Angajarea ilegală are loc în medii economice diferite, printre care gospodăriile private, întreprinderile mici sau mijlocii și întreprinderile mari. Este important să se asigure că toate tipurile de angajatori sunt informați și că aceștia cunosc posibilitățile de angajare legală și de recrutare, măsurile care trebuie luate pentru a preveni și pentru a evita angajarea ilegală, precum și riscurile și consecințele angajării migranților în situație ilegală.

Este dificil să se estimeze dimensiunea fenomenului angajării ilegale în UE, deoarece este un fenomen „ascuns” care are legătură cu economia informală din statele membre. Există indicii potrivit cărora angajarea ilegală a migranților în situație ilegală este mai accentuată în cazurile în care ponderea activităților economice informale este ridicată. Deși se estimează că gradul de ocupare informală a forței de muncă se ridică, în medie, la 16,8 % din gradul total de ocupare a forței de muncă în UE, amploarea fenomenului de angajare ilegală a migranților în situație ilegală este din ce în ce mai greu de cuantificat, în special în ceea ce privește aspectele sensibile legate de gen și de copii, având în vedere că migrația ilegală este în continuare dificil de estimat.

De asemenea, angajarea ilegală expune migranții la riscul de a li se încălca drepturile individuale și sociale, în special la riscul de a se confrunta cu exploatarea prin muncă, cu condiții precare de viață și de muncă și cu un acces limitat sau inexistent la protecție socială. În plus, în unele cazuri, exploatarea prin muncă poate fi legată, de asemenea, de forme grave de criminalitate și de criminalitatea organizată, fie prin traficul de ființe umane în scopul exploatării prin muncă, fie prin exploatarea migranților în situație ilegală de către rețelele de introducere ilegală de migranți prin intermediul servituții pentru datorii, prin care o persoană este obligată să lucreze pentru a plăti o datorie, și prin condiții de muncă abuzive. Rețelele infracționale îi au în vedere și pe migranții aflați deja în situație de ședere ilegală în UE, forțându-i să lucreze în condiții extrem de abuzive, folosindu-se de vulnerabilitatea lor și de dorința de a accepta orice fel de oportunitate de angajare pentru a rămâne în UE și pentru a avea un venit.

În plus, angajarea ilegală a persoanelor a căror ședere în UE nu este autorizată, precum și munca nedeclarată a persoanelor care au drept de ședere, dar care nu au drept de muncă, și economia informală în general sunt dăunătoare din punct de vedere economic, deoarece generează pierderi la nivelul finanțelor publice, al impozitelor și al contribuțiilor sociale, conduc la o diminuare a salariilor și la o degradare a condițiilor de muncă și creează o concurență neloială între întreprinderi.

Totuși, părțile interesate consideră că aceste dispoziții au un impact limitat asupra procedurilor de depunere a plângerilor și asupra stabilirii răspunderii în lanț, având în vedere probabilitatea ca un contractant care și-a îndeplinit obligațiile de diligență necesară să nu fie considerat răspunzător, astfel cum permite articolul 8 alineatul (3) din directivă. De exemplu, în Belgia , „obligațiile de diligență necesară” pe care le are contractantul se îndeplinesc prin simpla emitere a unei declarații scrise de către un subcontractant conform căreia acesta nu angajează sau nu va angaja migranți în situație ilegală, eliberându-l pe contractantul principal de orice răspundere. Statele membre ar trebui să depună mai multe eforturi pentru ca contractanții principali să fie considerați răspunzători pentru încălcările săvârșite în cadrul lanțului de subcontractare, inclusiv intermediarii angajării ilegale, având în vedere similitudinile dintre rolul pe care îl au aceștia și rolul angajatorilor.

De asemenea, reiese că, în practică, lucrătorii fără forme legale pot fi adesea angajați prin intermediul unor raporturi de muncă complexe care implică acorduri de subcontractare, agenții de recrutare și de muncă temporară, precum și prin intermediul platformelor online care oferă locuri de muncă pe termen scurt (de exemplu, furnizarea de alimente și de mâncăruri preparate, servicii de transport), ceea ce sporește dificultatea identificării angajatorilor care angajează migranți în situație ilegală. În acest sens, răspunderea întregului lanț al angajatorilor are rolul de a proteja migranții, în special în acele sectoare economice în care subcontractarea este larg răspândită, cum ar fi cel al construcțiilor, precum și în sectorul economic recent creat al muncii pe platforme online.

Și în acest caz, punerea în aplicare a acestor măsuri variază semnificativ de la un stat membru la altul, inclusiv în ceea ce privește durata aplicării acestor măsuri suplimentare. În plus, doar nouă state membre includ toate cele patru măsuri administrative în legislația lor națională și, deși toate statele membre includ cel puțin una dintre măsuri în legislația lor națională, doar opt state membre raportează că le-au aplicat în practică, ceea ce îngreunează realizarea unei evaluări complete a eficacității și a impactului acestor măsuri.

Cu toate acestea, între statele membre există diferențe în ceea ce privește severitatea sancțiunilor penale, astfel cum se arată în tabelul 2, atât în ceea ce privește durata unei eventuale pedepse cu închisoarea, care variază de la 8 zile la 12 ani, cât și în ceea ce privește cuantumul amenzii aplicate. În plus, există o lacună semnificativă în ceea ce privește informațiile referitoare la aplicarea în practică a sancțiunilor penale împotriva angajatorilor și numărul de proceduri inițiate. Aceste elemente indică faptul că directiva a avut un impact limitat în ceea ce privește descurajarea angajării ilegale prin aplicarea de sancțiuni și că nu a reușit încă să instituie un cadru eficient pentru sancțiuni efective, proporționale și disuasive în întreaga UE. Feedbackul furnizat de părțile interesate reprezentând sindicatele și organizațiile neguvernamentale, colectat în cursul consultărilor specifice pe această temă, vine în sprijinul acestei concluzii, întrucât confirmă faptul că sancțiunile pentru angajatorii abuzivi par să fie mai mici decât beneficiile obținute prin munca nedeclarată și prin dumpingul social. Prin urmare, statele membre ar trebui să evalueze dacă nivelul sancțiunilor penale aplicate la nivel național este suficient de disuasiv și dacă contribuie la un cadru eficient de sancțiuni împotriva angajării ilegale.

Statele membre care au un sistem de sancțiuni mai strict consideră că un cuantum mai ridicat al sancțiunilor financiare reprezintă un bun factor de descurajare a angajării ilegale, în timp ce statele membre care aplică sancțiuni într-un cuantum mai scăzut sau în care riscul aplicării de sancțiuni este considerat scăzut în comparație cu potențialul profit obținut ca urmare a angajării ilegale au constatat că sancțiunile nu sunt suficient de disuasive . Prin urmare, este evident că 11 state membre și-au modificat legislația începând din 2014 pentru a majora cuantumul amenzii aplicate. Agenția pentru Drepturi Fundamentale indică, de asemenea, faptul că, în practică, în majoritatea statelor membre sancțiunile și penalitățile impuse angajatorilor nu sunt suficient de severe pentru a descuraja angajatorii să recurgă la angajarea ilegală . În plus, activitatea platformei europene împotriva muncii nedeclarate arată că, în afară de existența unui sistem funcțional de sancțiuni și de asigurare a respectării acestora, este importantă, în aceeași măsură, și existența unor structuri adecvate și clare care să motiveze și să faciliteze conformitatea.

Diferența dintre nivelurile amenzilor aplicate în statele membre depinde de o serie de elemente, cum ar fi situația economică și nivelul salariului minim dintr-un stat membru. În plus, tipul de angajator (de exemplu, gospodărie sau întreprindere) influențează, de asemenea, nivelul și natura sancțiunilor. Cu toate acestea, statele membre ar trebui să se asigure că diferența dintre nivelurile sancțiunilor este justificată și că sancțiunile sunt efective, proporționale și disuasive în fiecare stat membru.

Ca un indiciu privind proporționalitatea sancțiunilor, acestea pot varia de la aproximativ 1,5 ori salariul minim lunar la 92 sau chiar la 700 de ori salariul minim lunar în statul membru în cauză. În plus, legislațiile naționale din majoritatea statelor membre prevăd cuantumul amenzii sau nivelul minim al acesteia și modul în care aceasta crește proporțional odată cu fiecare migrant în situație ilegală angajat, în timp ce celelalte state membre lasă în seama sistemului judiciar să decidă suma exactă în funcție de numărul de migranți în situație ilegală implicați .

Directiva prevede că angajatorilor care angajează migranți în situație ilegală trebuie să li se aplice sancțiuni financiare care ar trebui să crească proporțional cu numărul de migranți în situație ilegală angajați și care ar putea fi reduse în cazurile în care angajarea se face în interes personal (de exemplu, asistență în gospodărie). Astfel cum s-a raportat deja în 2014, toate statele membre au transpus normele privind sancțiunile financiare împotriva angajatorilor. Cu toate acestea, din cauza lipsei de informații în ceea ce privește aplicarea în practică a sancțiunilor financiare împotriva angajatorilor, nu este posibil să se evalueze în mod concludent impactul în acest domeniu. Informațiile limitate disponibile arată că există diferențe semnificative în ceea ce privește cuantumul amenzilor aplicate persoanelor juridice per migrant în situație ilegală angajat, sancțiunile minime variind de la 300 EUR în Belgia la aproximativ 10 000 EUR în Croația, iar sancțiunile maxime variind de la 3 000 EUR în Belgia, Cipru și Estonia la 43 000 EUR în Italia.

În general, statele membre au transpus în legislația națională dispozițiile Directivei privind sancțiunile, deși abordările alese variază în mod semnificativ, dat fiind că acestea sunt influențate de mai mulți factori (de exemplu, sisteme naționale de sancționare diferite, impactul social și percepția asupra angajării ilegale, situațiile economice și nivelurile salariilor, incidența angajărilor ilegale în economie). Acest lucru se reflectă într-o diversitate semnificativă în ceea ce privește numărul și amploarea sancțiunilor financiare (tabelul 1) și penale (tabelul 2), precum și în diferitele alegeri făcute de statele membre în ceea ce privește utilizarea altor măsuri (de exemplu, excluderea de la ajutorul public sau de la finanțarea UE ori excluderea de la participarea la contracte de achiziții publice). În plus, imaginea de ansamblu asupra urmăririlor penale inițiate împotriva angajatorilor și a sancțiunilor aplicate în practică este dispersată și incompletă, ceea ce face ca evaluarea deplină a impactului directivei în ceea ce privește asigurarea unei abordări eficiente de sancționare a angajării ilegale în toate statele membre, precum și în ceea ce privește asigurarea faptului că sancțiunile sunt efective, proporționale și disuasive să fie dificil de realizat.

Pentru a proteja victimele exploatării grave și copiii, pentru a facilita depunerea plângerilor astfel încât aceste infracțiuni grave să fie depistate și pedepsite și pentru a facilita recuperarea salariilor neplătite, articolul 6 alineatul (5) din directivă permite statelor membre să acorde permise de ședere temporară migranților în situație ilegală, în funcție de durata investigației relevante sau a procedurii penale judiciare ori de disponibilitatea de a coopera cu autoritățile. Aceste permise pot fi prelungite până la primirea plăților salariale restante. Aceste permise se eliberează de obicei pentru perioade cuprinse între șase luni și un an și pot fi prelungite. În mai multe state membre, permisele de ședere temporară pot fi prelungite până când victimei i se plătesc salariile datorate; totuși, există o lipsă de informații cu privire la frecvența aplicării acestei dispoziții.

Deși directiva permite resortisanților țărilor terțe angajați ilegal să solicite plățile restante după ce s-au întors în țara lor de origine, mecanismele de facilitare a depunerii cererilor pentru persoanele care nu se mai află în statul membru par să lipsească, doar foarte puține state membre dispunând de mecanisme specifice de recuperare. Totuși, este esențial să se instituie mecanisme eficiente pentru a se asigura că migranții în situație ilegală care sunt returnați înainte de încheierea procedurilor legate de solicitarea rambursării salariilor lor neplătite nu sunt dezavantajați în exercitarea drepturilor lor. În Belgia, în cazul în care inspectorii de muncă stabilesc că salariile nu au fost plătite corect și în cazurile în care lucrătorii nu sunt disponibili imediat sau au părăsit țara, angajatorii sunt obligați să plătească salariile către Fondul Federal de Depozite și Consemnațiuni; cu toate acestea, nu există un departament sau o administrație care să aibă sarcina de a rambursa salariile datorate sau de a informa migrantul. În Franța, în cazurile în care migrantul în situație ilegală este luat în custodie publică sau nu se mai află în țară, salariile sunt depuse la Biroul pentru Imigrație și Integrare și apoi plătite migrantului. În plus, Biroul pentru Imigrație și Integrare are dreptul de a recupera salariile, în cooperare cu departamentul fiscal, în cazul în care angajatorul nu remunerează migrantul în termen de 30 de zile.

Pe lângă dificultățile legate de depunerea plângerilor, migranții în situație ilegală se confruntă, de asemenea, cu obstacole în ceea ce privește primirea remunerațiilor neplătite. Deși directiva prevede că salariul ar trebui să se situeze cel puțin la nivelul salariului minim și să fie acordat pe o durată de cel puțin trei luni, părțile interesate arată că există o serie de lacune în ceea ce privește punerea în aplicare în practică a dispozițiilor privind remunerația minimă. Acest lucru se petrece, de exemplu, din cauza lipsei de informare cu privire la dispozițiile relevante în rândul autorităților de inspecție a muncii sau al profesioniștilor care oferă asistență și consiliere lucrătorilor migranți în situație ilegală. În practică, migranții în situație ilegală se pot confrunta cu situații în care prezumția legată de angajarea pe o perioadă de cel puțin trei luni nu presupune un loc de muncă cu normă întreagă , aceștia trebuind să facă dovada orelor lucrate și să furnizeze diferite tipuri de dovezi, cum ar fi mesaje, fotografii sau mărturii. În plus, migranții în situație ilegală se confruntă cu obstacole în ceea ce privește primirea efectivă a salariilor, din cauza duratei sau a costurilor procesului judiciar, a barierelor în calea deschiderii de conturi bancare în lipsa unei șederi legale, a strategiilor angajatorilor de a se sustrage plății sau a provocărilor legate de accesul la finanțare în cazul insolvenței angajatorului sau al returnării.

Majoritatea statelor membre furnizează doar informații generale privind drepturile angajaților, și nu informații specifice care sunt relevante pentru situația specifică a lucrătorilor migranți în situație ilegală. În unele cazuri, informațiile se limitează la considerații legate de securitatea și sănătatea în muncă și nu includ informații privind remunerația neplătită. În plus, în timp ce alte state membre furnizează informații specifice, acest lucru se realizează adesea doar în contextul procedurii de returnare . Această situație are un impact negativ asupra migranților în situație ilegală, care nu sunt suficient informați cu privire la posibilitatea de a introduce o cerere sau de a primi salariile neplătite înainte de returnarea în țara lor de origine.

În plus, este necesar să se sensibilizeze și să se informeze angajatorii cu privire la riscurile și la consecințele cu care se confruntă atunci când angajează migranți în situație ilegală, ceea ce va contribui la o creștere a gradului de descurajare a sistemului. Comisia va sprijini statele membre în elaborarea unor campanii de informare eficace, care să îi vizeze în special pe angajatorii care lucrează în sectoarele cele mai expuse riscului de a face angajări ilegale și pe cei care ar putea să nu aibă un acces facil la aceste informații (de exemplu, gospodăriile, întreprinderile mici), bazându-se pe expertiza platformei europene împotriva muncii nedeclarate. De asemenea, Comisia va oferi sprijin financiar prin intermediul Fondului pentru azil, migrație și integrare.

Peste jumătate dintre statele membre dispun de o legislație națională care prevede eliberarea unor permise de ședere temporară specifice pentru victimele supuse unor condiții de muncă extrem de abuzive, în timp ce celelalte state eliberează aceste permise în cazuri de trafic de ființe umane. Cu toate acestea, doar cinci state membre raportează că au acordat, în 2018 și în 2019, astfel de permise de ședere migranților în situație ilegală supuși exploatării prin muncă, majoritatea permiselor fiind acordate de Franța, urmată de Suedia, Cehia, Germania și Polonia. Suedia a raportat, de asemenea, că acordă permise de ședere minorilor angajați ilegal.

Deși Directiva privind sancțiunile împotriva angajatorilor a avut un impact pozitiv în acest domeniu, deoarece a condus la instituirea unor mecanisme specifice de depunere a plângerilor și la posibilitatea acordării de permise de ședere temporară, consultările cu părțile interesate arată că, în practică, migranții în situație ilegală care au fost victime ale exploatării prin muncă se confruntă cu provocări în ceea ce privește accesul la procedurile necesare pentru obținerea permiselor de ședere sau în ceea ce privește condițiile de acordare a permiselor. Părțile interesate raportează că victimele se confruntă cu lipsa de acces la informații și consiliere juridică cu privire la disponibilitatea permiselor și la modalitatea de a depune o cerere pentru eliberarea permisului sau de a solicita examinarea cererii, la acordarea permiselor în situațiile în care există acuzații penale împotriva anumitor angajatori și la condiționarea acordării permiselor de participarea victimelor la procedurile penale, cu toate că acest lucru nu este impus de directivă.

3.3. Acțiuni de îmbunătățire a protecției drepturilor migranților

Accesul la informații și la justiție, recuperarea plăților restante și facilitarea depunerii plângerilor constituie nucleul măsurilor de protecție prevăzute de directivă, menite să remedieze nedreptățile suferite de migranții în situație ilegală. Dovezile circumstanțiale și rapoartele elaborate de părțile interesate indică faptul că migranții în situație ilegală se confruntă cu lipsa unui acces efectiv la informații și la mecanismele de depunere a plângerilor. Lipsa datelor privind utilizarea mecanismului de depunere a plângerilor și eliberarea permiselor de ședere temporară nu permit formularea unor concluzii ferme cu privire la această chestiune.

Mecanismele eficiente de depunere a plângerilor le permit autorităților să își planifice și să își direcționeze mai bine inspecțiile la locul de muncă, să construiască cazuri solide împotriva angajatorilor abuzivi, în cooperare cu lucrătorii migranți în situație ilegală și cu părțile terțe, și, în cele din urmă, să tragă la răspundere angajatorii respectivi. Statele membre ar trebui să se asigure că aceste mecanisme de depunere a plângerilor sunt ușor accesibile și au în vedere confidențialitatea, ceea ce îi poate încuraja pe lucrătorii migranți în situație ilegală să depună plângeri și să dezvăluie cazurile de exploatare. Statele membre ar trebui să instituie politici sau protocoale de raportare sigure pentru a se asigura că lucrătorii migranți în situație ilegală pot raporta cu privire la angajatorii care încalcă legea și că aceștia pot colabora cu autoritățile de aplicare a legii fără a se confrunta cu riscul ca situația lor în materie de migrație să afecteze exercitarea drepturilor lor. În contextul grupului de experți în materie de migrație ilegală al Comisiei dedicat pentru Directiva privind sancțiunile împotriva angajatorilor, Comisia va promova schimbul de bune practici pentru a identifica mecanisme eficiente de solicitare a plăților restante, de primire a remunerațiilor și de depunere a plângerilor, ținând seama de necesitatea unor politici sau protocoale de raportare sigure, inclusiv după returnarea unui migrant în țara sa de origine.

Partenerii sociali și organizațiile neguvernamentale joacă, de asemenea, un rol central în promovarea și în punerea în aplicare a măsurilor de protecție prevăzute în Directiva privind sancțiunile împotriva angajatorilor, precum și în creșterea gradului lor de informare cu privire la migranții în situație ilegală. Comisia va consolida dialogul cu partenerii sociali și cu organizațiile neguvernamentale care îi reprezintă pe lucrătorii fără forme legale și va colabora cu platforma europeană împotriva muncii nedeclarate atunci când se vor desfășura aceste activități.

Este necesar să se îmbunătățească accesul lucrătorilor migranți în situație ilegală la informații obiective și sistematice cu privire la drepturile lor și la mecanismele de sprijin și de recurs. Statele membre ar trebui să desfășoare, cu sprijinul fondurilor UE, campanii de informare și de sensibilizare, în cooperare cu asociațiile de întreprinderi, cu sindicatele și cu organizațiile neguvernamentale, care să îi vizeze pe lucrătorii migranți în situație ilegală. Comisia va concepe, în cooperare cu Agenția pentru Drepturi Fundamentale, cursuri de formare specifică pentru inspectori, pentru a le oferi lucrătorilor migranți în situație ilegală informații cu privire la drepturile lor și la modalitățile de depunere a cererilor prin intermediul mecanismelor de remunerare, inclusiv după ce aceștia au fost returnați în țara lor de origine.

Comisia se angajează: Statele membre ar trebui: ·să sprijine schimbul de bune practici privind mecanismele eficiente de depunere a plângerilor și politica sau protocoalele practice necesare pentru a facilita implicarea lucrătorilor migranți în situație ilegală în activitatea de aplicare a legii; ·să lanseze un dialog cu partenerii sociali, cu asociațiile angajatorilor, cu sindicatele și cu organizațiile neguvernamentale, bazându-se pe expertiza platformei europene împotriva muncii nedeclarate; ·să sprijine desfășurarea de campanii de informare și de sensibilizare cu privire la drepturile pe care le au lucrătorii migranți în situație ilegală, în cooperare cu asociațiile de întreprinderi, cu sindicatele și cu organizațiile neguvernamentale. ·să îmbunătățească accesibilitatea mecanismelor de depunere a plângerilor, pentru a încuraja migranții în situație ilegală să depună plângeri în cazurile de angajare ilegală și de exploatare; ·să instituie politici sau protocoale de raportare sigure pentru ca lucrătorii migranți în situație ilegală să colaboreze cu autoritățile de aplicare a legii fără a se confrunta cu riscul ca statutul lor de migranți să afecteze exercitarea drepturilor lor; ·să sprijine sindicatele și organizațiile societății civile în furnizarea de informații și consiliere, asistență juridică și alte servicii pentru lucrătorii migranți în situație ilegală.

4.Inspecții

4.1. Inspecțiile efectuate de statele membre

Inspecțiile reprezintă cel mai important instrument pentru a-i depista pe angajatorii care angajează migranți în situație ilegală și pentru a identifica situațiile de exploatare. Acesta se bazează pe rezultatele inspecțiilor, conform cărora angajatorii pot fi considerați răspunzători și sancționați, precum și pe măsurile necesare instituite pentru a proteja lucrătorii migranți în situație ilegală care sunt supuși exploatării. Articolul 13 alineatul (1) din directivă impune statelor membre să asigure inspecții eficiente și adecvate, bazate pe evaluări de risc, care să identifice sectoarele de activitate cele mai expuse riscurilor, fără de care este imposibil să se îndeplinească obiectivele Directivei privind sancțiunile împotriva angajatorilor.

Având în vedere că directiva nu definește inspecțiile „eficiente și adecvate”, practicile din statele membre variază în funcție de mai mulți factori care limitează eficiența inspecțiilor: identificarea sectoarelor economice care prezintă cel mai mare risc în ceea ce privește angajarea ilegală, nivelurile scăzute ale inspecțiilor efectuate în statele membre (inclusiv în sectoarele cele mai expuse riscului de angajare ilegală), lipsa de resurse suficiente și dificultățile întâmpinate în colaborarea cu migranții exploatați, identificați în timpul inspecțiilor.

După cum a fost deja precizat, există lacune importante în ceea ce privește datele referitoare la inspecții furnizate de statele membre. În plus, pentru ca inspecțiile să fie eficiente, acestea trebuie să fie punctuale, orientate către sectoarele cele mai expuse riscului de angajare ilegală în statele membre. Domeniile respective sunt cele care au nevoie de realizarea mai multor inspecții. Statele membre efectuează evaluări de risc pentru a determina aceste domenii de risc , utilizând orientările naționale sau planurile de acțiune anuale, datele colectate și rezultate din inspecțiile anterioare, plângerile, sesizările altor autorități naționale. Se pare că sectoarele cele mai afectate de angajarea ilegală sunt similare în majoritatea statelor membre și sunt, de obicei, sectoare cu utilizare intensivă a forței de muncă și cu un nivel scăzut de calificare/salarii scăzute, cu un nivel ridicat de rotație a personalului. Printre cele mai frecvente sectoare expuse la risc se numără agricultura, construcțiile, industria prelucrătoare, îngrijirea la domiciliu și asistența socială, serviciile hoteliere și alimentare. Cu toate acestea, în rapoartele pe care le transmit Comisiei, câteva state membre nu identifică sectoarele expuse la risc, ceea ce arată că este necesar să se acorde, într-o mai mare măsură, prioritate inspecțiilor. Deși sectoarele expuse la risc tind să fie stabile în timp, evoluțiile economice pot conduce la apariția unor noi sectoare expuse riscului reprezentat de angajarea ilegală, cum ar fi cel al lucrătorilor pe platformele online. Prin urmare, statele membre ar trebui să își actualizeze periodic sectoarele expuse la risc.

Este puțin probabil ca numărul de inspecții efectuate în cadrul actualului sistem să descurajeze angajatorii să angajeze migranți în situație ilegală. Ponderea angajatorilor activi într-un sector care face obiectul inspecțiilor tinde să fie foarte scăzută; prin urmare, angajatorii pot considera că avantajul economic obținut ca urmare a angajării ilegale este mai mare decât probabilitatea ca aceasta să fie depistată prin intermediul inspecțiilor. Tabelele 3 și 4, care prezintă informațiile furnizate de statele membre cu privire la inspecțiile efectuate în toate sectoarele , arată că eforturile depuse de statele membre în ceea ce privește inspecțiile variază în mod semnificativ. În 2019, de exemplu, mai puțin de 1 % dintre angajatorii din toate sectoarele au făcut obiectul inspecțiilor în Bulgaria, Estonia, Franța, Letonia, Țările de Jos și Suedia; în 13 state membre, inspecțiile au vizat între 1 % și 10 % dintre angajatorii lor ; în Austria, inspecțiile au vizat 14,5 % din totalul angajatorilor, iar inspecțiile din Slovenia și Slovacia au vizat peste 30 % din totalul angajatorilor. Informațiile de care dispune Comisia arată că, în majoritatea statelor membre, inspecțiile nu pun accentul pe sectoarele expuse la risc, situație care nu răspunde cerinței directivei. În plus, statele membre și alte părți interesate raportează că personalul autorităților de inspecție a muncii este adesea insuficient și că acestea nu dispun de resurse, ceea ce afectează numărul și frecvența inspecțiilor efectuate.

Pe lângă depistarea situațiilor de angajare ilegală, inspecțiile servesc, de asemenea, la identificarea situațiilor de vulnerabilitate și exploatare, în special în cazurile care se referă la drepturile copiilor, la standardele fundamentale de muncă și la egalitatea de gen. În plus, părțile interesate subliniază că lucrătorii supuși abuzurilor sunt descurajați să raporteze situația lor în timpul inspecțiilor din cauza riscului de a fi reținuți și returnați, în special atunci când inspecțiile sunt efectuate în comun de către inspecția muncii și de către poliție/autoritățile din domeniul imigrației. Prin urmare, părțile interesate promovează ideea separării activității de inspecție a muncii de activitățile de asigurare a respectării legii/de imigrare prin intermediul unui „firewall”, care ar garanta că migranții în situație ilegală depistați în timpul inspecțiilor nu vor fi trimiși către autoritățile din domeniul imigrației pentru procedura de returnare. În plus, Agenția pentru Drepturi Fundamentale observă că, atunci când inspecțiile sunt efectuate în comun de către autoritățile din domeniul muncii și de către unitățile de combatere a traficului de ființe umane sau de către alte unități specializate instruite în domeniul exploatării prin muncă, acestea ar putea contribui la identificarea migranților care sunt victime ale exploatării prin muncă sau ale traficului de ființe umane.

Mecanismele de facilitare a depunerii plângerilor împotriva angajatorilor prin intermediul unor părți terțe desemnate, cum ar fi sindicatele sau organizațiile neguvernamentale, au scopul de a garanta că situațiile de exploatare apărute sunt raportate autorităților competente. Punerea lor efectivă în aplicare are o importanță fundamentală (a se vedea secțiunea 3.2) pentru a asigura că lucrătorii migranți în situație ilegală își pot exercita drepturile fără a le fi teamă că vor face obiectul unor proceduri de returnare. În plus, unele state membre au luat măsuri suplimentare pentru a facilita raportarea exploatării. Țările de Jos, de exemplu, pun în aplicare o politică cunoscută sub numele de „free-in, free-out”, care le permite migranților în situație ilegală să raporteze poliției o infracțiune, fără a fi arestați sau supuși procedurii de returnare, indiferent de tipul de infracțiune raportat. Spania a înființat echipe de poliție specializate care au sarcina de a oferi asistență migranților, inclusiv migranților în situație ilegală, informându-i cu privire la drepturile lor, oferindu-le consiliere cu privire la modul în care își pot regulariza situația și ajutându-i să depună plângeri împotriva angajatorilor și a altor persoane pentru rele tratamente și exploatare, fără riscul de a li se solicita returnarea.