RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 255/1

A 458-A SESIUNE PLENARĂ DIN 16 ŞI 17 DECEMBRIE 2009

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind comerţul şi siguranţa alimentară

(aviz exploratoriu)

(2010/C 255/01)

Raportor: dl Mario CAMPLI

Coraportor: dl Jonathan PEEL

Prin scrisoarea din 21 ianuarie 2009, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, dna Margot WALLSTRÖM, vicepreşedinte al Comisiei Europene, a solicitat Comitetului Economic şi Social European elaborarea unui aviz exploratoriu cu privire la

Comerţ şi siguranţă alimentară.

Secţiunea pentru relaţii externe, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 19 noiembrie 2009. Raportor: dl Mario CAMPLI. Coraportor: dl Jonathan PEEL.

În cea de-a 458-a sesiune plenară, care a avut loc la 16 şi 17 decembrie 2009 (şedinţa din 16 decembrie), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu 191 de voturi pentru, 1 vot împotrivă şi 6 abţineri.

1. Concluzii şi recomandări

1.1 Concluzii

1.1.1 CESE consideră că dreptul la hrană şi dreptul de intervenţie al societăţii civile cu privire la acesta, sub orice aspect, se numără printre drepturile civice fundamentale şi că siguranţa alimentară globală este, de asemenea, unul dintre drepturile fundamentale ale omului.

1.1.2 Într-o lume în care se produce o cantitate de hrană suficientă pentru toată populaţia, peste un miliard de persoane nu dispun de o cantitate suficientă de hrană. Principala cauză a acestei situaţii de nesiguranţă alimentară este sărăcia, în contextul destructurării economiilor, a tradiţiilor alimentare şi a infrastructurii pieţelor locale, prin strategii internaţionale iniţiate în anii '80.

1.1.3 CESE este conştient de faptul că, în contextul politicilor complementare de dezvoltare, care urmăresc reducerea sărăciei şi creşterea veniturilor, comerţul reglementat poate ajuta unele persoane şi categorii să iasă din situaţia de nesiguranţă alimentară, mai ales prin dezvoltarea pieţelor regionale.

1.1.4 Răspândirea măsurilor protecţioniste nu contribuie la realizarea siguranţei alimentare globale, căci nu garantează flexibilitatea necesară şi împiedică, în special în Africa, orice formă de integrare regională concretă.

1.1.5 CESE consideră că un comerţ reglementat trebuie să includă principiile dreptului la hrană în procesul decizional şi de punere în aplicare a deciziilor adoptate şi că statele nu trebuie să-şi asume obligaţii internaţionale care intră în contradicţie cu aceste principii.

1.1.6 CESE este conştient că politicile care vizează dobândirea independenţei alimentare sunt costisitoare din punct de vedere economic şi nu sunt compatibile cu principiul guvernanţei globale. Comitetul recunoaşte totodată principiul suveranităţii alimentare ca pe un drept legitim al unui popor de a-şi defini în mod autonom politicile menite să-i garanteze siguranţa alimentară şi să asigure în mod durabil hrana populaţiei, cu respectarea suveranităţii alimentare a celorlalte popoare.

1.1.7 CESE susţine necesitatea reformării instrumentelor, organismelor şi politicilor guvernanţei globale în domeniul siguranţei alimentare şi al comerţului, conform principiului şi practicilor coerenţei politicilor în favoarea dezvoltării.

1.1.8 CESE consideră că toate strategiile posibile şi utile de luptă împotriva sărăciei şi de creştere a siguranţei alimentare pot da rezultate pozitive şi de durată dacă, în paralel, avansează şi procesele democratice şi se consolidează statul de drept în ţările care se confruntă cu nesiguranţa alimentară.

1.2 Recomandări

1.2.1 În cadrul unei abordări politice globale, CESE formulează următoarele recomandări generale:

1.2.1.1 Uniunea Europeană ar trebui să implementeze Consensul european privind dezvoltarea pentru a dispune de o strategie politică unică, recunoscută de partenerii mondiali, şi pentru a juca un rol mai activ în procesul de reformă profundă a sistemului FAO-PAM-FIDA (Organizaţia Naţiunilor Unite pentru Alimentaţie şi Agricultură – Programul alimentar mondial – Fondul internaţional pentru dezvoltare agricolă);

1.2.1.2 Uniunea Europeană ar trebui să treacă la integrarea structurală a principiilor dreptului la hrană în politicile sale comerciale şi să lanseze o acţiune adecvată de concertare cu celelalte state membre ale OMC, astfel încât aceste principii să fie încorporate organic în negocierile multilaterale;

1.2.1.3 Uniunea Europeană ar trebui să studieze modul în care pot fi monitorizate activităţile economice şi comerciale ale întreprinderilor europene sau cu sediul în UE, în contextul politicilor privind responsabilitatea socială a întreprinderilor (RSI), pentru a se determina influenţa acestora asupra siguranţei alimentare mondiale; în această privinţă, CESE se angajează să pregătească un aviz din proprie iniţiativă intitulat „Industria agroalimentară europeană în context mondial: strategii, provocări şi bune practici”;

1.2.1.4 Uniunea Europeană ar trebui să prevadă în viitoarele acorduri de parteneriat economic şi în alte acorduri de liber schimb un rol instituţional pentru societatea civilă, conform prevederilor acordului Cariforum-CE;

1.2.1.5 organismele financiare internaţionale ar trebui să elaboreze o reglementare adecvată a pieţelor financiare, care să împiedice speculaţiile cu materii prime agricole;

1.2.1.6 organizațiile internaționale din domeniile sănătății umane și mediului ar trebui să descurajeze regimul alimentar bazat pe consumul excesiv de proteine animale;

1.2.1.7 comunitatea internaţională ar trebui să pună la punct un sistem de rezerve alimentare internaţionale care să acţioneze în strânsă coordonare cu sistemul de avertizare rapidă instituit de FAO;

1.2.1.8 comunitatea internaţională ar trebui să revizuiască clasificarea ONU, pentru a face o distincţie clară între ţările în curs de dezvoltare (TCD) cu venit mediu şi mai sărace şi ţările cel mai puţin dezvoltate;

1.2.1.9 toţi membrii OMC şi Uniunea Europeană în primul rând ar trebui să introducă în mandatele lor de negociere studiile de impact şi cele privind punctele slabe ale fiecărei ţări şi categorii specifice de persoane;

1.2.1.10 membrii OMC ar trebui să considere întemeiate măsurile restrictive temporare impuse exporturilor care, contribuind la menţinerea unor preţuri reduse la alimente în TCD, ajută la gestionarea apariţiei unor crize alimentare care afectează anumite categorii sociale;

1.2.1.11 guvernele TCD ar trebui să implice în permanenţă organizaţiile agricultorilor în programarea dezvoltării agricole şi că consolideze toate formele de organizare a producţiei create de agricultori şi pe cele promovate de lucrători şi de consumatori.

1.2.2 În contextul specific al negocierilor APE (Acord de parteneriat economic) în curs, CESE recomandă UE:

1.2.2.1 să acţioneze, mai ales în Africa, pentru o mai bună integrare regională, atât ca factor hotărâtor al promovării dezvoltării şi, în acelaşi timp, a siguranţei alimentare, cât şi ca element esenţial al revizuirii Acordului de la Cotonou, prevăzută pentru 2010;

1.2.2.2 să asigure sinergia diferitelor iniţiative de integrare regională care se suprapun, precum şi a diferitelor acorduri APE, interimare şi globale;

1.2.2.3 să acţioneze în sensul unei adaptări rapide a negocierilor la capacităţile şi potenţialul ţărilor ACP şi al obţinerii de rezultate imediate sub aspecte precum simplificarea normelor iniţiale;

1.2.2.4 să încurajeze cât mai multe ţări ACP (grupul de state din Africa, Caraibe şi Pacific) la alegerea agriculturii şi dezvoltării rurale ca sectoare prioritare;

1.2.2.5 să mărească suma de 2 miliarde de euro, acordată de UE ca ajutor pentru comerţ şi asistenţă comercială, ţinând seama şi de urmările crizei economice;

1.2.2.6 să promoveze dezvoltarea şi creşterea sectoarelor de prelucrare africane, cu înaltă valoare adăugată, îndeosebi a sectorului produselor alimentare, inclusiv prin îmbunătăţirea sistemelor de infrastructură;

1.2.2.7 să încurajeze în mod semnificativ cercetarea şi dezvoltarea tehnologică la nivel local, mai ales în sectoarele conexe agriculturii.

1.2.3 În contextul specific al negocierilor OMC în curs asupra Agendei de dezvoltare de la Doha (ADD), CESE face următoarele recomandări:

1.2.3.1 membrilor OMC: revizuirea strategică a politicii comerciale ar trebui să ducă la relansarea dezbaterii asupra modului în care vor trebui conduse viitoarele negocieri comerciale în domeniul agricol, astfel încât să fie recunoscut un statut specific pentru siguranţa alimentară, precum şi asupra modului în care va trebui configurată în viitor asistenţa tehnică acordată ţărilor în curs de dezvoltare;

1.2.3.2 membrilor OMC: încheierea Rundei de la Doha pentru dezvoltare (Doha Development Round) până în 2010, potrivit solicitării G20, drept confirmare a angajamentului asumat în ceea ce priveşte atât dezvoltarea, cât şi Obiectivele de dezvoltare ale mileniului (ODM);

1.2.3.3 UE: consolidarea concesiilor făcute deja ţărilor în curs de dezvoltare, mai degrabă decât căutarea unor concesii suplimentare pentru sine;

1.2.3.4 UE: extinderea iniţiativei „totul în afară de arme” (everything but arms – EBA) la toate ţările identificate de FAO ca fiind în „criză alimentară” sau „cu risc sporit” – iniţiativa nu trebuie să se limiteze la ţările cel mai puţin dezvoltate sau la ţările ACP;

1.2.3.5 UE: utilizarea de mecanisme comerciale, în scopul promovării unei siguranţe alimentare sporite, ca, de exemplu, punerea în aplicare anticipată a acordului privind facilitarea comerţului propus de OMC, asistenţa în domeniul sanitar şi fitosanitar sau sprijinul acordat micilor agricultori independenţi care nu sunt cuprinşi în lanţuri de aprovizionare controlate.

2. Siguranţa alimentară în contextul celor două crize

2.1 Definiţii

2.1.1 CESE subscrie la definiţia, unanim acceptată, formulată la Summitul mondial privind alimentaţia din 1996, potrivit căreia se poate vorbi de siguranţă alimentară atunci când „toată lumea beneficiază în permanenţă de acces fizic, economic şi social la alimente suficiente, sigure şi hrănitoare, care să corespundă regimului şi preferinţelor alimentare individuale, pentru o viaţă activă şi sănătoasă”.

2.1.2 Având în vedere această definiţie, CESE subliniază că siguranţa alimentară se prezintă ca o problemă complexă, cu patru aspecte de care trebuie să se ţină seama:

a) disponibilitatea hranei din punct de vedere cantitativ;

b) accesul la hrană, din punct de vedere fizic, economic şi social;

c) utilizarea corectă;

d) disponibilitate, acces şi utilizare stabile în timp.

2.2 Stadiul actual şi cele două crize (alimentară şi financiară)

2.2.1 Analiza nesiguranţei alimentare scoate în evidenţă următoarele caracteristici esenţiale (1): a) este în creştere şi, până în prezent, ca urmare a crizei, se află în această situaţie peste un miliard de persoane; b) gradul de concentrare este tot mai ridicat (89 % în Asia, Pacific şi Africa Subsahariană); c) are, în continuare, un puternic caracter rural (70 % din persoanele aflate în situaţie de nesiguranţă alimentară locuiesc în zone rurale), dar şi componenta urbană şi periurbană capătă relevanţă.

2.2.2 Acţiunea conjugată a crizei preţurilor agricole şi a crizei financiare este cauza principală a creşterii recente a numărului de persoane aflate în situaţie de nesiguranţă alimentară. În plus, se înregistrează şi o creştere a numărului de calamităţi cu impact asupra siguranţei alimentare; de altfel, dintre dezastrele provocate de mâna omului, cele de natură socioeconomică devin predominante în comparaţie cu cele generate de războaie şi conflicte.

2.2.3 Pe parcursul ultimilor trei decenii, preţurile materiilor prime agricole au fost caracterizate de fluctuaţii, reflectând o tendinţă pe termen mediu care, în termeni reali, este totuşi descrescătoare. Creşterea bruscă din 2007-2008 a avut un impact deosebit atât din cauza amplorii, cât şi a vitezei (în mai puţin de 12 luni, indicele FAO al preţurilor de consum a crescut cu circa 60 %). Trebuie totuşi să se ţină seama de faptul că şi în momentul de vârf (martie 2008) preţurile au fost în continuare inferioare valorilor maxime istorice înregistrate în primii ani ai deceniului al şaptelea.

2.2.4 În ceea ce priveşte evoluţiile mai recente, se subliniază că, odată cu spargerea bulei speculaţiilor financiare, preţurile agricole au înregistrat o scădere semnificativă, dar se menţin totuşi la niveluri superioare celor de dinaintea crizei din 2007-2008.

2.2.5 CESE subliniază că această evoluţie oscilantă a preţurilor şi volatilitatea lor considerabilă şi în creştere sunt determinate de cauze structurale, conjuncturale şi chiar speculative.

2.2.6 CESE subliniază în special strânsa legătură dintre evoluţia recentă a preţurilor agricole şi preţul petrolului, care are influenţă atât asupra costurilor de producţie în agricultură, cât şi asupra oportunităţii de a produce biocombustibili, mai ales atunci când se acordă ajutor din fonduri publice.

2.2.7 Alte cauze ale crizei alimentare sunt: scăderea treptată a investiţiilor agricole şi productivitatea agricolă scăzută cronică în ţările sărace; procesul de urbanizare accelerată; majorarea veniturilor în unele ţări emergente (China şi India), care a dus la adoptarea unui regim cu un consum sporit de carne; dispariţia sistemelor de stocare a alimentelor.

2.2.8 CESE subliniază că, în acest peisaj care a suferit transformări radicale, se constată o tendinţă tot mai pronunţată a capitalurilor speculative şi a fondurilor de investiţii, inclusiv europene, de a include în portofoliile lor titluri de valoare legate de materiile prime agricole, sporind astfel volatilitatea preţurilor şi provocând denaturări ale pieţei contractelor la termen (futures).

2.2.9 CESE subliniază aşadar că, dacă nu se intervine cu reforme rapide şi hotărâte ale pieţelor financiare, în lunile următoare şi în viitor se vor intensifica din nou procesele speculative vizând preţurile materiilor prime agricole, cu posibile consecinţe grave în planul siguranţei alimentare.

2.2.10 Criza financiară, combinată cu cea a preţurilor la materiile prime agricole, a generat în TCD procese în lanţ ca, de pildă: reducerea fluxului de capitaluri din investiţii externe, scăderea sumelor expediate din străinătate, imposibilitatea lansării de programe de cheltuieli publice de către guverne, tendinţa de a se reveni la ajutorul condiţionat, diminuarea investiţiilor interne, sărăcie sporită, reducerea suprafeţelor însămânţate, cu perspectiva unor recolte mai slabe şi a unei noi majorări a preţurilor la alimente.

2.2.11 Cele mai afectate categorii sociale sunt cele caracterizate de factori majori de vulnerabilitate: locuitorii zonelor rurale care nu au pământ în proprietate, gospodăriile conduse de femei şi săracii din mediul urban. Dacă ne referim la diferitele ţări, cele mai afectate sunt cele dependente strategic de importuri, acest lucru scoţând în evidenţă nevoia vitală de dezvoltare agricolă locală.

2.2.12 Ca răspuns la aceste scenarii, CESE subliniază o cerinţă urgentă: creşterea resurselor financiare internaţionale alocate dezvoltării; în acest scop, CESE susţine ideea impozitării tranzacţiilor financiare (2), veniturile respective putând fi utilizate în acţiuni de siguranţă alimentară.

2.2.13 La fel de important este şi un alt mod de utilizare a resurselor FED de către ţările ACP, pentru o siguranţă alimentară sporită; într-adevăr, în prezent, cu toate că 70 % din persoanele care se află în situaţie de nesiguranţă alimentară locuiesc în zone rurale, guvernele statelor ACP au alocat dezvoltării rurale doar 7,5 % din resursele celui de-al 9-lea Fond european de dezvoltare (2000-2007) şi abia 1,5 %, unor activităţi direct legate de agricultură.

2.3 Probleme emergente

2.3.1 O analiză pe termen lung a nesiguranţei alimentare necesită o înţelegere globală, inclusiv a altor fenomene emergente, structural interconectate în prezent:

— Apa: legătura dintre siguranţa alimentară şi problema apei a fost afirmată odată cu Rezoluţia ONU din 20 aprilie 2001; este necesar ca noţiunea de „drept de acces la apă” să găsească recunoaştere, atât în plan politic, cât şi în plan juridic, accesul la apă potabilă fiind o condiţie fundamentală a sănătăţii publice şi una dintre componentele unei alimentaţii adecvate din punct de vedere calitativ;

— Pământul, vândut la preţuri tot mai scăzute: de curând, pe lângă penuria de terenuri agricole utilizabile, a apărut un fenomen nou, relevant din punct de vedere economic şi politic, şi anume achiziţionarea unor suprafeţe mari de pământ de către state, societăţi private şi fonduri de investiţii care îşi asigură astfel controlul asupra producţiei, punând în pericol chiar şi independenţa statelor (3). Aşadar, trebuie instituit urgent un cadru juridic, bilateral şi multilateral, care să stabilească o repartizare echitabilă a beneficiilor, în raport cu munca, cu standardele de mediu, cu dezvoltarea tehnologică şi cu siguranţa alimentară a ţării respective;

— Clima: persoanele care au cel mai mult de suferit de pe urma schimbărilor climatice sunt micii proprietari agricoli cu posibilităţi reduse de adaptare şi cei care lucrează în sectorul pescuitului din TCD;

— Biocombustibilii: CESE a subliniat deja în alte avize impactul producţiei de biocombustibili asupra creşterii preţurilor alimentare şi asupra volatilităţii lor;

— Chestiunea demografică: în ultimii ani, date fiind investiţiile scăzute din sector, creşterii demografice mondiale nu i-a corespuns o creştere proporţională a productivităţii agricole; rămân aşadar esenţiale politicile demografice specifice, în special în ţările mai expuse la risc.

3. Dreptul la hrană

3.1 CESE subliniază necesitatea ca, în completarea instrumentelor de reglementare a tendinţelor pieţei şi instituţiilor specifice, să fie elaborate noi reglementări de drept internaţional. Combinaţia dintre deplina afirmare a dreptului popoarelor şi îmbunătăţirea treptată a eficienţei instrumentelor economiei de piaţă poate reprezenta noul context strategic de gestionare a amplei şi complexei chestiuni a siguranţei alimentare.

3.2 Această strategie va putea duce la rezultate pozitive şi de durată, cu condiţia ca procesele democratice să facă progrese şi, totodată, statul de drept să fie consolidat în ţările aflate în situaţie de nesiguranţă alimentară.

3.3 CESE îşi asumă definiţia dreptului la hrană ca fiind „dreptul de a avea acces regulat, permanent şi liber, fie direct, fie contra cost, la hrană corespunzătoare din punct de vedere cantitativ şi calitativ şi suficientă, în concordanţă cu tradiţiile culturale ale populaţiei din care face parte consumatorul şi în măsură să asigure o viaţă psihică şi fizică, individuală şi colectivă, ferită de temeri, împlinită şi demnă” (4). Definiţia este strâns legată de conceptul de siguranţă alimentară, definit la punctul 1 al Planului de acţiune al Summitului mondial privind alimentaţia şi analizat la punctul precedent al acestui aviz.

3.4 În luna noiembrie 2004, toate statele membre FAO s-au dotat cu linii directoare pe bază voluntară (Voluntary guidelines (5)) pentru a interpreta acest drept din punct de vedere social, economic şi cultural şi pentru a putea recomanda acţiuni concrete care trebuie întreprinse pentru exercitarea efectivă a dreptului la hrană.

3.5 În prezent, în diferite ţări din lume constituţia face în mod explicit referire la dreptul la hrană, dar puţine dintre ele au adoptat legi interne care să asigure respectarea efectivă a acestui drept, printre acestea numărându-se Africa de Sud şi Brazilia, care au adoptat şi o legislaţie ordinară în care este recunoscut faptul că dreptul la hrană şi la apă poate constitui temeiul unei acţiuni în justiţie (dreptul de a se adresa instanţei etc.).

3.6 În continuarea acestui demers, raportorul special al Organizaţiei Naţiunilor Unite pentru dreptul la hrană, aflat în misiune pe lângă OMC, a evidenţiat patru linii directoare (6): rolul comerţului trebuie stabilit în funcţie de drepturile omului şi de obiectivele de dezvoltare; trebuie subliniată importanţa unui cadru multilateral pentru comerţ; trebuie adoptat un nou punct de vedere, astfel încât impactul liberalizării să nu se mai măsoare pe baza indicatorilor agregaţi (PIB-ul pe cap de locuitor, de exemplu), ci pe baza nevoilor persoanelor care trăiesc în condiţii de nesiguranţă alimentară; trebuie inclus în negocieri, pe termen lung, impactul asupra sănătăţii, alimentaţiei, mediului. Statele ar trebui să evite asumarea unor angajamente internaţionale, în situaţia în care acestea ar contraveni obiectivelor prioritare sus-menţionate.

3.7 Unele state au început să lanseze strategii punctuale în acest scop şi să recunoască statutul de bun public al siguranţei alimentare. Multe TCD au solicitat, la rândul lor, măsuri concrete de protecţie a siguranţei alimentare, introducând categoria „dezvoltare/siguranţă alimentară” în Acordul privind agricultura. Alte ţări au propus la negocieri introducerea unei „clauze de siguranţă alimentară” prin care să fie recunoscute necesităţile specifice de siguranţă alimentară. Pe baza unei astfel de clauze s-ar putea introduce în agenda negocierilor eventuale scutiri prin care anumite ţări să aibă autonomie sporită, astfel încât să asigure protecţia producţiei lor alimentare de bază, având în vedere că siguranţa alimentară este unul dintre fundamentele esenţiale ale siguranţei naţionale.

3.8 CESE solicită din partea UE o acţiune politică hotărâtă în sensul unei aderări explicite la principiile dreptului la hrană şi al introducerii în următoarele mandate de negociere a „obligaţiei” de respectare a acestui drept, conform definiţiei formulate la ONU.

4. Comerţ şi siguranţă alimentară

4.1 Interdependenţă şi consecinţe

4.1.1 CESE recunoaşte importanţa pieţelor internaţionale deschise, dar supuse reglementării, în vederea sporirii eficienţei în producţia agricolă mondială.

4.1.2 CESE îşi exprimă totuşi îngrijorarea faţă de riscul sporit la care se expun ţările care, din cauza specializării, devin tot mai dependente de pieţele internaţionale. Siguranţa alimentară este pusă în pericol de o dependenţă exagerată faţă de evoluţia preţurilor exporturilor proprii şi ale produselor alimentare de bază ce trebuie importate, preţuri care au fost foarte volatile în ultimii ani.

4.1.3 Se constată, de asemenea, că efectele deschiderii pieţelor nu sunt neutre din punctul de vedere al distribuţiei şi că apar costuri de ajustare care deseori sunt de nesuportat pentru unele categorii de populaţie.

4.1.4 CESE subliniază că deschiderea pieţelor poate oferi dezvoltării rurale posibilităţi semnificative prin creşterea exporturilor, dacă se acţionează asupra dezechilibrului de forţe de pe piaţă, de-a lungul lanţului de producţie, şi asupra deficienţelor de infrastructură, tehnologice sau instituţionale, care pot face ca, din pozitive, efectele pieţelor deschise asupra accesului la hrană să devină negative.

4.1.5 Majoritatea persoanelor aflate în situaţie de nesiguranţă alimentară sunt mici proprietari agricoli sau lucrători agricoli. Dat fiind faptul că nu dispun de credite, de infrastructură şi de cunoştinţe tehnologice şi în materie de piaţă, mai ales aceştia nu sunt capabili să-şi schimbe propriile abordări cu privire la producţie, astfel încât să profite de oportunităţile de dezvoltare pe care le oferă deschiderea pieţelor.

4.1.6 CESE atrage atenţia asupra fenomenului concentrării progresive a comerţului mondial de produse alimentare în mâinile unui număr mic de operatori, în special în sectorul cerealelor. CESE urmăreşte cu îngrijorare propagarea acestui fenomen de-a lungul întregii filiere agroindustriale alimentare, începând cu sectorul strategic al seminţelor.

4.1.7 CESE constată că astfel de tendinţe oligopoliste pot fi accentuate de deschiderea progresivă a pieţelor, în cazul în care acest proces nu este gestionat şi reglementat cum se cuvine. Prin urmare, trebuie menţinută concurenţa dintre pieţe, cu respectarea regulilor de concurenţă existente.

4.1.8 Interdependenţa comerţ-siguranţă alimentară este aşadar multiplă, iar efectele ei se dovedesc a fi contradictorii. În general, analizele econometrice dezvăluie faptul că, pentru o reducere semnificativă a numărului de persoane care trăiesc în condiţii de sărăcie şi de nesiguranţă alimentară, nu este suficientă numai creşterea economică rezultată din procesul de liberalizare a comerţului, fiind necesare şi politici şi acţiuni complementare.

4.1.9 Prin urmare, o strategie globală vizând siguranţa alimentară trebuie să se bazeze pe următoarele acţiuni şi politici: reducerea sărăciei şi creşterea veniturilor; politici care urmăresc bunăstarea şi protecţia socială; politici agricole şi de dezvoltare rurală; cercetare şi dezvoltare; comerţ şi dezvoltare regională integrată; ajutor alimentar; politici demografice; combaterea corupţiei.

4.2 Negocieri comerciale: probleme şi provocări actuale

4.2.1 În contextul negocierilor OMC (Doha Development Round – Runda de la Doha pentru dezvoltare), trebuie luate rapid măsuri de relansare a Agendei de dezvoltare de la Doha (ADD), în vederea îndeplinirii angajamentului privind încheierea negocierilor până în 2010, conform propunerii G20.

4.2.2 Comisia afirmă că, deşi important, rolul pe care îl deţine politica comercială în lupta împotriva crizei alimentare nu este unul principal. Schimbările climatice, instabilitatea politică şi lipsa siguranţei, absenţa guvernului şi a statului de drept, corupţia, creşterea demografică şi criza economică şi energetică sunt tot atâţia factori determinanţi în acest context, fără a mai pune la socoteală şi ameninţările tot mai serioase privind aprovizionarea cu apă în numeroase regiuni ale planetei, precum şi creşterea preţului la combustibili. Cu toate aceasta, dacă este judicios utilizată, politica comercială poate rezolva parţial problema, însă riscă să înrăutăţească situaţia în cazul unei utilizări improprii. Este, de asemenea, important să se facă distincţie între nevoia imediată de asistenţă alimentară şi siguranţa alimentară pe termen mai lung.

4.2.3 CESE evidenţiază faptul că, odată confruntate cu succesiunea rapidă a crizelor alimentară şi financiară, unele ţări au adoptat măsuri protecţioniste (în 2008 au fost notificate peste 60 de asemenea măsuri la OMC) care, pe termen lung, nu contribuie la realizarea siguranţei alimentare deoarece nu asigură flexibilitatea necesară, frânează, în special în Africa, orice formă de integrare regională concretă şi intră în contradicţie cu abordarea globală a siguranţei alimentare.

4.2.4 Conform celor afirmate în raportul elaborat de CESE (7) în vederea celui de-al 10-lea seminar regional ACP-UE, care a avut loc la Gaborone în iunie 2009, comerţul internaţional cu produse agricole şi alimentare acoperă doar 10-11 % (calculat în tone) din rezervele alimentare disponibile în prezent pe plan mondial.

4.2.5 Cu toate acestea, politica comercială a UE trebuie examinată atât pe termen scurt, cât şi pe termen lung. Pe termen scurt, trebuie menţionate în primul rând negocierile multilaterale ADD la OMC, blocate în prezent, apoi seria de negocieri comerciale bilaterale ale UE prevăzute de comunicarea Comisiei „O Europă competitivă într-o economie globalizată”, din octombrie 2006, şi, în sfârşit, negocierile APE (acorduri de parteneriat economic) cu ţările ACP, aflate în curs de desfăşurare. Referitor la acestea din urmă, singurul APE încheiat până în prezent este cel cu Cariforum, un acord cu implicaţii însemnate în ceea ce priveşte participarea societăţii civile. Cu toate acestea, şi acordurile interimare APE încheiate cu alte ţări ACP au de jucat un rol important.

4.2.6 Pe termen lung, este esenţială o revizuire strategică. Trebuie acordat un statut special siguranţei alimentare. Ar trebui relansată dezbaterea cu privire la tipul de echilibru (în special între ţările dezvoltate şi cele în curs de dezvoltare, având în vedere schimbările climatice, penuria preconizată de resurse de apă şi alte probleme similare) la care trebuie să se ajungă pentru următoarele negocieri agricole ale OMC. De asemenea, ar trebui să se identifice tipul de asistenţă tehnică necesară pentru viitor în ţările în curs de dezvoltare şi să se ia o hotărâre cu privire la necesitatea de a menţine aşa-numitul „angajament unic”, care a dăunat deseori acestor ţări. Asistenţa tehnică ar trebui orientată către dezvoltarea capacităţilor ţărilor şi regiunilor de a formula şi de a negocia politica comercială, mai degrabă decât de a le pune pur şi simplu în situaţia de a face faţă, direct, aplicării acesteia.

4.2.7 Pe termen scurt, este important de văzut care sunt, într-un sistem de schimb deschis şi reglementat, instrumentele cele mai în măsură să combată nesiguranţa alimentară în ţările mai sărace şi să contribuie la îndeplinirea primului obiectiv de dezvoltare al mileniului (ODM 1), prin reducerea procentului de populaţie care suferă de malnutriţie şi prin creşterea producţiei alimentare mondiale, pentru a se răspunde creşterii preconizare a cererii.

4.2.8 FAO (Organizaţia Naţiunilor Unite pentru Alimentaţie şi Agricultură) a identificat 17 ţări care se află în situaţie de nesiguranţă alimentară, pe care le defineşte ca ţări aflate „în criză alimentară”, în vreme ce alte 17 sunt considerate ţări „cu risc sporit”. Din aceste 34 de ţări (8), 23 sunt membre ale OMC, 25 fac parte dintre ţările cel mai puţin dezvoltate, iar 25 sunt state ACP. Unele dintre ele sunt de mult timp membre ale OMC, dar deţin un rol limitat în cadrul negocierilor de la Doha. Altele, precum Kenya şi Zimbabwe, au avut momente grele de înfruntat. Kenya este cea mai activă ţară în procesul de negociere. Doar Nicaragua participă în prezent la negocierile bilaterale în cadrul programului „Europa globală”, majoritatea ţărilor fiind implicate în negocierile APE.

4.2.9 Odată cu includerea unor ţări în curs de dezvoltare în G20, CESE este de părere că va trebui revizuită clasificarea ONU, în vederea diferenţierii mai clare a TCD cu venit mediu şi mai sărace şi a ţărilor cel mai puţin dezvoltate.

4.2.10 În ceea ce priveşte negocierile ADD în domeniul agricol:

— pentru toţi participanţii la negocieri, dacă se urmăreşte o siguranţă alimentară sporită, ar fi inoportună întoarcerea la pilonii „ajutor naţional” şi „ajutor pentru export”;

— nici în privinţa celui de-al treilea pilon – accesul pe piaţă, nu trebuie ca UE să-şi schimbe radical poziţia. Acesta include nivelurile reducerilor tarifare propuse şi celelalte chestiuni care au făcut ca negocierile Agendei de la Doha să ajungă în impas, în pofida progreselor semnificative înregistrate pe parcursul ultimelor luni ale anului 2008 în multe domenii, cum ar fi noile facilităţi acordate ţărilor „importatoare nete de produse alimentare” (net food importing developing countries – NFIDCs), pe care CESE le apreciază în mod deosebit;

— În opinia Comitetului, UE ar trebui să insiste asupra consolidării concesiilor făcute în domenii-cheie, precum mecanismul special de salvgardare (datorită căruia ţările în curs de dezvoltare pot majora tarifele temporar, dacă se înregistrează creşteri bruşte ale importurilor şi scăderea preţurilor), produsele speciale (în cazul cărora sunt permise reduceri tarifare mai moderate, mai ales din motive de siguranţă alimentară) sau contingentele tarifare, mai degrabă decât asupra unui acord mai avantajos, în detrimentul ţărilor în curs de dezvoltare. Aceste măsuri nu trebuie totuşi să reprezinte o ameninţare la adresa comerţului Sud-Sud;

— De asemenea, Comitetul invită UE să extindă iniţiativa „totul în afară de arme” (un bun rezultat, în sine) şi concesiile prevăzute în favoarea celor 49 de ţări cel mai puţin dezvoltate în materie de scutiri de taxe vamale şi de contingente tarifare în cadrul ADD, la celelalte 9 (9) ţări care figurează pe lista FAO (cu excepţia cazului în care acest lucru se dovedeşte a fi inacceptabil din punct de vedere politic), în conformitate cu acordurile interimare APE, cu posibilitatea de a include şi alte ţări, pe care FAO le va adăuga, eventual, pe lista sa. În acest mod, UE poate contribui mai eficient la siguranţa alimentară globală, prin intermediul instrumentelor comerciale.

4.2.11 Cu toate acestea, în opinia Comitetului, cea mai mare contribuţie a Comisiei la siguranţa alimentară globală constă în actualele negocieri APE (acorduri de parteneriat economic) şi, mai ales, în revizuirea Acordului de la Cotonou, prevăzută pentru 2010.

4.2.12 UE consideră comerţul, pe bună dreptate, ca unul din sectoarele prioritare ale politicii sale de dezvoltare. Mulţumită acestor negocieri, UE şi ţările ACP intenţionează să încheie şapte noi acorduri comerciale pe baze regionale şi compatibile cu OMC, menite să elimine treptat barierele din calea schimburilor comerciale şi să promoveze cooperarea în toate sectoarele care au legătură cu comerţul. Acesta din urmă este văzut mai ales ca un instrument de dezvoltare. Merită amintit faptul că, printre obiectivele iniţiale, figurează promovarea dezvoltării durabile, eradicarea sărăciei, integrarea regională şi includerea progresivă a ţărilor ACP în economia mondială. Aceste obiective trebuie să rămână în continuare în centrul atenţiei tuturor negocierilor în curs.

4.2.13 Prin aceste negocieri, UE ar trebui să aibă în vedere următoarele:

— o integrare regională sporită: este vorba despre un obiectiv important în special în Africa, acesta fiind atât un factor determinant pentru promovarea dezvoltării şi a siguranţei alimentare, cât şi un element esenţial în revizuirea Acordului de la Cotonou;

— promovarea sinergiei diferitelor iniţiative de integrare regională care se suprapun, precum şi a diferitelor acorduri APE, interimare şi globale;

— negocieri care să se poată adapta rapid la capacităţile şi potenţialul ţărilor ACP, cu garantarea unor rezultate imediate, sub aspecte precum simplificarea regulilor privind originea (care ar trebui să promoveze industriile agricole) şi certitudinea juridică, pentru a asigura accesul pe pieţele comunitare fără contingente şi fără taxe vamale. În acelaşi timp, aceste negocieri nu trebuie să servească la introducerea altor chestiuni, care nu sunt legate de APE, în special achiziţiile publice, sau la exercitarea de presiuni în scopul abordării acestora;

— alegerea agriculturii şi dezvoltării rurale ca sectoare prioritare, de către un număr cât mai mare de ţări ACP (doar 4 ţări din 78 au ales agricultura şi nu mai mult de alte 15 au ales dezvoltarea rurală pentru cel de-al 9-lea Fond european de dezvoltare (al 9-lea FED), în cadrul căruia UE a alocat circa 522 de milioane de euro pentru integrare regională şi asistenţă în domeniul comercial), resurse suplimentare fiind alocate mai ales pentru promovarea susţinută a cercetării şi dezvoltării la nivel local, în domeniul agricol şi în cel alimentar;

— majorarea ulterioară a sumei, prevăzută deja de UE, cu care CESE este de acord, de peste 2 miliarde de euro, sub formă de ajutor acordat comerţului şi de asistenţă în domeniul comercial până în 2010. Această majorare este necesară pentru contracararea efectelor crizei economice mondiale.

4.2.14 CESE (10) a susţinut că dezvoltarea economică a Africii trebuie să treacă „mai întâi şi înainte de toate prin aprofundarea pieţei sale interne, capabilă să dezvolte o creştere endogenă care să permită stabilizarea şi consolidarea poziţiei continentului în economia mondială. Integrarea regională şi dezvoltarea pieţei interne sunt punctele de sprijin, trambulinele care vor permite Africii să se deschidă cu succes comerţului mondial.” CESE reiterează acest apel, în special în scopul garantării unei siguranţe alimentare sporite.

4.2.15 Industriile de prelucrare sunt cele care creează produse cu înaltă valoare adăugată, de aceea dezvoltarea şi creşterea lor trebuie încurajate. În special în sectorul agricol, industrial locală de prelucrare a produselor alimentare se poate dezvolta doar în condiţiile în care există o piaţă locală suficient de largă; comerţul intraafrican rămâne totuşi la un nivel extrem de scăzut, reprezentând mai puţin de 15 % din comerţul global al Africii.

4.2.16 Acordurile APE sunt în esenţă acorduri regionale sau bilaterale. Prin urmare, este important ca ele să nu frâneze multilateralismul, să fie considerate ca venind în sprijinul abordării multilaterale şi să fie compatibile cu multilateralismul, la consolidarea căruia ar putea contribui (11). Comitetul consideră că eventualele rezultate de la nivel regional şi bilateral ar putea stimula procesul multilateral, acestea contribuind la dezbateri mai aprofundate şi la o mai mare concordanţă a poziţiilor. Este important ca puterea de negociere a ţărilor în curs de dezvoltare mai sărace, precum şi a ţărilor cel mai puţin dezvoltate să nu scadă la niciun nivel de negociere.

4.2.17 De asemenea, UE trebuie să încerce să contribuie mai substanţial la siguranţa alimentară globală, prin mecanisme care ţin de schimburile comerciale, ca de exemplu:

— consolidarea iniţiativelor punctuale de sporire a capacităţilor în ţările afectate de nesiguranţă alimentară, printre care un sistem eficient de ajutor pentru comerţ ca parte integrantă a negocierilor multilaterale, mai ales prin promovarea cercetării şi dezvoltării locale, prin intensificarea transferurilor de tehnologie şi prin introducerea unor standarde de producţie superioare, ca şi prin utilizarea mai intensă a asistenţei tehnice în sectorul comercial, aşa cum a fost prevăzut deja şi în cadrul negocierilor APE;

— facilitarea schimburilor: încheierea şi punerea în aplicare a tuturor acordurilor, înainte de asumarea angajamentului unic în contextul Agendei de la Doha;

— o susţinere sporită a măsurilor sanitare şi fitosanitare (SPS): chestiuni referitoare la sănătatea publică, a animalelor şi plantelor, ca, de exemplu, utilizarea în exces a antibioticelor, febra porcină sau febra aftoasă;

— iniţiative precum Sistemul generalizat de preferinţe Plus (SGP+), de care se poate beneficia doar cu condiţia respectării normelor internaţionale în domeniul drepturilor omului, al bunei guvernanţe, al dreptului la muncă şi al standardelor de mediu, precum şi al comerţului echitabil (fiind susţinute principiile „comerţului echitabil şi solidar”, care ţin seama de aspectul trasabilităţii, acest concept trebuind să fie extins şi la vânzările la licitaţie);

— sprijinirea dezvoltării unei capacităţi de prelucrare sporite în ţările în curs de dezvoltare, mai ales prin detaşarea unor actori-cheie din industria europeană, o practică instituită deja de către Comisie şi de Conferinţa Organizaţiei Naţiunilor Unite pentru Comerţ şi Dezvoltare (UNCTAD);

— găsirea unor eventuale măsuri de protecţie împotriva efectelor negative pe care le pot avea speculaţiile cu materii prime, care se fac în afara ţărilor producătoare, asupra cultivatorilor şi a producţiei (cacao, cafea etc.).

4.2.18 Cu toate că acordurile APE au fost parţial menite să combată erodarea preferinţelor, persistă încă probleme importante mai strâns legate de schimburile Sud-Sud. Unele ţări din America Latină reclamă o liberalizare mai rapidă şi mai cuprinzătoare a produselor tropicale, inclusiv a bananelor şi zahărului – ceea ce a dus la litigii comerciale de lungă durată – în detrimentul intereselor altor ţări, în special ale ţărilor ACP. Miza o reprezintă aici posibilitatea unor ţări care sunt exportatoare nete de produse alimentare de a face concurenţă celorlalte ţări în privinţa preţurilor la anumite alimente, inclusiv la zahăr, afectând rentabilitatea producţiei acestora chiar în ţările unde sunt, poate, mai necesare. Şi această problemă ocupă o poziţie centrală în contextul nesiguranţei alimentare.

4.2.19 Trebuie avut în vedere şi impactul pierderilor de venituri din impozite pentru ţările în curs de dezvoltare care ar trebui să scadă taxele vamale, fapt ce s-ar repercuta asupra politicilor lor fiscale.

4.2.20 Cu toate acestea, UE trebuie să promoveze schimburile Sud-Sud în general, mai întâi deoarece acestea constituie un factor important de creştere şi, în al doilea rând, deoarece contribuie la combaterea mai eficientă a ameninţării reprezentate de creşterea nesiguranţei alimentare.

4.3 Reforma guvernanţei globale

4.3.1 CESE subliniază înainte de toate că o situaţie de siguranţă alimentară reclamă o strategie globală de dezvoltare socioeconomică, ca rezultat al unei duble convergenţe: cea a diverselor politici (sociale, economice şi teritoriale) şi cea a diferitelor instituţii, naţionale şi internaţionale. Această acţiune specifică a guvernului presupune implicarea şi colaborarea societăţii civile organizate.

4.3.2 În ceea ce priveşte mai ales acţiunea instituţiilor şi organismelor responsabile în prezent cu guvernanţa globală a siguranţei alimentare, CESE nu insistă asupra necesităţii înfiinţării de organisme noi, ci, dimpotrivă, asupra nevoii de reorganizare profundă şi de reformare a celor existente, potrivit unui dublu criteriu: specializarea funcţiilor (pentru evitarea suprapunerilor şi a risipei de resurse umane şi financiare) şi guvernanţa globală unică, cu trimitere în special la sistemul Naţiunilor Unite (FAO, FIDA şi PAM), care ar trebui să joace un rol conducător în ceea ce priveşte siguranţa alimentară. Un Comitet pentru siguranţă alimentară (CSA), reformat corespunzător şi relansat, poate constitui un instrument de coordonare a politicilor de siguranţă alimentară şi a diferitelor niveluri la care acţionează acestea.

4.3.3 CESE subliniază, de asemenea, necesitatea absolută ca Banca Mondială şi alte instituţii relevante, cărora UE trebuie neapărat să le vorbească la unison, să-şi coordoneze acţiunile în domeniul siguranţei alimentare.

4.3.4 De asemenea, CESE subliniază că, în ceea ce priveşte fluxul de ajutoare alimentare directe dinspre Nord înspre Sud, trebuie să se ţină seama de faptul că intervenţiile constând în ajutoare alimentare masive riscă să perturbe grav pieţele locale, afectând siguranţa alimentară a producătorilor agricoli. Prin urmare, CESE susţine decizia PAM, de a se orienta către o abordare diferită a intervenţiilor.

5. Percepţia şi rolul societăţii civile

Percepţia societăţii civile europene

5.1 Referindu-se la tema de interes vital a hranei, CESE pune în evidenţă următoarele aspecte:

a) majoritatea grijilor cu care se confruntă oamenii în viaţa de zi cu zi se referă la alimentaţie (hrana – alimentaţie);

b) aspiraţiile oamenilor către o viaţă mai bună şi mai plăcută se referă, în mare parte, la alimentaţie (hrana – cultură şi stil de viaţă);

c) pentru o bună parte a umanităţii, chiar şi la începutul celui de-al treilea mileniu, alimentaţia reprezintă o luptă cotidiană (hrana – viaţă).

5.2 Prin urmare, în calitatea sa de expresie a societăţii civile organizate din Europa, CESE subliniază, pe de o parte, că tema actuală a alimentaţiei (alimente sănătoase, de calitate şi disponibile) a devenit un element omniprezent în relaţiile dintre indivizi şi grupurile sociale şi în circuitele de comunicare media şi consideră, pe de altă parte, că posibilitatea de intervenţie a societăţii civile în toate dinamicile alimentare reprezintă un drept cetăţenesc. Totodată, plasează siguranţa alimentară globală în contextul drepturilor, accesul la hrană trebuind considerat aşadar un drept fundamental al omului.

5.3 CESE constată, de asemenea, că, în contextul crizei alimentare în primul rând şi, mai apoi, al celei financiare, în cadrul diverselor componente ale societăţii civile, la nivel mondial şi european, s-au înregistrat reacţii diferite şi chiar contradictorii, care atestă puternica implicare a acesteia în dinamicile alimentaţiei, dar şi o stare de confuzie: greve ale foamei (22 de cazuri, în 2008, unele soldate cu decese), atenţia pe care unii consumatori europeni o acordă anumitor produse financiare speculative bazate pe preţurile produselor agricole, neliniştea tot mai răspândită printre producătorii agricoli din Europa şi din lume şi, în general, îngrijorarea crescândă a tuturor cetăţenilor pe teme de siguranţă alimentară, sănătate publică şi gestionare a apei.

Rolul societăţii civile

5.4 În contextul căutării justului echilibru dintre siguranţa alimentară şi comerţul reglementat, CESE subliniază necesitatea consolidării rolului societăţii civile şi a dialogului mai structurat dintre aceasta şi factorii de decizie de la diverse niveluri, evidenţiind îndeosebi funcţia consultativă a organizaţiilor de producători agricoli şi importanţa rolului diverselor forme de organizare a producţiei de către aceştia.

5.5 Aşadar, CESE consideră de importanţă strategică implicarea organizaţiilor de agricultori în elaborarea politicilor naţionale de dezvoltare şi participarea lor la procesele decizionale şi la studiile de impact privind negocierile comerciale, precum şi punerea lor în aplicare.

5.6 În acest scop, trebuie puse la punct ajutoare financiare specifice pentru formarea profesională a agricultorilor, în special a femeilor, datorită rolului lor specific în zonele rurale, astfel încât agricultorii, bărbaţi şi femei deopotrivă, să se poată afirma ca participanţi activi la procesele politice şi la dezvoltarea tehnologică.

5.7 De asemenea, CESE subliniază importanţa economiei sociale şi a întreprinderilor şi organizaţiilor acesteia în ţările ACP, aceasta şi pentru a răspunde diverselor consecinţe ale crizei alimentare şi financiare, cu o atenţie specială acordată persoanelor care muncesc în economia neoficială şi în zonele rurale (12).

5.8 În sfârşit, CESE îşi reafirmă rolul activ, specific. Într-adevăr, experienţa acumulată îi permite să identifice posibili parteneri în alte ţări, în toate sectoarele societăţii civile (producători, lucrători şi consumatori), pentru a consolida rolul fiecăruia dintre aceştia în propria ţară, fapt extrem de important pentru rezolvarea problemelor de la nivel local. În acelaşi timp, UE va putea să dispună de CESE ca de un „barometru” care serveşte la monitorizarea iniţiativelor sale în diferite ţări, pentru a le evalua eficienţa şi pentru a le îmbunătăţi operativitatea. Comitetul consultativ al societăţii civile CARIFORUM-CE este un bun exemplu în acest sens.

Bruxelles, 16 decembrie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) A se vedea FAO, „Situaţia nesiguranţei alimentare în lume”, raportul pe 2008 şi raportul pe 2009.

(2) Avizul CESE, Raportul Grupului de Larosière, JO C 318, 23.12.2009, p. 57.

(3) A se vedea FAO, IIMD (Institutul Internaţional pentru Mediu şi Dezvoltare) şi FIDA, Land grab or development opportunity? (Acapararea terenurilor sau oportunităţi de dezvoltare?), mai 2009.

(4) ONU, The Right to Food: Commission on Human Right (Dreptul la hrană: Comisia pentru drepturile omului), Rezoluţia 2001/25 şi Report on the Right to Food (Raportul privind dreptul la hrană); raportor special: Jean ZIEGLER, punctul 14, 7 februarie 2001.

(5) Consiliul FAO, Voluntary Guidelines to support the progressive realization of the right to adeguate food in the context of national food security (Liniile directoare pe bază voluntară pentru sprijinirea realizării treptate a dreptului la o alimentaţie adecvată în contextul securității alimentare naționale), noiembrie 2004.

(6) Raportul dlui Oliver DE SCHUTTER, raportor special al ONU pentru dreptul la hrană: Mission to the World Trade Organization (Misiune pe lângă Organizaţia Mondială a Comerţului), 9 martie 2009.

(7) DI CESE 34/2009 „Ensuring sustainable food security in ACP countries” (Asigurarea siguranţei alimentare durabile în ţările ACP).

(8) Camerun, Republica Centrafricană, Comore, Republica Democratică Congo, Côte d'Ivoire, Djibouti, Eritreea, Etiopia, Gambia, Guineea, Guineea Bissau, Haiti, Kenya, Lesotho, Liberia, Madagascar, Mongolia, Mozambic, Nicaragua, Niger, Palestina, Rwanda, Senegal, Sierra Leone, Insulele Solomon, Somalia, Swaziland, Tanzania, Tadjikistan, Timorul de Est, Yemen, Zambia şi Zimbabwe.

(9) Camerun, Côte d'Ivoire, Kenya, Mongolia, Nicaragua, Palestina, Swaziland, Tadjikistan, Zimbabwe.

(10) JO C 77, 31.3.2009, p. 148-156.

(11) JO C 211, 19.8.2008, p. 82-89.

(12) OIM, Declaration and Plan of action for the promotion of social economy enterprises and organizations in Africa (Declaraţia şi planul de acţiune pentru promovarea întreprinderilor şi organizaţiilor economiei sociale din Africa), Johannesburg, 19-21 octombrie 2009.