RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Obstacole juridice în calea liberei circulații a fondurilor între instituțiile din cadrul unui subgrup unic de lichiditate /* COM/2014/0327 final */





1. Introducere și obiective Context Regulamentul (UE) nr. 575/2013[1] („CRR”) și Directiva 2013/36/UE[2] („CRD”) reprezintă cadrul juridic care reglementează accesul la activitate, cadrul de supraveghere și normele prudențiale aplicabile instituțiilor de credit și firmelor de investiții (denumite colectiv „instituții”). CRR conține cerințele prudențiale pentru instituții care se referă la funcționarea piețelor serviciilor bancare și financiare. Obiectivul este asigurarea stabilității financiare a operatorilor de pe piețele respective, precum și a unui nivel ridicat de protecție a investitorilor și deponenților. Pentru a evita denaturarea pieței și arbitrajul de reglementare, aceste cerințe prudențiale ar trebui să asigure un nivel foarte ridicat de armonizare. Cu toate acestea, autoritățile naționale competente și statele membre dispun de mai multe opțiuni și posibilități discreționare. Acestea includ posibilitatea prevăzută la articolul 8 din CRR, în baza căreia autoritățile competente pot acorda o derogare de la cerințele de lichiditate pe bază individuală. Cu toate că acordarea derogării este la latitudinea autorităților naționale, aceasta va facilita semnificativ aplicarea noilor norme privind lichiditatea în contextul unui grup. Necesitatea prezentului raport În conformitate cu articolul 8 din CRR, autoritățile competente pot acorda o derogare totală sau parțială de la aplicarea părții a șasea din CRR, și anume de la cerințele de lichiditate, unei instituții și tuturor sau unora dintre filialele sale din Uniune și pot să le supravegheze ca pe un subgrup unic de lichiditate („SGUL”), cu condiția ca acestea să îndeplinească toate condițiile prevăzute. Aceste condiții sunt: (a) instituția-mamă, pe bază consolidată, sau o filială, pe bază subconsolidată, respectă obligațiile prevăzute în partea a șasea; (b) instituția-mamă, pe bază consolidată, sau filiala, pe bază subconsolidată, monitorizează și supraveghează în permanență pozițiile de lichiditate ale tuturor instituțiilor din cadrul grupului sau al subgrupului care fac obiectul derogării și asigură un nivel de lichiditate suficient pentru toate aceste instituții; (c) instituțiile au încheiat contracte satisfăcătoare pentru autoritățile competente care prevăd libera circulație a fondurilor între ele pentru a le permite să își îndeplinească obligațiile individuale și comune pe măsură ce devin scadente; (d) nu există niciun impediment practic sau legal semnificativ, actual sau potențial, în calea respectării contractelor menționate la litera (c). În conformitate cu articolul 8 alineatul (1) ultimul paragraf din CRR, Comisia prezintă Parlamentului European și Consiliului un raport privind obstacolele juridice care pot împiedica punerea în aplicare a condiției specificate la litera (c) și este invitată să facă până la 31 decembrie 2015, dacă este necesar, o propunere legislativă privind acele obstacole care ar trebui eliminate. În ultimele luni, Comisia Europeană a desfășurat consultări directe atât cu instituțiile din domeniu, cât și cu autoritățile publice naționale, pentru a identifica posibilele obstacole în calea liberei circulații a fondurilor între instituțiile din cadrul unui SGUL din UE; consultările au avut rolul de a analiza modul în care aceste obstacole ar putea fi depășite și dacă sunt necesare acțiuni de reglementare la nivelul UE. De asemenea, Comisia a discutat acest subiect în cadrul Grupului de experți al Comisiei în materie de servicii bancare, plăți și asigurări în septembrie 2013. 2. Obstacole posibile în calea liberei circulații a fondurilor Prezentul raport se concentrează în principal asupra situațiilor transfrontaliere, deoarece acesta este contextul în care obstacolele sunt cele mai susceptibile să apară în practică. Mai mult, derogarea de la aplicarea cerințelor de lichiditate pe o bază individuală pentru instituții și pentru toate sau unele dintre filialele acestora, în cazul în care toate instituțiile din cadrul SGUL sunt autorizate în același stat membru, este reglementată separat la articolul 8 alineatul (2) din CRR. Trebuie menționat faptul că în prezentul raport nu vor fi analizate posibilele obstacole din țări terțe, deoarece, conform articolului 8 alineatul (1) din CRR, derogarea este aplicabilă numai în cadrul Uniunii, deși Comisia recunoaște că aceste obstacole ar reprezenta o problemă în contextul supravegherii pe o bază consolidată. Libertatea de circulație a capitalurilor ca normă generală a UE Ca regulă generală, nu ar trebui să existe restricții privind libera circulație a capitalurilor în cadrul Uniunii Europene. În temeiul articolului 63 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene („TFUE”), sunt interzise toate restricțiile privind circulația capitalurilor și a plăților între statele membre. Așadar, o lege națională care împiedică instituțiile să încheie contracte care prevăd libera circulație transfrontalieră a fondurilor între ele pentru a le permite să își îndeplinească obligațiile individuale și comune pe măsură ce devin scadente, ar reprezenta, în principiu, o restricție interzisă prin Tratat, care poate face obiectul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 et seq. din TFUE. Drept urmare, ca principiu general, statele membre nu pot introduce direct legi naționale care să interzică libera circulație a capitalurilor. Pe de altă parte, articolul 65 alineatul (1) litera (b) din TFUE dispune că regula generală prevăzută la articolul 63 nu ar trebui să aducă atingere dreptului statelor membre de a adopta toate măsurile necesare pentru a combate încălcarea actelor lor cu putere de lege și a normelor lor administrative, în special în domeniul supravegherii prudențiale a instituțiilor financiare, sau de a adopta măsuri justificate de motive de ordine publică sau siguranță publică. În conformitate cu articolul 65 alineatul (3) din TFUE, măsurile respective nu ar trebui să constituie un mijloc de discriminare arbitrară sau o restricție disimulată a liberei circulații a capitalurilor și plăților. Drept urmare, cerințele naționale care produc efecte restrictive asupra fluxurilor de capital nu pot fi considerate în sine drept încălcări ale articolului 63 din TFUE, atunci când nu sunt discriminatorii și sunt bine justificate în scopuri prudențiale, sunt corespunzătoare pentru a asigura atingerea obiectivului urmărit și proporționale cu obiectivul respectiv. În anumite circumstanțe excepționale, restricționarea liberei circulații a capitalurilor poate fi justificată, de exemplu prin impunerea controalelor asupra capitalurilor. În această privință, Comisia a considerat recent că restricțiile temporare asupra circulației capitalurilor impuse de Cipru au fost justificate prin motive de ordine publică/siguranță publică [articolul 65 alineatul (1) litera (b) din TFUE] și prin motive prioritare de interes general. Restricționare (ring-fencing) În practică, autoritățile competente din statele membre iau uneori măsuri care vizează reținerea lichidităților, a dividendelor și a altor active bancare pe teritoriul național, cu efecte potențial dăunătoare asupra altor state membre, adică așa‑numitele măsuri de „restricționare” (ring-fencing). Astfel de măsuri de restricționare pot reprezenta restricții ale liberei circulații a capitalurilor interzise prin tratat, cu excepția cazului în care sunt justificate în mod corespunzător și proporționale. De asemenea, există preocuparea legată de faptul că autoritățile naționale competente pot încerca uneori să evite obligațiile de cooperare cu alte state membre prevăzute de CRR și CRD. Conform unui sondaj confidențial realizat în douăzeci și șapte de state membre, serviciile Comisiei au identificat Pilonul 2[3], regimul expunerilor mari[4] și cadrele de lichidități interne[5] drept domeniile specifice în care libera circulație a capitalurilor între instituții poate fi afectată, fie prin măsuri autorizate de cadrul CRR/CRD, fie prin alte acțiuni neoficiale. Linia de demarcație între acțiunile legale și ilegale este uneori neclară, deoarece măsurile de restricționare se produc adesea în contextul acțiunilor autorizate juridic (sau sunt mascate prin acestea) și/sau în domenii în care autoritățile competente dețin competențe discreționare. Cu toate acestea, instrumentele utilizate în domeniile menționate mai sus, cum ar fi competențele din cadrul Pilonului 2, servesc în mod clar unui scop valabil și util, cu condiția ca acestea să fie aplicate în conformitate cu legea și să nu fie disproporționate în raport cu obiectivul lor prudențial. Simplul fapt că utilizarea acestora poate afecta negativ posibilitatea de a transfera fonduri în cadrul unui grup nu justifică clasificarea lor automată drept obstacole juridice în sensul articolul 8 din CRR. Aceste instrumente pot fi considerate obstacole numai în cazul în care sunt utilizate pentru un scop care nu este conform cu legislația UE. Ar trebui să se evite această utilizare neadecvată, dar acest lucru nu implică faptul că instrumentele propriu-zise ar trebui să fie modificate. Mai mult, scopul prezentului raport nu este de a pune în discuție dispozițiile convenite recent în CRR și CRD referitoare la instrumentele menționate mai sus. Există o nevoie clară și validă pentru astfel de instrumente și includerea acestora în CRR/CRD este rezultatul unor necesități de supraveghere vechi și bine stabilite. Mai degrabă, obiectivul prezentului raport este de a examina obstacolele juridice care decurg din alte surse decât prevederile CRR și CRD. Dispoziții ale dreptului societăților comerciale În cursul unei consultări, părțile interesate au menționat unele dispoziții din dreptul societăților comerciale care împiedică instituțiile să furnizeze lichidități altor membri ai aceluiași grup în mod nelimitat, drept un posibil obstacol în calea liberei circulații a capitalurilor în cadrul unui grup. Acesta este, în special, cazul în care cadrele de conducere ale unei instituții au o obligație fiduciară generală de a proteja interesele instituției (chiar și în detrimentul intereselor mai vaste ale grupului din care instituția face parte). Prin urmare, chiar dacă o instituție beneficiază de un surplus de lichidități, nu are în mod automat dreptul de a le transfera către ceilalți membri ai grupului, dacă nu se poate garanta rambursarea. Așadar, o instituție nu poate, în mod liber (cel puțin nu fără o analiză aprofundată) să încheie un contract cu alți membri ai grupului, care prevede libera circulație a fondurilor între cele două instituții. Cu toate acestea, astfel de „obstacole” par bine justificate, mai ales fiindcă fac parte din principiile generale ale dreptului societăților comerciale, adică se aplică și pentru societățile din alte sectoare decât cel bancar. Ar fi mai degrabă discutabil dacă un astfel de principiu nu s-ar aplica. Aceste probleme trebuie să fie soluționate în mod echitabil: fie prin oferirea unei garanții adecvate de rambursare a lichidităților furnizate, fie prin utilizarea altor structuri - cum ar fi sucursalele - care nu sunt entități juridice separate. Deși în prezent statele membre mențin competențe semnificative în ceea ce privește gestionarea lichidităților de către sucursale, acestea sunt de altă natură. Aceste competențe se referă la cerințele prudențiale și nu la obligațiile prevăzute de dreptul societăților comerciale. În plus, acestea vor deveni mai puțin importante (a se vedea mai jos - progrese în materie de norme europene privind lichiditatea și mecanismul unic de supraveghere). Legislațiile fiscale Deși se poate argumenta că existența unor dispoziții fiscale care limitează deductibilitatea fiscală a dobânzilor plătite pentru împrumuturi de la alți membri ai grupului poate să îngreuneze libera circulație a capitalurilor, acest fapt nu pare să împiedice instituțiile să încheie contracte care prevăd libera circulație a capitalurilor între ele.[6] 3. Necesitatea de a aborda situația actuală Prezenta examinare indică faptul că nu par să existe obstacole juridice semnificative care împiedică instituțiile să încheie contracte care prevăd libera circulație a fondurilor între ele, cel puțin nu în sensul obstacolelor juridice nefondate. Prima categorie de dificultăți cu care instituțiile ar putea să se confrunte atunci când încearcă să încheie astfel de contracte sunt cerințele de supraveghere (impuse de autoritățile competente), care, în unele cazuri, constituie un obstacol în calea liberei circulații a capitalului în cadrul grupului. Aceste cerințe pot să fie justificate - dacă sunt impuse în mod valabil de situația fiecărei instituții vizate de cerința de supraveghere - sau pot să fie discutabile - dacă obiectivul real și implicit al autorităților competente este de a reține lichiditatea pe teritoriile naționale, protejând astfel excesiv contribuabilii naționali și creditorii instituției pe care o supraveghează, în detrimentul contribuabililor din alte state membre ale UE și al creditorilor altor părți ale grupului. Reacțiile mai multor state membre și ale autorităților competente ale acestora demonstrează că aceste considerente sunt comune și chiar sunt admise în mod deschis. Acest lucru sugerează faptul că multe autorități competente nu sunt pe deplin încrezătoare în noțiunea de SGUL (transfrontalier), întrucât consideră aceste subgrupuri un potențial pericol pentru interesele naționale. Astfel de comportamente (practici de restricționare) - logice dintr-o perspectivă pur națională, dar cu efecte negative clare și semnificative dintr-o perspectivă europeană mai amplă - sunt dificil de schimbat fără integrarea în continuare a cadrului actual de reglementare și supraveghere. Cu alte cuvinte, pentru a elimina în mod eficace aceste practici, nu este suficient să se trateze numai simptomele problemei, ci și cauzele și temerile subiacente. Prin urmare, dacă nu sunt tratate și aceste cauze și temeri subiacente, autoritățile competente ar putea să caute mijloace alternative pentru a obține aceleași rezultate. În măsura în care problema subiacentă este apărarea intereselor naționale, alinierea obiectivelor părților interesate din sectorul public prin intermediul unei integrări europene mai aprofundate în domeniul serviciilor financiare și al unor responsabilități de supraveghere mai integrate pare un mod mai eficient de abordare a problemei. Autoritatea bancară europeană O primă modalitate importantă de a evita sau a aborda practicile de supraveghere care limitează libera circulație a capitalurilor (în măsura în care acestea nu sunt justificate) este prin intermediul Autorității bancare europene („ABE”). ABE joacă un rol din ce în ce mai important în facilitarea cooperării dintre autoritățile competente, furnizarea de expertiză și instituirea cadrului de reglementare unic în domeniul supravegherii. În special, autoritățile competente ar trebui să fie încurajate să amelioreze cooperarea și să utilizeze medierea ABE cu caracter neobligatoriu în cazul în care nu se ajunge la un acord în ceea ce privește îndeplinirea condițiilor de instituire a unui SGUL. Acest fapt este valabil și în perioada premergătoare anului 2015, an în care prevederile CRR privind deciziile comune și medierea cu caracter neobligatoriu vor deveni aplicabile[7]. După perioada de observare și punerea în aplicare deplină a cerinței de acoperire a necesarului de lichiditate în conformitate cu CRR, Comisia va analiza dacă sunt necesare măsuri suplimentare.[8] Mecanismul unic de supraveghere Crearea mecanismului unic de supraveghere („MUS”) prin Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 al Consiliului[9] a reprezentat un important pas înainte. BCE va avea, într‑adevăr, capacitatea juridică de a supraveghea toate instituțiile de credit din zona euro, precum și pe cele din țările care decid să adere la uniunea bancară. Regulamentul MUS conferă BCE atribuții cheie de supraveghere și competențe asupra tuturor instituțiilor de credit stabilite în zona euro. BCE va supraveghea direct anumite instituții de credit mari și instituțiile de credit care au solicitat sau primit asistență financiară publică directă. De asemenea, BCE va monitoriza activitatea de supraveghere desfășurată de autoritățile competente asupra instituțiilor de credit mai puțin importante. BCE poate, în orice moment, să decidă să supravegheze în mod direct una sau mai multe dintre aceste instituții de credit pentru a asigura aplicarea uniformă a standardelor de supraveghere. Pentru instituțiile de credit transfrontaliere, active atât în interiorul, cât și în afara statelor membre participante la mecanismul unic de supraveghere, procedurile existente de coordonare între autoritățile competente din țara de origine și cele din țara gazdă vor continua să existe în forma actuală. Cu toate acestea, în măsura în care BCE a preluat atribuții directe de supraveghere, aceasta va îndeplini funcția de autoritate de origine și de autoritate-gazdă pentru toate statele membre participante. Acest fapt ar trebui să conducă la o eliminare semnificativă a practicilor de restricționare nedorite, astfel cum sunt descrise mai sus. Cu cât este mai mare numărul de state membre care participă la MUS, cu atât există mai puține șanse să apară practici de restricționare nedorite. Mecanismul unic de rezoluție Instituirea MUS constituie o primă etapă în direcția uniunii bancare și una dintre condițiile prealabile pentru recapitalizarea directă a instituțiilor de credit de către Mecanismul european de stabilitate. O uniune bancară integrată include, de asemenea, un mecanism comun de rezoluție pentru instituțiile de credit, susținut de un cadru unic de reglementare. Comisia a subliniat importanța de a ajunge la un acord în ceea ce privește propunerile referitoare la restructurarea și rezoluția instituțiilor de credit și schemele de garantare a depozitelor, precum și în ceea ce privește propunerea Comisiei privind un mecanism unic european de rezoluție, pentru a putea gestiona în mod eficient rezoluția instituțiilor de credit transfrontaliere și a evita utilizarea banilor contribuabililor pentru a salva instituții de credit. Legislația convenită ar trebui să contribuie în mod semnificativ la alinierea obiectivelor autorităților publice și să limiteze și mai mult utilizarea practicilor de restricționare. Cerințele europene în materie de lichiditate Comisia pregătește un act delegat privind introducerea unei cerințe detaliate și armonizate de acoperire a necesarului de lichiditate în Uniune. În conformitate cu articolul 460 alineatul (2) din CRR, acest act delegat va intra în vigoare până la 31 decembrie 2014, dar nu va fi aplicabil înainte de 1 ianuarie 2015. Actul delegat ar trebui, de asemenea, să contribuie la limitarea oricăror practici nedorite de blocare a lichidităților pe teritoriul național, deoarece va oferi norme uniforme, armonizate, detaliate și obligatorii privind lichiditatea, promovând astfel încrederea reciprocă între autoritățile de supraveghere competente. În special, actul delegat ar trebui să încerce să soluționeze unele aspecte legate de gestionarea lichidității intragrup la nivel transfrontalier. Din rațiuni de eficiență și de eficacitate, unele bănci își gestionează lichiditățile și trezoreria la nivelul întregului grup. Pentru grupurile care nu utilizează derogarea privind SGUL (subgrup unic de lichiditate), o intrare preferențială de lichiditate intragrup poate să reprezinte o sursă importantă de lichidități. Aceasta este descrisă ca fiind „preferențială”, deoarece băncii beneficiare i se permite o intrare de lichiditate mai mare decât cea permisă în mod normal, pe o bază individuală, în conformitate cu CRR. Această acțiune se poate corela, dacă este necesar, cu o ieșire de lichiditate mai mare, corespunzătoare, pentru banca furnizoare a lichidităților. Din păcate, în timpul crizei financiare, realizarea acestor fluxuri intragrup pe o bază transfrontalieră s-a dovedit uneori nefiabilă. Articolul 425 alineatul (4) din CRR stabilește condițiile care trebuie să fie îndeplinite pentru ca autoritățile competente să acorde un astfel de tratament preferențial pentru o intrare în temeiul unei facilități de credit și de lichiditate. Articolul 425 alineatul (4) litera (d) din CRR impune ca instituția și contrapartida să fie stabilite în același stat membru. Însă articolul 425 alineatul (5) din CRR permite autorităților competente să acorde o derogare de la această condiție, dacă sunt îndeplinite criterii obiective suplimentare. Comisia va analiza dacă aceste criterii obiective suplimentare pot fi integrate în viitorul act delegat. Dispoziții corespondente există la articolul 422 alineatul (8) litera (d) și la articolul 422 alineatul (9) din CRR în ceea ce privește ieșirile de lichidități intragrup. În concluzie, în ceea ce privește pregătirea actului delegat referitor la cerința de acoperire a lichidităților, serviciile Comisiei vor analiza dacă se pot stabili criterii obiective suplimentare care să permită tratamentul preferențial al intrărilor și ieșirilor de lichidități transfrontaliere în cadrul aceluiași grup. Acest fapt ar trebui să clarifice și să îmbunătățească funcționarea fluxurilor transfrontaliere intragrup, care au fost uneori problematice în trecut. Lupta împotriva discriminării grupurilor transfrontaliere O posibilă sursă de tratament discriminatoriu este faptul că autoritățile naționale permit constituirea unui SGUL la nivel național, dar nu și pentru un grup internațional. Totuși, această discriminare ar trebui să fie diminuată parțial de faptul că, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) din CRR, autoritățile competente pot să acorde o derogare de la aplicarea cerințelor de lichiditate din CRR pentru un SGUL la nivel național numai dacă sunt îndeplinite aceleași condiții de bază[10] pe care trebuie să le îndeplinească un grup transfrontalier. Deoarece atât cerințele dreptului Uniunii privind nediscriminarea, cât și principiile juridice administrative generale ar exclude aplicarea acelorași condiții într-un mod diferit în cazul grupurilor naționale și al celor transfrontaliere, ar trebui să existe o diferență relevantă între aceste grupuri pentru a nu permite crearea unui SGUL într‑un context transfrontalier, atunci când se permite crearea unui SGUL la nivel național. Simplul fapt că un grup are caracter transfrontalier și că este supravegheat de autorități competente diferite nu poate fi considerat în sine drept o diferență relevantă. Revizuiri viitoare ale CRR și CRD Comisia are convingerea că un cadru unic de reglementare, împreună cu uniunea bancară, vor asigura coerența și vor garanta stabilitatea financiară. Aceste norme noi vor asigura, de asemenea, condiții de concurență echitabile pe piața unică între autoritățile din țara de origine și cele din țara gazdă, precum și între statele membre care participă și cele care nu participă la mecanismul unic de supraveghere, prevenind, astfel, posibilitățile de arbitraj de reglementare, restricționarea artificială a capitalului și a lichidităților și facilitând redresarea și rezoluția bancară transfrontalieră. În eventualele revizuiri viitoare ale CRR și CRD, ar putea fi util să se reexamineze efectul competențelor discreționare ale autorităților competente asupra liberei circulații a capitalurilor în cadrul grupurilor. Dacă este necesar și în măsura în care este posibil (și anume fără ca aceasta să afecteze domeniul de aplicare și eficacitatea instrumentelor relevante în cazuri justificate), Comisia va evalua dacă aceste competențe ar trebui să fie formulate într-un mod care să lase mai puțină putere de apreciere pentru eventuale măsuri care restricționează libera circulație a capitalurilor. 4. Concluzie În concluzie, având în vedere faptul că: (i) procesul legislativ al CCR și CRD a fost finalizat abia foarte recent (și, prin urmare, colegislatorii au aprobat recent competențele discreționare existente la nivel național), (ii) Comisia va examina dacă viitorul act delegat cu privire la cerința de acoperire a lichidităților poate contribui la reducerea unor practici nedorite care blochează lichiditățile pe teritoriul național. În acest sens, aceasta poate încerca să elaboreze norme uniforme, detaliate și obligatorii privind lichiditatea, promovând, astfel, încrederea reciprocă între autoritățile de supraveghere competente. În special, actul delegat ar putea fi o ocazie de a stabili criterii obiective suplimentare care să faciliteze acordarea de tratament preferențial pentru intrările și ieșirile de lichiditate din cadrul grupului la nivel transfrontalier, clarificând și îmbunătățind funcționarea fluxurilor transfrontaliere din cadrul grupului, (iii) există un proces constant de îmbunătățire a alinierii obiectivelor părților interesate din sectorul public, prin intermediul unei integrări europene mai aprofundate cu un cadru unic de reglementare, cu ABE și, în special, prin uniunea bancară și (iv), prezenta examinare nu a identificat obstacole juridice relevante care ar împiedica instituțiile să încheie contracte care prevăd libera circulație a fondurilor între ele în cadrul unui subgrup unic de lichiditate, Comisia nu consideră necesar, în prezent, să prezinte o propunere legislativă referitor la această problemă. Cu toate acestea, Comisia va continua să monitorizeze îndeaproape și să analizeze această situație, iar în cazul în care situația se deteriorează, Comisia va reevalua necesitatea de a face o astfel de propunere legislativă. [1] Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și firmele de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012. JO L 176, 27.6.2013, p. 1. [2] Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE. JO L 176, 27.6.2013, p. 338. [3] În cazul în care consideră că poziția unei instituții nu este suficient de puternică sau stabilă, cu toate că au fost îndeplinite cerințele prevăzute la Pilonul 1, autoritățile competente sunt autorizate să ia măsurile prevăzute la Pilonul 2. În conformitate cu articolul 86 alineatul (3) din CRD, autoritățile competente adoptă măsuri eficace în cazul în care instituțiile au profiluri de risc care depășesc nivelul stabilit pentru un sistem robust și care funcționează adecvat. Articolele 104 alineatul (1) litera (k) și 105 din CRD permit impunerea unor cerințe specifice de lichiditate. [4] În temeiul regimului expunerilor mari, există o eventuală marjă de manevră pentru restricțiile asupra circulației capitalurilor, atunci când expunerile intragrup fac obiectul unei limite obligatorii privind expunerile mari. În conformitate cu articolul 395 alineatul (1) din CRR, o instituție nu trebuie să aibă o expunere față de o altă entitate din grup, după luarea în calcul a efectului diminuării riscului de credit, care să depășească 25% din capitalul eligibil al instituției, cu excepția cazului în care instituția este scutită de la regimul expunerilor mari în conformitate cu articolele 400 alineatul (1) litera (f) și 400 alineatul (2) literele (c), (e) și (f) din CRR. De asemenea, autoritățile competente pot impune instituțiilor limite mai stricte ale expunerilor mari în temeiul Pilonului 2, în special în cazul în care consideră că riscul de concentrare nu este monitorizat și tratat în mod corespunzător (articolul 81 din CRD). De asemenea, regimul expunerilor mari stabilește prevederi specifice care vizează direct expunerile intragrup pentru care statele membre pot, în anumite condiții, să aplice o limită a expunerilor mari sub 25 % pe o bază subconsolidată [articolul 395 alineatul (6) din CRR]. Cu toate acestea, în acest caz specific, Comisia poate să respingă măsurile propuse la nivel național în cazul în care consideră că, inter alia, acestea creează un obstacol în calea liberei circulații a capitalurilor conform prevederilor TFUE [articolul 395 alineatul (8) din CRR]. [5] Conform articolelor 412 alineatul (5) și 413 alineatul (3) din CRR, statele membre pot să mențină sau să introducă dispoziții naționale privind cerințele de lichiditate și de finanțare stabilă înaintea specificării și introducerii depline în Uniune a unor standarde minime obligatorii. Ca urmare, cel puțin până în 2018 [sau 2019, în cazul în care Comisia decide să modifice procesul de introducere treptată prevăzut la articolul 460 și amână până în 2019 introducerea unui standard minim obligatoriu de 100 % pentru cerința de acoperire a necesarului de lichiditate (articolul 461 din CRR)], statele membre au posibilitatea de a menține sau de a introduce dispoziții naționale privind lichiditatea, care sunt mai conservatoare decât normele CRR/CRD și necesită o cerință de acoperire a necesarului de lichiditate obligatorie de până la 100 %. [6] Totuși, aceste dispoziții fiscale pot diminua interesul de a asigura libera circulație a capitalurilor, întrucât acestea măresc sarcina fiscală a grupului. [7] A se vedea articolul 8 alineatul (3) și articolul 21 din CRR corelate cu articolul 521 alineatul (2) litera (a) din CRR. [8] A se vedea considerentul 30 din CRR. [9] Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 al Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit. JO L 287, 29.10.2013, p. 63. [10] Condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (1) din CRR. Atunci când SGUL are un caracter transfrontalier, trebuie îndeplinite și condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (3) din CRR (aplicabile de la 1 ianuarie 2015).