespunzătoare. Prin urmare, este necesar să prevadă transparența normelor și schimbul de informații cu autoritățile țărilor terțe în toate circumstanțele relevante.

(77) Având în vedere că legislațiile naționale privind măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare nu sunt armonizate, este oportun, în cadrul pieței interne, să se asigure recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a legislației referitoare la lichidare a statelor membre cu privire la întreprinderile de asigurare, precum și cooperarea necesară, având în vedere nevoia de unitate, universalitate, coordonare și publicitate a unor asemenea măsuri, precum și echivalența tratamentului și protejării creditorilor de asigurare.

(78) Ar trebui să se asigure că măsurile de reorganizare care au fost adoptate de autoritatea competentă a unui stat membru pentru a menține sau restabili soliditatea financiară a unei întreprinderi de asigurare și pentru a preveni pe cât posibil o situație de lichidare au efect în întreaga Comunitate. Cu toate acestea, efectele unor asemenea măsuri de reorganizare, precum și ale procedurilor de lichidare față de țări terțe nu ar trebui să fie afectate.

(79) Ar trebui să se facă distincție între autoritățile responsabile cu măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare și autoritățile de supraveghere a întreprinderilor.

(80) Definiția „sucursalei” în scopuri de insolvabilitate, ar trebui, în conformitate cu principiile de insolvabilitate existente, să țină seama de personalitatea juridică unică a întreprinderii de asigurare. Cu toate acestea, legislația statului membru de origine ar trebui să determine felul în care trebuie tratate în cazul lichidării respectivei întreprinderi activele și pasivele deținute de persoane independente care sunt mandatate pentru a acționa în permanență drept agent al unei întreprinderi de asigurare.

(81) Ar trebui stabilite condițiile în care intră sub incidența prezentei directive procedurile de lichidare care, fără a fi bazate pe insolvabilitate, implică o ordine prioritară de plată a despăgubirilor. Creanțele angajaților unei întreprinderi de asigurare rezultate din contractele de muncă și relațiile de muncă ar trebui să poată fi subrogate unui sistem național de garantare a salariilor. Astfel de creanțe subrogate ar trebui să beneficieze de tratamentul stabilit de legislația statului membru de origine ( lex concursus ).

(82) Măsurile de reorganizare nu împiedică deschiderea unei proceduri de lichidare. Prin urmare, ar trebui ca procedurile de lichidare să poată fi deschise în absența sau ca urmare a adoptării de măsuri de reorganizare și pot fi încheiate printr-un concordat sau altă măsură analoagă, inclusiv măsuri de reorganizare.

(83) Doar autoritățile competente ale statului membru de origine ar trebui să fie abilitate să decidă în legătură cu procedurile de lichidare care privesc întreprinderile de asigurare. Deciziile ar trebui să aibă efecte în întreaga Comunitate și ar trebui să fie recunoscute de toate statele membre. Deciziile ar trebui publicate în conformitate cu procedurile statului membru de origine și in Jurnalul Oficial al Uniunii Europene . De asemenea, informațiile ar trebui să fie disponibile creditorilor cunoscuți rezidenți în Comunitate, care ar trebui să aibă dreptul de a prezenta creanțe sau de a prezenta observații.

(84) În cadrul procedurilor de lichidare ar trebui luate în considerare toate activele și pasivele întreprinderii de asigurare.

(85) Toate condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și terminarea procedurilor de lichidare ar trebui să fie reglementate de legislația statului membru de origine.

(86) Pentru a asigura desfășurarea unor acțiuni coordonate, autoritățile de supraveghere ale statelor membre de origine și cele ale celorlalte state membre ar trebui informate de urgență cu privire la deschiderea procedurilor de lichidare.

(87) Este extrem de important ca persoanele asigurate, titularii de polițe de asigurare, beneficiarii și orice parte vătămată care dispune de un drept direct de acțiune împotriva întreprinderii de asigurare în ceea ce privește o creanță ce provine din operațiuni de asigurare să fie protejate în cadrul procedurilor de lichidare, înțelegându-se că o astfel de protecție nu include creanțele care nu provin din obligații prevăzute în contractele de asigurare sau operațiunile de asigurare, ci din răspunderea civilă cauzată de un agent în cadrul unor negocieri pentru care, conform legii aplicabile pentru contractul sau operațiunea de asigurare, agentul însuși nu este responsabil în temeiul contractului sau operațiunii de asigurare. Pentru a atinge acest obiectiv, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a alege între metode echivalente pentru a garanta un tratament special pentru creditorii de asigurare, niciuna dintre aceste metode neîmpiedecând un stat membru în a stabili o clasificare între diferitele categorii de cereri de despăgubire. În plus, ar trebui să se asigure un echilibru adecvat între protecția creditorilor de asigurare și cea a altor creditori privilegiați care sunt protejați de către legislația statului membru în cauză.

(88) Deschiderea procedurilor de lichidare ar trebui să implice retragerea autorizației de a desfășura o activitate care a fost acordată întreprinderii de asigurare, dacă autorizația respectivă nu a fost retrasă anterior.

(89) Creditorii ar trebui să aibă dreptul de a prezenta creanțe sau de a prezenta observații scrise în cadrul procedurilor de lichidare. Creanțele creditorilor rezidenți într-un stat membru, altul decât statul membru de origine, ar trebui să fie tratate în același fel ca și creanțele echivalente din statul membru de origine, fără discriminare bazată pe naționalitate sau rezidență.

(90) Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța anumitor tranzacții în statele membre, altele decât statul membru de origine, este necesară determinarea legii aplicabile efectelor unei măsuri de reorganizare sau procedurii de reorganizare asupra unui proces în curs și asupra cererilor individuale de executare silită care rezultă din procese.

(91) Măsurile necesare pentru implementarea prezentei directive ar trebui adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a procedurilor de exercitare a competențelor de executare conferite Comisiei[40]. În special, este necesar să i se acorde Comisiei competența de a adopta dispoziții privind adaptarea anexelor și măsuri specificând în special competențele de supraveghere și acțiunile care trebuie întreprinse și de stabilire a unor cerințe mai detaliate în domenii precum sistemul de guvernanță, publicarea informațiilor, criteriile de evaluare raportat la participațiile calificate, calcularea provizioanelor tehnice și a cerințelor de capital, normele de investiții și supravegherea la nivel de grup. Având în vedere că aceste dispoziții au un scop general și sunt destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive și să o completeze prin adăugarea unor elemente neesențiale noi, ele trebuie adoptate în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 5 din Decizia 1999/468/CE.

(92) Dat fiind că obiectivul acțiunii care trebuie întreprinse nu poate fi realizat într-un mod suficient de către statele membre și, prin urmare, având în vedere dimensiunile și efectele acțiunii, poate fi mai bine realizat la nivel comunitar, Comunitatea poate lua măsuri în acest sens, în conformitate cu principiul subsidiarității stabilit la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul menționat anterior, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.

(93) Dispozițiile din Directiva 64/225/CEE a Consiliului din 25 februarie 1964 privind eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii în domeniul reasigurărilor și al retrocesiunilor[41], Directiva 73/240/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire în domeniul activității de asigurare generală directă[42], Directiva 76/580/CEE a Consiliului din 29 iunie 1976 de modificare a Directivei 73/239/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[43] și Directiva 84/641/CEE a Consiliului din 10 decembrie 1984 de modificare, cu privire în special la asistența turistică, a primei Directive (73/239/CEE) privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă[44] au devenit caduce și, prin urmare, trebuie abrogate.

(94) Obligația de a transpune prezenta directivă în dreptul intern trebuie să se limiteze la dispozițiile care reprezintă o modificare de fond în raport cu directivele anterioare. Obligația de a transpune dispozițiile neschimbate rezultă din directivele anterioare.

(95) Prezenta directivă nu trebuie să aducă atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în dreptul intern și de aplicare a directivelor menționate în anexa VI partea B.

ê 2002/83/CE (adaptat)

ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:

TITLUL I

√ NORME GENERALE PRIVIND INIȚIEREA ȘI EXERCITAREA ACTIVITĂȚII DE ASIGURARE ȘI DE REASIGURARE Õ

CAPITOLUL I

√ OBIECT, DOMENIU DE APLICARE ȘI Õ DEFINIȚII ȘI DOMENIUL DE APLI