RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN privind punerea în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență /* COM/2012/0743 final */





CUPRINS 1........... Introducere..................................................................................................................... 3 1.1........ Context.......................................................................................................................... 3 1.2........ Evaluare generală privind aplicarea regulamentului............................................................ 4 2........... Domeniul de aplicare al regulamentului............................................................................. 4 2.1........ Proceduri care fac obiectul regulamentului....................................................................... 4 2.1.1..... Proceduri de pre-insolvență și proceduri hibride........................................................... 5 2.1.2..... Insolvența persoanelor fizice și a persoanelor care desfășoară activități independente. 7 2.2........ Procedurile excluse din domeniul de aplicare al Regulamentului privind insolvența, articolul 1 alineatul (2) 8 2.3........ Recunoașterea procedurilor de insolvență deschise în afara UE sau coordonarea între procedurile din interiorul UE și cele din afara acesteia...................................................................................................................................... 9 3........... Competența de a deschide proceduri de insolvență.................................................... 10 3.1........ Definirea și determinarea centrul intereselor principale ale debitorului (COMI).............. 10 3.2........ Cadrul procedural pentru examinarea competenței....................................................... 11 3.3........ Acțiuni legate de insolvență....................................................................................... 12 4........... Legea aplicabilă............................................................................................................ 12 4.1........ Domeniul de aplicare al normei generale (lex fori concursus).......................................... 12 4.2........ Excepții de la principiul lex fori.................................................................................... 13 5........... Recunoașterea hotărârilor de deschidere a unei proceduri de insolvență...................... 15 6........... Coordonarea procedurii principale și a celor secundare................................................ 15 7........... Grupurile de societăți.................................................................................................. 16 8........... Publicarea și informarea privind procedurile de insolvență........................................... 18 9........... Depunerea cererilor de admitere a creanțelor............................................................... 18 10......... Concluzii...................................................................................................................... 19 RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN privind punerea în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență 1. Introducere 1.1. Context Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului privind procedurile de insolvență[1] (denumit în continuare „Regulamentul privind insolvența” sau „regulamentul”) a intrat în vigoare în mai 2002. Regulamentul stabilește un cadru european pentru procedurile transfrontaliere de insolvență. Acesta se aplică atunci când debitorul, indiferent dacă acesta este persoană fizică sau juridică, are active sau creditori în mai multe state membre. Regulamentul determină instanța care are competența de a deschide proceduri de insolvență și asigură recunoașterea și executarea în întreaga Uniune a hotărârii pronunțate în cadrul procedurii. Acesta stabilește, de asemenea, norme unitare privind legea aplicabilă și prevede coordonarea procedurii principale și a procedurilor secundare. Regulamentul se aplică în toate statele membre, cu excepția Danemarcei, care are un regim special în ceea ce privește cooperarea judiciară în temeiul Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene. Prezentul raport a fost elaborat în conformitate cu articolul 46 din Regulamentul privind insolvența. Obiectivul acestuia este de a prezenta Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social European o evaluare privind aplicarea regulamentului. În elaborarea prezentului raport s-au luat în considerare următoarele documente: · un studiu juridic comparat privind evaluarea regulamentului în 26 de state membre, care a fost realizat de universitățile din Heidelberg și Viena, cu sprijinul unei rețele de raportori naționali[2]; · un studiu de evaluare a impactului unei modificări a Regulamentului privind insolvența, realizat de un consorțiu alcătuit din GHK și Milieu[3]; · rezultatele unei consultări publice organizate pe internet, care a avut loc în perioada martie - iunie 2012[4]. Comisia a primit în total 134 de răspunsuri din toate statele membre, cu excepția Bulgariei și a Maltei, Regatul Unit (21 %), România (20 %) și Italia (12 %) reprezentând peste 50 % din totalul participanților. S-au primit răspunsuri de numeroase categorii de părți interesate, cel mai mare număr de răspunsuri provenind din mediul universitar, de la practicienii din domeniul dreptului și de la autoritățile publice. Aplicarea Regulamentului privind insolvența a fost, de asemenea, discutată cu Rețeaua judiciară europeană în materie civilă și comercială. 1.2. Evaluare generală privind aplicarea regulamentului Pe baza evaluării, Comisia a ajuns la concluzia că Regulamentul privind insolvența este considerat, în general, un instrument reușit pentru coordonarea procedurilor transfrontaliere de insolvență din Uniune. Opțiunile fundamentale ale Comisiei, precum și politicile care stau la baza acestora se bucură de sprijinul larg al părților interesate. Jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene (CJUE) a clarificat interpretarea Regulamentului privind insolvența cu privire la o serie de aspecte, contribuind astfel la interpretarea uniformă a regulamentului de către instanțele naționale. Rezultatele consultării publice vin în sprijinul acestei evaluări, majoritatea participanților considerând că regulamentul funcționează în mod eficient, cele mai multe opinii pozitive fiind exprimate de practicienii din domeniul dreptului, de autoritățile publice și de cadrele universitare. Cu toate acestea, studiul de evaluare și consultarea publică au identificat o serie de deficiențe ale Regulamentului privind insolvența. Prin urmare, Comisia consideră că este necesar să propună adaptările care se impun pentru a răspunde nevoii de crea un mediu modern și favorabil întreprinderilor. În esență, au fost identificate probleme în ceea ce privește domeniul de aplicare al regulamentului, normele privind competența, relația dintre procedura principală și procedurile secundare, publicitatea hotărârilor în materie de insolvență și depunerea cererilor de admitere a creanțelor. În plus, a fost criticată absența unor norme specifice privind insolvența membrilor unui grup de societăți. Aceste aspecte sunt descrise în detaliu în cele ce urmează. 2. Domeniul de aplicare al regulamentului 2.1. Proceduri care fac obiectul regulamentului Obiectivul principal al regulamentului este de a garanta recunoașterea în întreaga Uniune a unei hotărâri de deschidere a unei proceduri de insolvență și a efectelor acesteia, indiferent dacă aceasta vizează persoane fizice sau persoane juridice. Articolul 1 alineatul (1), care stabilește criteriile pe care trebuie să le îndeplinească procedurile naționale pentru a intra sub incidența regulamentului, reflectă concepția tradițională privind procedurile de insolvență, deoarece pornește de la premisa insolvenței debitorului și implică desistarea debitorului și numirea unui lichidator. Cu toate acestea, având în vedere noile tendințe și abordări din statele membre, actualul domeniu de aplicare al regulamentului nu mai acoperă o serie întreagă de proceduri naționale destinate găsirii de soluții în cazul îndatorării societăților și a persoanelor fizice. 2.1.1. Proceduri de pre-insolvență și proceduri hibride În prezent, în Europa, numeroase legislații naționale în materie de insolvență prevăd proceduri de pre-insolvență și proceduri hibride. Procedurile de pre-insolvență pot fi considerate a fi proceduri cvasi-colective, care se desfășoară sub supravegherea unei instanțe sau a unei autorități administrative care oferă debitorului aflat în dificultate financiară posibilitatea de a se restructura în stadiul de pre-insolvență și de a evita astfel începerea procedurii de insolvență în sensul tradițional al termenului. Procedurile hibride sunt proceduri în cadrul cărora debitorul păstrează un anumit control asupra activelor și a activităților sale, însă sub controlul sau supravegherea unei instanțe sau a unui practician în insolvență. Concluzia studiului de evaluare este că în 15 state membre există proceduri de pre-insolvență sau proceduri hibride care în prezent nu sunt incluse în lista din anexa A la Regulamentul privind insolvența, astfel cum reiese din tabelul de mai jos. Tabel: Proceduri de pre-insolvență și proceduri hibride care nu sunt incluse în anexa A la regulament Austria || - procedurile prevăzute de Legea privind reorganizarea întreprinderilor din 1997 (Reorganisationsverfahren) Belgia || - anchetele comerciale (Handelsonderzoek / enquête commercial; articolul 8 și următoarele din LCE (Loi relative à la continuation des entreprises) - numirea unui mediator (Aanstelling ondernemingsbemiddelaar / Désignation d’un médiateur d’entreprise; articolul 13 din LCE) - numirea unui mandataire de justice (Aanstelling gerechtsmandataris / Désignation d’un mandataire de justice; articolul 14 din LCE) - acordul extrajudiciar (Minnelijk akkoord / Accord amiable; articolul 15 din LCE) - reorganizarea judiciară prin acord individual (Gerechtelijke reorganisatie door een minnelijk akkoord / Réorganisation judiciaire par accord amiable; articolul 43 din LCE) - numirea unui administrator provizoriu (Aanstelling voorlopig bestuurder / Désignation d’un administrateur provisoire; articolul 28 din LCE) Estonia || - procedurile de reorganizare pentru entități juridice (Legea estonă privind reorganizarea) - procedurile de ajustare a datoriei pentru persoanele fizice (Legea privind restructurarea datoriilor și protejarea datoriei) Franța || - mandat ad hoc (L 611-3 Code de commerce) - procedurile de conciliere (L 611-4 și următoarele din Code de commerce) - sauvegarde financière accélérée (SFA) Germania || - procedurile de tip „scut de protecție” (Schutzschirmverfahren, secțiunea 270b InsO)[5] Grecia || - procedura de reorganizare (diadikasia eksigiansis, διαδικασία εξυγίανσης; articolele 99 și următoarele din Codul elen al falimentului, astfel cum a fost modificat prin articolul 234 din recenta Lege nr. 4072/2012) Italia || - accordo di ristrutturazione dei debiti (articolul 182bis din Legea italiană privind insolvența) - piano di risanamento attestato Letonia || - procedurile extrajudiciare de protecție juridică (prevăzute în Legea privind insolvența din 26 iulie 2010) Malta || - Regimul legal de compromis sau de înțelegere (Rikostruzzjonijiet ta’ Kumpaniji) - procedura de redresare a societăților Țările de Jos || - Schuldsaneringsregeling, care se aplică persoanelor fizice, articolul 287a din Legea neerlandeză privind falimentul Polonia || - procedura de reabilitare (Postępowanie naprawcze; articolele 492-521 din Legea privind falimentul și reabilitarea) România || - mandatul ad-hoc ( articolul 7 și următoarele din Legea nr. 381/2009) - concordatul preventiv ( articolul 13 și următoarele din Legea nr. 381/2009) Spania || - homologación de los acuerdos de refinanciación (a patra dispoziție suplimentară din legea nr. 38/2011 de modificare a Legii spaniole privind insolvența) Suedia || - procedurile de reducere a datoriei (skuldsanering; secțiunea 4 din Legea privind reducerea datoriilor) care se aplică persoanelor fizice Regatul Unit || - mecanismele de acord (partea 26 din Legea privind societățile comerciale din 2006) Principala problemă care rezultă din faptul că un număr semnificativ de proceduri de pre-insolvență și de proceduri hibride nu fac în prezent obiectul Regulamentului privind insolvența constă în faptul că efectele acestora nu sunt recunoscute în întreaga UE. În consecință, creditorii care nu sunt de acord cu aceste proceduri pot încerca să își execute creanțele împotriva activelor debitorului situate într-un alt stat membru, ceea ce poate submina eforturile de salvare a societății (așa-numita problemă „holding-out”). În plus, se pot rata oportunitățile de a salva o societate, deoarece părțile nu sunt dispuse să se angajeze în procedurile relevante în cazul în care nu este asigurată recunoașterea transfrontalieră a acestora. Prin urmare, s-a recomandat abordarea acestei probleme în cadrul revizuirii Regulamentului privind insolvența. Acest punct de vedere este împărtășit de majoritatea participanților la consultarea publică (59 %), aceștia considerând că regulamentul ar trebui să includă procedurile de pre-insolvență și procedurile hibride. Totuși, opiniile au fost împărțite atunci când s-a cerut să se precizeze cu exactitate ce proceduri ar trebui să fie acoperite de regulament și, în special, în ce cazuri ar fi necesară supravegherea unei instanțe. În plus, studiul de evaluare a identificat o serie de probleme în ceea ce privește discrepanțele dintre procedurile enumerate în anexe și condițiile prevăzute la articolul 1 alineatul (1). Aceste probleme sunt ilustrate de două cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare aflate pe rol la CJUE. Prima cauză pune problema aplicării Regulamentului privind insolvența în cazul unei proceduri naționale de insolvență care nu este inclusă în lista din anexe, dar care corespunde definiției de la articolul 1 alineatul (1)[6]. A doua cauză se referă la chestiunea aplicării Regulamentului privind insolvența în cazul procedurilor naționale care sunt incluse în lista din anexă, dar care nu corespund definiției de la articolul 1 alineatul (1)[7]. Aceste cauze arată că, în momentul de față, există o serie de incertitudini juridice în ceea ce privește procedurile care fac efectiv obiectul regulamentului. O a treia problemă identificată se referă la situațiile în care procedurile naționale enumerate în anexe sunt modificate de către statele membre, fără ca aceste modificări să fie comunicate Comisiei. În aceste situații, nu este clar dacă procedurile modificate sau procedurile noi din statele membre corespund definiției de la articolul 1 alineatul (1). 2.1.2. Insolvența persoanelor fizice și a persoanelor care desfășoară activități independente Regulamentul se aplică procedurilor naționale, indiferent dacă acestea se referă la o persoană fizică sau la o persoană juridică, un comerciant sau un particular[8]. Studiul de evaluare a arătat că, deși multe state membre au notificat procedurile de insolvență care vizează persoane fizice de pe plan național în scopul includerii acestora în anexe[9], un număr considerabil de proceduri de insolvență care vizează persoane fizice nu fac în prezent obiectul regulamentului[10]. Această situație poate fi explicată, în parte, prin faptul că procedurile nu corespund definiției de la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind insolvența, prin faptul că acestea au fost introduse recent sau prin faptul că statul membru respectiv nu consideră că acestea se încadrează în domeniul de aplicare al regulamentului[11]. Această ultimă explicație este în contrast cu rezultatele consultării publice, în care majoritatea participanților (59 %) au fost de acord că regulamentul ar trebui să se aplice în cazul persoanelor particulare și al persoanelor care desfășoară activități independente. Diversitatea legislațiilor naționale sporește complexitatea acestei chestiuni: unele state membre nu dispun de niciun de sistem de insolvență pentru persoanele fizice. Alte state membre au sisteme de insolvență ce vizează persoanele fizice care se aplică atât în cazul persoanelor care desfășoară activități independente sau comercianților individuali, cât și în cazul consumatorilor. Un al treilea grup de state dispune de mecanisme speciale doar în cazul consumatorilor și include persoanele care desfășoară activități independente și comercianții individuali în sistemele de insolvență privind societățile, în vreme ce un al patrulea grup de state dispune de regimuri separate pentru consumatori, pentru persoanele care desfășoară activități independente și pentru comercianții individuali. Comisia constată că situația de statu-quo reprezintă o problemă, întrucât este posibil ca debitorii să rămână datori unor creditori străini. În special, un întreprinzător cinstit, care a beneficiat de o remitere de datorie într-un stat membru, poate fi împiedicat să înceapă o nouă afacere sau să facă comerț cu un alt stat membru. Această problemă poate, de asemenea, descuraja debitorii care au beneficiat de o remitere de datorie în țara lor să facă demersurile necesare pentru a locui sau a căuta un loc de muncă în alt stat membru. 2.2. Procedurile excluse din domeniul de aplicare al Regulamentului privind insolvența, articolul 1 alineatul (2) Regulamentul privind insolvența nu se aplică societăților de asigurări, instituțiilor de credit, societăților de investiții care furnizează servicii ce implică deținerea de fonduri sau valori mobiliare ale terților și nici organismelor de plasament colectiv. Acești debitori sunt excluși din domeniul de aplicare deoarece sunt supuși unui regim special și, într-o oarecare măsură, autoritățile naționale de control au competențe de intervenție extrem de extinse[12]. Procedurile transfrontaliere de insolvență referitoare la societăți de asigurări și la instituții de credit sunt reglementate de alte instrumente ale dreptului Uniunii[13]. Ca și regulamentul, aceste instrumente prevăd o serie de norme privind competența internațională în ceea ce privește adoptarea măsurilor de reorganizare sau deschiderea procedurilor de lichidare, legea aplicabilă, precum și recunoașterea procedurilor. O serie de publicații universitare au evidențiat faptul că absența unui instrument al Uniunii care să reglementeze cazurile transfrontaliere de insolvență pentru organismele de plasament colectiv și întreprinderile de investiții reprezintă o lacună nedorită în dreptul Uniunii. Cu toate acestea, în ceea ce privește societățile de investiții, această lacună va fi probabil acoperită în curând, pentru cea mai mare parte a acestor societăți, odată cu adoptarea modificărilor la Directiva 2001/24/CE prevăzute în recenta propunere de Directivă privind redresarea și rezoluția bancară[14]. În ceea ce privește organismele de plasament colectiv, părțile interesate au raportat că situația actuală nu a creat probleme în practică deoarece cazurile de insolvență a organismelor de plasament colectiv au fost destul de rare. 2.3. Recunoașterea procedurilor de insolvență deschise în afara UE sau coordonarea între procedurile din interiorul UE și cele din afara acesteia Regulamentul se aplică procedurilor de insolvență referitoare la debitorii al căror centru al intereselor principale (COMI) se află într-un stat membru. Procedurile de insolvență în cadrul cărora centrul intereselor principale ale debitorului este situat în afara UE nu intră în domeniul de aplicare al acestuia. Chiar în cazurile în care COMI se află în interiorul UE, domeniul de aplicare este limitat în ceea ce privește activele, creditorii sau sediile situate în străinătate. În astfel de situații, regulamentul se aplică parțial, doar actorilor și activelor situate într-un stat membru. Aspectele care nu țin de domeniul de aplicare al Regulamentului privind insolvența sunt reglementate de legislațiile naționale. Evaluarea impactului a arătat că, de la adoptarea Regulamentului privind insolvența, mai multe state membre au adoptat legi care reglementează o serie de aspecte privind cazurile transfrontaliere de insolvență care implică state din afara UE. România, Polonia, Regatul Unit, Slovenia și Grecia au adoptat legi bazate pe legea model UNCITRAL din 1997. Belgia, Germania și Spania au introdus legi privind insolvența internațională care nu urmează abordarea UNCITRAL, însă acoperă, în general, subiecte similare. Franța și Italia nu au legi specifice în acest domeniu, însă instanțele acestor țări aplică principiile generale de drept internațional privat. Cu toate că efectele dimensiunii internaționale a insolvenței variază, prin urmare, în funcție de fiecare stat membru, Comisia, pe baza studiului de evaluare, a ajuns la concluzia că lipsa de dispoziții armonizate pentru recunoașterea procedurilor de insolvență din afara UE sau de coordonare între procedurile din interiorul UE și cele din afara acesteia nu a provocat probleme grave în practică. La întrebarea dacă lipsa de dispoziții pentru recunoașterea sau coordonarea procedurilor de insolvență din afara UE a creat probleme sau nu, opiniile participanților la consultarea publică au fost împărțite, 44 % dintre aceștia răspunzând afirmativ și 37 % negativ. Au fost semnalate unele probleme cu privire la recunoașterea hotărârilor UE sau a puterilor conferite unui lichidator UE în state care nu fac parte din Uniune, cum ar fi Elveția. Cu toate acestea, astfel de probleme nu pot fi soluționate printr-un instrument al Uniunii, ci doar prin intermediul unui tratat internațional. În acest sens, este de menționat faptul că Elveția și-a exprimat informal interesul cu privire la elaborarea unui acord bilateral cu UE privind insolvența. 3. Competența de a deschide proceduri de insolvență 3.1. Definirea și determinarea centrul intereselor principale ale debitorului (COMI) Conceptul de COMI este de o importanță crucială pentru aplicarea Regulamentului privind insolvența. Comisia constată că există o susținere generală pentru acest concept, astfel cum este interpretat de CJUE. Rezultatele consultării publice confirmă acest lucru, marea majoritate a participanților (77 %) aprobând utilizarea COMI în scopul determinării locului în care trebuie să se desfășoare procedura principală. Totuși, 51 % din participanți consideră că interpretarea termenului COMI a creat probleme de ordin practic. Cu toate acestea, unii au estimat că precizările oferite de CJUE au fost foarte utile pentru a se ajunge la o aplicare mai uniformă a termenului. Jurisprudența CJUE a clarificat conceptul de COMI în hotărârile sale din cauzele Eurofood[15] și Interedil[16]. Determinarea COMI necesită o evaluare cuprinzătoare a circumstanțelor pentru fiecare caz în parte; în conformitate cu abordarea obiectivă adoptată de CEJ, centrul intereselor principale trebuie să fie identificat prin trimiterea la criterii care pot fi verificate de părțile terțe. În general, aceste criterii sunt îndeplinite în locul în care debitorul își desfășoară activitățile comerciale sau în care se află sediul administrativ principal al acestuia. În cazul societăților și al altor persoane juridice, articolul 3 alineatul (1) prevede o prezumție juris tantum în favoarea locului de înregistrare. Jurisprudența CJUE a clarificat circumstanțele în care această prezumție poate fi respinsă într-un mod care este în general considerat a fi adecvat. Cu toate acestea, s-a raportat că în multe state membre (AT, BE, CZ, FR, DE, GR, IT, LU, NL, PL, RO, ES, SE, UK) prezumția a fost uneori respinsă fără a se efectua analiza aprofundată impusă de CJUE. Nu este clar dacă această situație este determinată de faptul că instanțele nu sunt suficient de bine informate cu privire la jurisprudența CJUE sau de dificultățile pe care le presupune abordarea factuală impusă de aceasta. Cu toate că regulamentul acoperă insolvența persoanelor fizice, indiferent dacă acestea sunt comercianți sau consumatori, formularea actuală de la articolul 3 alineatul (1) nu se referă în mod explicit la centrul intereselor principale ale persoanelor fizice. În această privință, studiul de evaluare a evidențiat o serie de incoerențe în practicile statelor membre. Unele instanțe au aplicat o prezumție în favoarea domiciliului debitorului, în vreme ce altele nu au făcut decât să aplice conceptele naționale în cazul centrului intereselor principale ale persoanelor fizice. Determinarea COMI este cel mai dificil de realizat în cazurile în care debitorul și-a delocalizat domiciliul înainte de depunerea cererii de deschidere a procedurii de insolvență. În conformitate cu jurisprudența CJUE[17], momentul determinant pentru stabilirea existenței COMI este depunerea cererii de deschidere a procedurii principale. În cazul în care debitorul își deplasează centrul intereselor principale într-un alt stat membru după acest moment, instanța sesizată rămâne competentă. Această jurisprudență este respectată, în mare măsură, de către instanțe. Pot apărea probleme în cazul în care debitorul își transferă centrul intereselor principale într-un alt stat membru înainte de momentul depunerii cererii de deschidere a procedurii. Studiul de evaluare a identificat o serie de cazuri de delocalizare (temporară) evident abuzivă a centrului intereselor principale ale unor persoane fizice, în unicul scop de a obține descărcarea datoriilor reziduale. Această problemă, care este cunoscută și sub numele de „turism de faliment”, se limitează la câteva regiuni din Uniune, și anume estul Franței, Regatul Unit și Letonia, care atrag debitori din alte țări. În special, debitori din Germania și Irlanda au încercat să profite de oportunitățile de remitere de datorie oferite de legislația engleză, care prevede ștergerea datoriilor în termen de doar un an. De asemenea, au existat cazuri în care societățile comerciale s-au delocalizat într-un alt stat membru decât cel în care își au sediul social pentru a beneficia de mecanismele de restructurare mai sofisticate disponibile în statul respectiv. Cu toate acestea, astfel de delocalizări nu pot fi considerate abuzive sau nelegitime în sine. În primul rând, transferurile centrelor intereselor principale ale societăților au fost acceptate de către CJUE ca o formă de exercitare legitimă a libertății de stabilire. Astfel, Curtea a clarificat, în hotărârea din cauza Centros, că desfășurarea de activități economice într-un stat membru prin intermediul unei societăți din alt stat membru este reglementată de libertatea de stabilire, chiar și în cazul în care sediul social al societății a fost ales pentru a evita cerințele de capital minim din statul membru în care se află sediul real al societății. În plus, adesea, delocalizarea centrului intereselor principale aduce creditorilor mai degrabă beneficii decât dezavantaje. Deseori, creditorii (principali) sunt cei care încurajează delocalizările, în încercarea de a salva sau restructura societatea. Există mai multe cazuri în care delocalizarea centrului intereselor principale către Regatul Unit a permis restructurarea reușită a unei societăți datorită flexibilității pe care legislația engleză în materie de insolvență o acordă societăților în acest domeniu. 3.2. Cadrul procedural pentru examinarea competenței Studiul de evaluare evidențiază mai multe probleme semnificative în ceea ce privește cadrul procedural pentru examinarea competenței instanței care deschide procedura de insolvență. În prezent, regulamentul nu abordează în mod explicit acest aspect care este reglementat prin dreptul procedural al statelor membre și prin principiile generale de eficiență și de nediscriminare. Cu toate acestea, abordările instanțelor naționale în ceea ce privește stabilirea competenței în temeiul articolului 3 variază considerabil pe teritoriul Uniunii. Nu pare a fi clar pentru toate instanțele faptul că au obligația de a examina din oficiu competența lor și de a indica în mod explicit în hotărârea de deschidere a procedurii temeiul jurisdicțional pe care s-au bazat pentru a lua această hotărâre de deschidere. Această situație este problematică, deoarece principiul încrederii reciproce între statele membre, care este o piatră de temelie a Regulamentului privind insolvența, impune instanțelor statelor membre să evalueze cu atenție centrul intereselor principale ale debitorului, având în vedere că hotărârile de deschidere a unei proceduri de insolvență sunt recunoscute în celelalte state membre, fără ca acestea să aibă dreptul de a exercita un control asupra hotărârii instanței respective. În ceea ce privește cadrul procedural, a fost, de asemenea, criticat faptul că creditorii străini nu au întotdeauna dreptul de a contesta hotărârea de deschidere a unei proceduri de insolvență și chiar și în cazurile în care aceștia au dreptul, în mod formal, de a face acest lucru, nu sunt informați cu privire la hotărâre în timp util pentru a-și putea exercita în mod efectiv dreptul de a o contesta. 3.3. Acțiuni legate de insolvență Delimitarea dintre Regulamentul Bruxelles I[18] și Regulamentul privind insolvența este unul dintre aspectele cele mai controversate referitoare la cazurile transfrontaliere de insolvență. Litigiul se referă la competența internațională (articolul 3) și la recunoașterea hotărârilor pronunțate în alte state membre (articolul 25). În conformitate cu jurisprudența CJUE, hotărârile în materie civilă sunt calificate drept specifice insolvenței în cazul în care acestea decurg în mod direct din procedura de insolvență și au strânsă legătură cu acestea (vis attractiva concursus). Totuși, acest principiu este codificat doar cu privire la recunoaștere (articolul 25 din Regulamentul privind insolvența). Modalitatea de delimitare a fost stabilită de CJUE în 1979[19] în ceea ce privește Convenția de la Bruxelles[20] și reiterată de CJUE în cauza Deko Marty[21] în ceea ce privește competența în temeiul Regulamentului privind insolvența. CJUE a hotărât că instanța care deschide procedura de insolvență are competența în materie de acțiuni pauliene deschise de lichidator împotriva unei părți terțe, cum ar fi o acțiune care vizează anularea unei cesiuni de părți sociale efectuate în contextul unei proceduri de insolvență[22], precum și că astfel de acțiuni sunt excluse din domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles I[23]. Pe de altă parte, Curtea a hotărât că acțiunile aduse în fața instanței de un vânzător, pe baza unei rezerve a dreptului de proprietate, împotriva unui cumpărător insolvabil[24] și acțiunile pauliene bazate pe o cesiune, făcută de lichidator către unicul creditor, a creanțelor față de terți[25] nu pot fi calificate ca având o legătură strânsă cu procedurile de insolvență. 44 % din participanții la consultarea publică nu au semnalat nicio problemă cu privire la interacțiunea dintre Regulamentul privind insolvența și Regulamentul Bruxelles I care să nu fi fost soluționată în mod satisfăcător de jurisprudență. Cu toate acestea, concluzia Comisiei este că absența unei norme exprese privind competența în cazul acțiunilor legate de insolvență generează incertitudine în rândul practicienilor din domeniul dreptului care nu au o experiență îndelungată în ceea ce privește jurisprudența CJUE. În plus, a fost criticat faptul că un lichidator nu poate cumula o acțiune legată de insolvență cu o acțiune care face obiectul Regulamentului Bruxelles I. 4. Legea aplicabilă 4.1. Domeniul de aplicare al normei generale (lex fori concursus) Majoritatea participanților la consultarea publică (55 %) au fost de acord că dispozițiile regulamentului referitoare la legea aplicabilă sunt satisfăcătoare, în vreme ce 32 % nu au fost de acord cu acest lucru. Potrivit studiului de evaluare, alegerea generală a legii aplicabile (lex fori concursus) prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul privind insolvența este conformă principiilor generale recunoscute pe scară largă ale dreptului internațional privat, potrivit cărora procedurile de insolvență sunt reglementate de legislația statului de deschidere. Comisia a ajuns la concluzia că nu este necesar să se aducă modificări acestei dispoziții. Studiul de evaluare face referire la o serie de întrebări legate de calificare sau de caracterizare, însă consideră că sistemele juridice naționale sau, în cazul în care este necesar, CJUE sunt cele responsabile să răspundă la acest tip de întrebări. 4.2. Excepții de la principiul lex fori Majoritatea participanților la consultarea publică (56 %) au convenit că excepțiile de la norma generală privind legea aplicabilă sunt justificate pentru a proteja încrederea legitimă și certitudinea juridică. Articolul 5 prevede că drepturile reale ale terților nu sunt „afectate” de deschiderea unei proceduri de insolvență. Aproape jumătate din participanții la consultarea publică (49 %) au declarat că dispoziția privind drepturile reale funcționează în mod satisfăcător în practică, în vreme ce 26 % estimează contrariul. Studiul de evaluare arată că jurisprudența rezultată din aplicarea articolelor 5 și 7 este foarte redusă, însă identifică următoarele probleme: · Principala problemă în acest context este înțelegerea de bază a articolului 5. În majoritatea covârșitoare a statelor membre, aceste dispoziții sunt interpretate ca „norme restrictive de fond”, ceea ce înseamnă că drepturile reale sau rezerva dreptului de proprietate vizate nu pot fi afectate nici de dispozițiile privind insolvența din statul de deschidere, nici de cele din statul în care sunt situate activele, cu excepția cazului în care se deschid proceduri secundare în acest din urmă stat membru. Această problemă apare și cu privire la articolul 7 (rezerva dreptului de proprietate). În ceea ce privește articolul 5, au apărut probleme practice în cazurile în care creanțele garantate de drepturi reale sunt ajustate în cadrul procedurilor de reorganizare. Este discutabil dacă o astfel de ajustare a creanței garantate „afectează” garanția accesorie și este, prin urmare, interzisă în contextul articolului 5 din Regulamentul privind insolvența. · Localizarea imobilizărilor necorporale, precum drepturile de proprietate intelectuală și conturile bancare au provocat dificultăți în practică. În special în ceea ce privește conturile bancare deschise la o sucursală a unei bănci străine, este discutabil dacă acestea sunt situate în statul membru în care se află sucursala sau în statul membru în care se află sediul central al băncii și centrul intereselor sale principale [(articolul 2 litera (g)]. · Domeniul de aplicare al articolului 5 și, respectiv, cel al articolului 4 alineatul (2) litera (i) nu sunt clare în ceea ce privește distribuirea încasărilor în cazurile în care bunurile pe care se bazează drepturile reale sunt înstrăinate sau în care lichidatorul a încălcat, din neglijență, drepturile unui creditor gajist. În acest context, nu este clară nici alegerea legii aplicabile în cazul unei eventuale acțiuni în despăgubiri împotriva lichidatorului. În ceea ce privește articolul 6 (compensarea), nu este clar dacă această dispoziție se aplică și în cazul în care „legea aplicabilă creanței debitorului insolvabil” este legea unui stat care nu este membru al Uniunii. Majoritatea rapoartelor naționale prezentate în contextul studiului de evaluare au confirmat aplicabilitatea articolului 6 la astfel de cazuri, însă acest aspect este neclar într-un număr considerabil de state membre. De asemenea, a fost criticat faptul că aplicarea articolului 6 în cazul acordurilor de compensare bilaterală nu este clară și că protejarea acestor acorduri în temeiul dreptului Uniunii diferă în prezent în funcție de legislația care guvernează insolvența debitorului, și anume dacă este vorba de Regulamentul privind insolvența sau de Directivele privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit și a societăților de asigurări. Studiul de evaluare nu identifică nicio problemă specifică în ceea ce privește articolul 9 (sisteme de plată și piețe financiare). În ceea ce privește articolul 10 (contracte de muncă), au existat câteva plângeri cu privire la interacțiunea dintre legislația muncii și legislația în materie de insolvență, în special în ceea ce privește cerințele de aprobare pentru desfacerea sau modificarea contractelor de muncă. În plus, studiul de evaluare arată că standardele diferite din cadrul dreptului muncii pot împiedica administratorul procedurii de insolvență să ia aceleași măsuri cu privire la angajați situați în mai multe state membre și precizează că această situație ar putea complica restructurarea unei societăți. Totuși, această situație este inerentă opțiunilor de politică care stau la baza articolului 10 și pe care studiul de evaluare nu le pune în discuție. Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului muncii ar putea atenua această problemă, însă aceasta ar fi dificil de realizat, deoarece dreptul muncii este adânc înrădăcinat în tradițiile naționale și, în orice caz, ar depăși domeniul de aplicare al revizuirii Regulamentului privind insolvența. Studiul abordează și chestiunea interacțiunii dintre legislația în materie de insolvență și instituțiile de garantare în temeiul Directivei 2008/94/CE[26] și concluzionează că problemele care apar în acest context ar fi soluționate cel mai eficient prin modificări aduse legislațiilor naționale care reglementează aceste instituții sau legislațiilor naționale în materie de insolvență. Studiul de evaluare nu a identificat nevoia stringentă de modificare a articolului 12 (brevete și mărci comunitare), care pare fie a avea o utilizare practică limitată, fie a funcționa în mod satisfăcător. În ceea ce privește articolul 13 (acte prejudiciabile), unii administratori și-au exprimat nemulțumirea cu privire la caracterul complex al faptului că trebuie să se țină seama de mai multe sisteme juridice pentru a determina dacă o creanță poate fi înlăturată sau nu. Cu toate acestea, studiul de evaluare constată că această complexitate este necesară pentru a obține rezultate satisfăcătoare în ceea ce privește încrederea legitimă a părților. Soluțiile alternative propuse în lucrările juridice, cum ar fi o simplă protecție împotriva schimbării centrului intereselor principale, nu ar rezolva problema în mod satisfăcător. Opiniile participanților cu privire la dispoziția referitoare la actele prejudiciabile au fost destul de împărțite. O treime dintre aceștia au afirmat că actele prejudiciabile funcționează în mod satisfăcător, iar 37 % au declarat contrariul. Articolul 15 (efectele procedurii de insolvență asupra proceselor în curs de soluționare) nu ridică nicio problemă gravă. Se pare că majoritatea sau chiar totalitatea legislațiilor statelor membre conțin o regulă sau au tendința de a acorda prioritate procedurilor de insolvență mai degrabă decât litigiilor sau procedurilor individuale. Cu toate acestea, există un anumit grad de incertitudine privind aplicabilitatea articolului 15 în cazul procedurilor de arbitraj. Comisia ia notă de constatările studiului de evaluare în ceea ce privește excepțiile de la principiul lex fori, însă consideră că principalele norme privind legislația aplicabilă din regulament se aplică în mod satisfăcător și nu impun modificări în acest stadiu. 5. Recunoașterea hotărârilor de deschidere a unei proceduri de insolvență Studiul de evaluare arată că, în cele mai multe cazuri, instanțele statelor membre au respectat deschiderea anterioară a unei proceduri principale într-un alt stat membru. Există, cu toate acestea, câteva exemple în care instanțele nu au respectat această obligație. Nu este întotdeauna clar în ce moment „își produce efectele” deschiderea procedurii; în special, acest lucru este valabil în ceea ce privește numirea unui „vorläufiger insolvenzverwalter” în Germania, majoritatea instanțelor din statele membre, dar nu toate, acceptând această numire ca reprezentând momentul „deschiderii” procedurii de insolvență în temeiul regulamentului. Aplicarea rezervei de ordine publică în conformitate cu articolul 26 din regulament nu a cauzat probleme majore; cu toate acestea, există câteva cazuri în care instanțele din statele membre au invocat ordinea publică pentru a nu recunoaște o procedură principală din alt stat. Jumătate din participanții la consultarea publică (51 %) au fost de acord că definiția hotărârii „de deschidere a unei proceduri de insolvență” ar trebui să fie modificată pentru se a lua în considerare sistemele juridice naționale în care nu există o instanță precisă care deschide procedura. 6. Coordonarea procedurii principale și a celor secundare Potrivit studiului de evaluare, procedurile secundare nu s-au dovedit a fi, pentru lichidatorul din cadrul procedurii principale, instrumentul descris în considerentul 19 din Regulamentul privind insolvența, și anume în cazurile „în care patrimoniul debitorului este prea complex pentru a fi administrat în bloc sau diferențele dintre sistemele juridice respective sunt atât de mari încât pot apărea dificultăți ca urmare a extinderii efectelor derivând din legislația statului de deschidere”. Se pare că doar într-un număr relativ scăzut de cazuri lichidatorul din cadrul procedurii principale a fost cel care a solicitat efectiv deschiderea unei proceduri secundare. Mai degrabă, procedurile secundare au fost utilizate (și uneori utilizate abuziv) din diferite motive, în special ca mijloc de protejare a intereselor locale și ca instrument în cadrul conflictelor de competență în care deschiderea de proceduri secundare a fost considerată drept o soluție alternativă la deschiderea unei proceduri principale într-un anumit stat membru. Studiul de evaluare estimează că dezavantajele pe care le prezintă procedurile secundare sunt mai semnificative decât avantajele acestora. Acest lucru este valabil în cazurile în care lichidatorul din cadrul procedurii secundare este deschis cooperării, însă este și mai evident atunci când acesta nu cooperează. Opiniile participanților la consultarea publică cu privire la avantajele procedurilor secundare au fost împărțite, 36 % din aceștia fiind de părere că separarea procedurii principale de procedurile secundare este utilă, iar 37 % estimând contrariul. În studiul de evaluare au fost evidențiate următoarele probleme: Faptul că procedurile secundare trebuie să fie proceduri de lichidare reprezintă un impediment pentru adoptarea de măsuri de restructurare flexibile și eficiente. Absența unor norme specifice privind procedura de deschidere a procedurilor secundare este problematică. Nu există nicio dispoziție care să permită instanței competente să refuze deschiderea de proceduri secundare atunci când deschiderea unor astfel de proceduri nu ar fi în interesul creditorilor locali. De asemenea, nu există nicio prevedere expresă care să impună audierea lichidatorului din cadrul procedurii principale înainte de deschiderea procedurii. În plus, nu este clar dacă lichidatorii din toate statele membre se pot angaja să le garanteze creditorilor care ar putea solicita deschiderea de proceduri secundare faptul că le vor fi respectate toate drepturile preferențiale de care ar beneficia în cadrul unei proceduri secundare, pentru a evita astfel ca aceștia să solicite efectiv deschiderea de proceduri secundare (sau pentru a evita ca instanța să le deschidă). Instanțele și practicienii englezi din domeniu au pus la punct o abordare de acest tip, însă este neclar dacă lichidatorii din toate celelalte state membre sunt abilitați să formuleze astfel de oferte în temeiul legislațiilor lor naționale în materie de insolvență. Obligația de cooperare și informare prevăzută la articolul 31 din regulament este destul de vagă. Regulamentul nu prevede obligația de cooperare între instanțe sau între lichidatori și instanțe. Există exemple în care instanțele sau lichidatorii nu au cooperat într-o măsură suficientă. Aceste constatări sunt confirmate de rezultatele consultării publice, în care 48 % din participanți și-au exprimat nemulțumirea în ceea ce privește coordonarea dintre procedura principală și cele secundare. Articolul 33 alineatul (1), care permite lichidatorului din cadrul procedurii principale să solicite suspendarea operațiunilor de lichidare din procedura secundară, nu este suficient de clar și cuprinzător cu privire la categoriile de măsuri la care poate face referire solicitarea formulată de lichidatorul din cadrul procedurii principale. Condițiile prevăzute la articolul 33 alineatul (2) privind încetarea suspendării nu sunt compatibile cu cele de la articolul 33 alineatul (1). 7. Grupurile de societăți Cu toate că într-un număr mare de cazuri transfrontaliere de insolvență sunt implicate grupuri de societăți, regulamentul nu conține norme specifice privind insolvența unui grup multinațional de societăți. Premisa actualului regulament este ideea că procedurile de insolvență se referă la o singură entitate juridică și că, în principiu, trebuie deschise proceduri separate pentru fiecare membru al grupului. Nu există obligația de a coordona diferitele proceduri independente deschise cu privire la o societate-mamă și filialele acesteia, în vederea facilitării reorganizării acestor societăți sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, a coordonării operațiunilor de lichidare. Nici lichidatorii, nici instanțele implicate în diferitele proceduri vizând membrii aceluiași grup de societăți nu au obligația de a coopera și de a comunica. În timp ce lichidatorii pot coopera în mod voluntar, în numeroase state membre judecătorii nu pot coopera unii cu alții în absența unui temei juridic care să îi autorizeze în mod expres să facă acest lucru. Jurisprudența a examinat diferite modalități de compensare în practică a absenței unor dispoziții specifice privind insolvența unui grup: În primii ani de după intrarea în vigoare a Regulamentului privind insolvența, unele instanțe naționale au dat o interpretare largă normelor privind competența prevăzute de regulament, astfel încât să aducă în fața instanței din locul în care se află sediul social al societății-mamă toate procedurile de insolvență care îi vizează pe membrii grupului, inclusiv cele situate într-un alt stat membru. În general, instanțele în cauză au justificat această conexare a procedurilor de insolvență prin faptul că deciziile comerciale ale filialelor sunt controlate de către societatea-mamă[27]. Hotărârea din 2006 a CJUE în cauza Eurofood a redus considerabil posibilitatea de conexare a procedurilor și a consolidat regula potrivit căreia fiecare entitate legală ar trebui să fie tratată separat[28]. Potrivit Curții, controlul direcției comerciale nu este un element suficient pentru a fixa centrul intereselor economice ale unei filiale în locul în care este situată societatea-mamă, nu acolo unde aceasta își are sediul social. După hotărârea din cauza Eurofood și hotărârea ulterioară din cauza Interedil, care reflectă o abordare mai flexibilă, este în continuare posibil să se deschidă, în statul membru în care societatea-mamă își are sediul social, o procedură de insolvență referitoare la o filială, dar numai în cazul în care elementele care dovedesc că centrul intereselor principale ale filialei este situat la sediul societății-mamă sunt obiective și pot fi verificate de către terți. În practică, aceasta înseamnă că instanțele trebuie să examineze un ansamblu complex de elemente, inclusiv să determine dacă finanțarea filialei este asigurată de societatea-mamă, dacă societatea-mamă controlează activitățile operaționale (de exemplu, prin aprobarea achizițiilor care depășesc un anumit prag) și angajarea de personal, dacă anumite funcții (de exemplu, gestionarea echipamentului informatic sau identitatea vizuală/comercială) au fost centralizate[29]. În esență, aceste condiții nu vor fi îndeplinite decât în cazul societăților în care nivelul de integrare este foarte ridicat. O altă abordare pentru care se optează în practică este numirea aceluiași practician în insolvență în cadrul tuturor procedurilor în care sunt implicați membrii grupului vizat sau numirea unor practicieni în insolvență care au lucrat anterior împreună cu succes în cazuri de insolvență a unui grup de societăți[30]. Această posibilitate depinde însă în prezent de disponibilitatea respectivilor practicieni în insolvență și judecători din domeniu de a coopera. În general, Comisia împărtășește constatarea studiului de evaluare cu privire la faptul că lipsa unui cadru specific pentru insolvența unui grup constituie, în anumite cazuri, un obstacol în calea gestionării eficiente a insolvenței membrilor unui grup de societăți[31]. Această evaluare este susținută de rezultatele consultării publice: aproape jumătate din participanți au considerat că regulamentul nu funcționează în mod eficient în cazul insolvenței unui grup multinațional, mai mult de două treimi din numărul de judecători și de cadre universitare fiind de această părere. 8. Publicarea și informarea privind procedurile de insolvență Regulamentul conține dispoziții menite să asigure publicitatea și sensibilizarea cu privire la procedurile de insolvență. Articolele 21 și 22 din regulament prevăd că lichidatorul poate cere ca hotărârile de deschidere a unei proceduri de insolvență și de desemnare a sa să fie publicate în orice alt stat membru și înscrise în registrele publice ale statului respectiv. Statele membre pot introduce obligativitatea publicării și înregistrării acestor informații, însă aceste măsuri rămân, în esență, discreționare. Concluzia potrivit căreia nepublicarea deschiderii procedurii într-un registru public reduce considerabil capacitatea creditorilor de a lua la cunoștință inițierea unor proceduri de insolvență în alt stat membru se bucură de o susținere largă. Lipsa de informații privind procedurile în curs a condus, de asemenea, la inițierea de proceduri paralele inutile în diferite state membre. Trei sferturi din participanții la consultarea publică (75 %) consideră că absența publicării și a înregistrării obligatorii a hotărârii de deschidere a unei proceduri de insolvență reprezintă o problemă. În studiul de evaluare a impactului se observă că o serie de probleme apar chiar și atunci când publicarea și înregistrarea sunt obligatorii. În vreme ce procedurile de insolvență în care sunt implicate persoane juridice sunt înregistrate în toate statele membre, cele privind insolvența persoanelor fizice nu sunt înregistrate decât în unele state membre. Numai 14 state membre publică hotărârile într-un registru de insolvență accesibil publicului on-line[32]. În alte 9 state membre, anumite informații privind insolvența sunt disponibile într-o bază de date electronică, precum registrul comerțului sau o versiune electronică a Jurnalului Oficial. Patru state membre nu pun deloc la dispoziție în format electronic informații privind procedurile de insolvență, ceea ce îngreunează într-o foarte mare măsură accesul din străinătate la informațiile respective. Chiar și atunci când există registre electronice, creditorii și instanțele din alte state nu pot verifica registrul fiecărui stat membre în mod regulat. Printre măsurile de punere în aplicare a planului de acțiune în domeniul e-justiției din 2009, Comisia a lansat un proiect-pilot care vizează interconectarea registrelor electronice de insolvență. Acest proiect-pilot cuprinde însă, în prezent, doar șapte state membre. Majoritatea participanților la consultarea publică au considerat că statele membre ar trebui să fie obligate să înregistreze hotărârea de deschidere într-un registru de insolvență și că registrele naționale de insolvență ar trebui să fie interconectate. 9. Depunerea cererilor de admitere a creanțelor Studiul de evaluare evidențiază o serie de probleme de ordin practic privind anumite aspecte legate de depunerea cererilor de admitere a creanțelor în situații transfrontaliere, printre care se numără barierele lingvistice, costurile, termenele de depunere a cererilor, precum și lipsa de informații cu privire la hotărârea de deschidere, la lichidator și la formalitățile de lex fori concursus pentru depunerea cererilor de admitere a creanțelor. Articolele 39 - 42 din regulament prevăd doar norme minime care permit creditorilor străini să depună cererile de admitere a creanțelor, însă nu stabilesc un cadru procedural global. În conformitate cu articolul 42 alineatul (2) din regulament, creditorului i se poate solicita să asigure traducerea în limba oficială sau în limbile oficiale ale statului de deschidere a procedurii. Studiul de evaluare a arătat că în unele state membre solicitarea traducerii nu mai este o excepție, ci a devenit regulă, ceea ce implică costuri și întârzieri suplimentare. Această chestiune este legată de problema costurilor procedurale. Raportorii naționali au criticat, în general, costurile ridicate de traducere aferente depunerii unei cereri de admitere a creanței. În plus, unele state membre impun recurgerea la un avocat local pentru depunerea unei cereri de admitere a creanței. În cazurile transfrontaliere, costul mediu aferent depunerii unei cereri de admitere a creanței de către un creditor străin a fost estimat la aproximativ 2 000 de euro. Există riscul ca, din cauza costurilor ridicate, creditorii să opteze pentru renunțarea la o datorie, în special în cazul în care este vorba de o sumă mică de bani. Această problemă afectează în principal întreprinderile mici și mijlocii, precum și persoanele fizice. Studiul de evaluare a constatat, de asemenea, o serie de dificultăți rezultate din aplicarea legii privind deschiderea procedurii, în special în ceea ce privește termenele, dovada creanțelor, procedurile specifice de depunere a cererilor de admitere a creanțelor. Au fost raportate cazuri în care creditorii străini nu au putut depune o cerere de admitere a creanțelor din cauza depășirii termenului stabilit, având în vedere că termenele fixate în temeiul legislației locale sunt relativ scurte, iar lichidatorul nu informase creditorii înainte de expirarea termenului respectiv. Aproape jumătate din participanții la consultarea publică (46 %) au fost de părere că au existat probleme în ceea ce privește depunerea cererilor de admitere a creanțelor în conformitate cu Regulamentul privind insolvența. Acest aspect reprezintă un motiv deosebit de preocupare pentru IMM-uri. 10. Concluzii Pe baza rezultatelor evaluării menționate mai sus, Comisia constată că, în general, regulamentul funcționează în mod corect și satisfăcător. Prin intermediul acestuia a fost pus în aplicare în mod eficient principiul recunoașterii reciproce a procedurilor transfrontaliere de insolvență și a fost îmbunătățită coordonarea unor astfel de cazuri. Cu toate acestea, există anumite aspecte care vor fi îmbunătățite datorită adaptărilor la care va fi supus regulamentul: principalele modificări care urmează să fie propuse de Comisie vizează, în primul rând, domeniul de aplicare. Comisia propune extinderea domeniului de aplicare al regulamentului, prin revizuirea definiției procedurii de insolvență pentru ca aceasta să includă și procedurile hibride și procedurile de pre-insolvență, precum și procedurile de insolvență referitoare la persoanele fizice, acestea fiind în prezent excluse. În ceea ce privește competența, regulamentul urmează să mențină conceptul de COMI, astfel cum a fost interpretat de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, însă Comisia propune o revizuire cu adăugare de text pentru a clarifica semnificația acestuia. Această revizuire clarifică, de asemenea și aplicarea regulii centrului intereselor principale în cazul persoanelor fizice. Revizuirea propusă introduce o regulă privind competența pentru acțiuni conexe, iar cadrul procedural pentru examinarea competenței ar urma să fie îmbunătățit pentru a se limita posibilitățile de „forum shopping” abuziv. Comisia propune îmbunătățirea publicării procedurilor de insolvență prin două modalități: prin impunerea obligației publicării hotărârilor într-un alt stat membru și prin cerința ca hotărârile prin care se deschid și se închid procedurile de insolvență, precum și o serie de alte hotărâri, să fie publicate într-un registru electronic, accesibil publicului pe internet. Registrele electronice de insolvență ar trebui să ofere soluții pentru nevoile legate de cazurile transfrontaliere de insolvență, dar este evident că vor fi folositoare și pentru utilizatorii naționali. Propunerea de introducere a unor formulare standard noi pentru notificarea procedurilor și pentru depunerea cererilor de admitere a creanțelor va facilita procesul de solicitare a creanțelor pentru creditorii străini. În plus, termenele-limită pentru depunerea cererilor de admitere a creanțelor trebuie să fie suficient de lungi pentru a le permite acestora să depună cu succes cereri. În cele din urmă, Comisia abordează problema insolvenței grupurilor de societăți: Comisia propune includerea de norme specifice în regulament pentru ca tratarea insolvenței membrilor unui grup multinațional de societăți să devină mai eficientă. O mai bună cooperare între lichidatorii din diferite state membre ar trebui să contribuie la salvarea societăților și la maximizarea valorii activelor acestora. Au fost luate în considerare, de asemenea, o serie de alte aspecte în legătură cu care s-au identificat anumite probleme în cadrul evaluării, cum ar fi chestiunea extinderii domeniului de aplicare în afara UE și cea a legii aplicabile. Cu toate acestea, Comisia nu consideră oportună introducerea în regulament a unor dispoziții specifice privind recunoașterea și coordonarea cu procedurile de insolvență deschise în afara UE. Astfel cum se menționează mai sus, principalul motiv este că aceste prevederi ar fi obligatorii numai pe teritoriul statelor membre, nu și în țările din afara UE. Prin urmare, eventuala elaborare a unui proiect de convenție internațională ar permite într-o mai mare măsură realizarea acestor obiective și ar proteja, de asemenea, interesele Uniunii în cadrul negocierilor reciproce cu țările terțe. În plus, Comisia nu propune modificări la dispozițiile regulamentului privind legea aplicabilă. Comisia consideră că punerea în aplicare a dispozițiilor existente este suficient de eficientă în cadrul UE și domeniile respective ale lex fori și lex situ asigură un just echilibru. În consecință, Comisia consideră că este preferabil să se mențină actualele norme privind conflictul de legi, până când vor fi examinate mai în profunzime efectele eventualelor schimbări asupra legislațiilor naționale în materie de insolvență, asupra dreptului societăților comerciale și asupra dreptului social. [1] JO L 160, 30.6.2000, p. 1. [2] Hess/Oberhammer/Pfeiffer, Studiu de evaluare a Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență; publicat pe site-ul Europa al DG Justiție la adresa http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [3] Acest studiu este publicat pe site-ul Europa al DG Justiție la adresa http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [4] O sinteză statistică a răspunsurilor primite prin instrumentul IPM a fost publicată la adresa http://ec.europa.eu/yourvoice/ipm/forms/dispatch?userstate=DisplayPublishedResults&form=Insolvency. Analiza tuturor răspunsurilor primite a fost realizată de GHK/Milieu și face parte din studiul de evaluare a impactului menționat mai sus. [5] Situația actuală nu este clară: având în vedere că anexa A se referă, în general, la procedurile prevăzute de legislația privind insolvența, procedurile de protecție par a fi incluse. Cu toate acestea, este în continuare incert dacă aceste proceduri corespund sau nu definiției de la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind insolvența. [6] CJUE, cauza C-461/11, Ulf Kaziemierz Radziejewski. [7] CJUE, cauza C-116/11, Bank Handlowy. [8] Considerentul 9 din Regulamentul privind insolvența. [9] AT, BE, CZ, CY, DE, LV, ML, NL, PL și, parțial, FR, SI și UK. În estul Franței (Bas-Rhin, Haut Rhin, Moselle), legislația generală privind insolvența se aplică și în cazul persoanelor supraîndatorate. În Regatul Unit, o parte dintre procedurile deschise împotriva persoanelor fizice supraîndatorate sunt acoperite de regulament (falimentul, acordurile voluntare individuale, actele fiduciare, sechestrul), în vreme ce altele (deciziile de reducere a datoriei, planurile de gestionare a datoriilor) nu fac obiectul regulamentului. [10] EE, EL, FI, FR, LT, LU, SI, SE, UK. [11] FR, LU. [12] A se vedea considerentul 9. [13] Directiva 2009/138/CE privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II), JO L 335, 17.12.2009, p. 1; Directiva 2001/24/CE privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit, JO L 125, 5.5.2001, p. 15. [14] Propunere de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a întreprinderilor de investiții și de modificare a Directivelor 77/91/CEE și 82/891/CE, a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE și 2011/35/CE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010, COM(2012) 280 final din 6 iunie 2012. [15] CJUE, cauza C-341/04, Eurofood. [16] CJUE, cauza C-396/09, Interedil. [17] CJUE, cauza C-1/04, Staubitz-Schreiber. [18] Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, JO L 12, 16.1.2001, p. 1. [19] CJUE, cauza 133/78, Gourdain / Nadler. [20] Convenția de la Bruxelles din 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (versiunea consolidată în JO C 27, 26.1.1998, p. 1). [21] Cauza C-339/07, Deko Marty. [22] Cauza C-111/08, SCT Industri. [23] Cauza C-111/08, SCT Industri. [24] Cauza C-292/08, German Graphics. [25] Cauza C-213/10, F-Tex. [26] Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului, JO L 283, 28.10.2008, p. 36. [27] Această abordare a început în Anglia și a fost adoptată de instanțe din mai multe state membre, cum ar fi Franța, Germania, Ungaria și Italia. [28] Cauza C-341/04 Eurofood, punctul 30. [29] A se vedea, de exemplu, hotărârea Înaltei Curți de Justiție în cauza Daisytek, 16.5.2003. [30] De exemplu, Nortel. [31] Pentru detalii, a se vedea evaluarea impactului, care însoțește propunerea de Regulament de modificare a Regulamentului privind insolvența. [32] AT, CZ, FI, DE, HU, LV, NL, PL, PT, RO, SI, SK, SE și, parțial, Regatul Unit.