În temeiul articolului 8, statele membre pot să efectueze rambursarea costurilor pentru asistența medicală primită în alt stat membru, sub rezerva unei autorizări prealabile. Având în vedere jurisprudența Curții de Justiție, o astfel de cerință constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor. Prin urmare, ca regulă generală, statele membre nu ar trebui să supună autorizării prealabile rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere. Cu toate acestea, articolul 8 alineatul (2) litera (a) le permite statelor membre să utilizeze un sistem de autorizare prealabilă pentru asistența medicală care face obiectul unor cerințe de planificare referitoare la asigurarea accesului la tratamente de înaltă calitate sau la controlul costurilor și dacă serviciile respective de asistență medicală: (1) presupun internarea în spital pentru cel puțin o noapte sau (2) necesită utilizarea unei infrastructuri sau a unui echipament medical foarte specializat și costisitor. Prin urmare, ar putea să nu fie nevoie de o autorizare prealabilă pentru o consultație medicală pe teritoriul unui alt stat membru. În temeiul articolului 8 alineatul (7), statele membre pot „face publice tipurile de asistență medicală care fac obiectul unei autorizări prealabile.”

În temeiul articolului 7 alineatul (4) din directivă, „[c]osturile asistenței medicale transfrontaliere sunt rambursate sau plătite […] până la nivelul costurilor care ar fi fost suportate de statul membru de afiliere dacă asistența medicală respectivă ar fi fost acordată pe teritoriul său, fără a depăși costurile efective ale asistenței medicale primite.” Articolul 7 alineatul (9) permite statelor membre să limiteze aplicarea normelor privind rambursarea pentru asistența medicală transfrontalieră pe baza unor motive imperative de interes general. În temeiul articolului 7 alineatul (11), astfel de limitări trebuie să se limiteze „la ceea ce este necesar și proporționat și nu [pot] constitui un mijloc de discriminare arbitrară sau un obstacol nejustificat în calea libertății de circulație a bunurilor, persoanelor sau serviciilor.” În plus, statele membre trebuie să notifice Comisia cu privire la orice decizie de a aplica limitări în temeiul articolului 7 alineatul (9).

În sprijinul evaluării sale privind punerea efectivă în aplicare a directivei, Comisia a efectuat un studiu care, printre altele, a cartografiat asistența medicală supusă autorizării prealabile și cerințele administrative pentru asistența medicală transfrontalieră în statele membre ale UE și în statele AELS care fac parte din SEE.

Dovezile colectate pentru evaluare confirmă faptul că procedurile administrative greoaie și disproporționate subminează drepturile cetățenilor la asistență medicală transfrontalieră în unele state membre. Ar trebui să se acorde o atenție deosebită asigurării faptului că pacienții au doar obligația de a transmite informații pe care le pot accesa cu ușurință și care sunt strict necesare pentru tratarea cererilor de autorizare prealabilă sau de rambursare în conformitate cu directiva. Asigurătorii de sănătate nu trebuie să le solicite pacienților să furnizeze costul estimat al asistenței medicale preconizate și nici evaluarea de către medic a eficacității tratamentului primit. În plus, statele membre ar trebui să evite solicitarea de informații de la pacienți care sunt deținute în mod normal de organismul de asigurări de sănătate care evaluează cererea, cum ar fi timpul de așteptare pentru un anumit tratament. De asemenea, pacientul nu ar trebui să aibă responsabilitatea de a dovedi că nu există niciun motiv pentru care autorizarea prealabilă poate fi refuzată, de exemplu, pentru a dovedi că furnizorul de servicii medicale din străinătate nu ridică probleme serioase și specifice în ceea ce privește calitatea îngrijirilor medicale și siguranța pacienților.

Doar șapte state membre și un stat AELS care face parte din SEE nu dispun de un sistem de autorizare prealabilă, ceea ce le oferă pacienților libertatea de a alege un furnizor de servicii medicale în străinătate și reduce sarcina administrativă.

Curtea de Justiție a clarificat faptul că cererile de autorizare prealabilă trebuie evaluate în conformitate cu Carta drepturilor fundamentale. Prin urmare, un stat membru poate refuza să îi acorde pacientului o autorizație pentru tratament medical în altă țară din UE, dar numai dacă un astfel de refuz este necesar și proporțional cu obiectivul care trebuie atins, cum ar fi menținerea unei capacități de tratament sau a unei competențe medicale. În plus, Curtea de Justiție a clarificat faptul că legislația națională care exclude rambursarea fără autorizare prealabilă a costurilor legate de tratamentul de urgență efectuat de o persoană asigurată într-un alt stat membru nu este conformă cu principiul liberei prestări a serviciilor și cu directiva.

2.Rapoarte ale altor instituții și organisme ale UE

Parlamentul European a analizat deficiențele în ceea ce privește punerea în aplicare a directivei și a concluzionat că sunt necesare măsuri, de exemplu, pentru a simplifica procedurile administrative și pentru a îmbunătăți informațiile furnizate de punctele naționale de contact (PNC) înființate special în acest scop.

Curtea de Conturi Europeană a concluzionat că transpunerea directivei în dreptul intern și punerea sa în aplicare de către statele membre au fost monitorizate de către Comisie în mod corespunzător. În timp ce acțiunile UE au îmbunătățit cooperarea dintre statele membre, impactul asupra pacienților a fost destul de limitat la momentul auditului. Recomandările sale lansează un apel pentru un sprijin mai mare pentru punctele naționale de contact (PNC), desfășurarea schimburilor transfrontaliere de date medicale și consolidarea acțiunilor UE în domeniul bolilor rare și a rețelelor europene de referință. Comisia continuă să dea curs acestor recomandări.

Concluziile Consiliului au reiterat raportul Curții de Conturi și au încurajat Comisia să sprijine punctele naționale de contact (PNC) în vederea îmbunătățirii informațiilor furnizate pacienților cu privire la drepturile lor la asistență medicală transfrontalieră, inclusiv a informațiilor privind rețelele europene de referință.

Comitetul European al Regiunilor a sprijinit utilizarea autorizării prealabile atunci când este necesar pentru a proteja sistemele de sănătate și a promovat utilizarea notificării prealabile pentru a oferi pacienților informații clare cu privire la costurile asistenței medicale și pentru a sprijini autoritățile în îndeplinirea obligațiilor care le revin în temeiul directivei.

3.Datele privind mobilitatea pacienților

În temeiul articolului 20 din directivă, statele membre sunt invitate să contribuie la rapoartele Comisiei cu privire la mobilitatea pacienților prin furnizarea informațiilor referitoare la punctele naționale de contact (PNC), limitările fluxurilor de pacienți, asistența medicală cu sau fără autorizare prealabilă, cereri de informații privind asistența medicală, rambursările efectuate și motivele pentru care costurile asistenței medicale au fost sau nu rambursate.

Prezentul raport oferă o imagine de ansamblu la nivel înalt asupra datelor primite în perioada de trei ani, 2018-2020, și include date pentru anii 2016 și 2017 în scopul comparării. Numărul statelor membre și al statelor AELS care fac parte din SEE care au furnizat date nu este același pentru fiecare an de referință. În plus, multe țări au fost în măsură să furnizeze doar informații limitate. De asemenea, în unele țări nu a fost posibil să se separe datele pentru asistența medicală transfrontalieră în temeiul directivei și al regulamentului de alte sisteme paralele.

3.1. Mobilitatea pacienților în cifre

Datele agregate raportate cu privire la numărul de cereri de autorizare prealabilă și de cereri de rambursare fără autorizare prealabilă arată că mobilitatea pacienților în temeiul directivei rămâne foarte scăzută, cu o scădere semnificativă în 2020 din cauza pandemiei de COVID-19 și a restricțiilor privind libera circulație (a se vedea figura 1 pentru asistența medicală care face obiectul autorizării prealabile).

Figura 1 Numărul de cereri de autorizare prealabilă primite și aprobate pentru toate țările care au furnizat date, 2016-2020

Totalul autorizațiilor prealabile, cu excepția Regatului Unit, este următorul: în anul de referință 2016, au fost primite 6 009 cereri și 3 822 au fost aprobate; în 2017, au fost primite 5 471 de cereri, 3 727 au fost aprobate; în 2018, au fost primite 6 301 cereri, 4 447 au fost aprobate; în 2019, au fost primite 5 352 cereri, 3 291 au fost aprobate; iar în 2020, au fost primite 5 218 cereri, 3 542 au fost aprobate.

Sursă Chestionare referitoare la Directiva 2011/24/UE de raportare cu privire la mobilitatea pacienților

În țările care au furnizat date pentru toți anii de referință 2016-2020, numărul cererilor de autorizare prealabilă primite și aprobate a atins un nivel maxim în 2018. S-a înregistrat o creștere a numărului de cereri primite în această perioadă, în special în Irlanda, Luxemburg și Slovacia. Cu toate acestea, pentru majoritatea țărilor, numărul de cereri primite și aprobate a scăzut de-a lungul anilor. Acest lucru a fost valabil în special în Belgia, Bulgaria, Italia și Polonia.

Numărul de cereri de rambursare fără autorizare prealabilă este semnificativ mai mare decât numărul de cereri de autorizare prealabilă (figura 2).