COMUNICARE A COMISIEI

Comunicare a Comisiei privind asigurarea respectării normelor în materie de ajutoare de stat de către instanțele naționale

(2021/C 305/01)

1. INTRODUCERE 3

1.1. Sistemul de control al ajutoarelor de stat 4

1.2. Obligația de standstill 5

2. PRINCIPII GENERALE DE ASIGURARE A RESPECTĂRII NORMELOR PRIVIND AJUTOARELE DE STAT 6

2.1. Principiul cooperării loiale 6

2.2. Principiile echivalenței și efectivității aplicate procedurilor naționale 6

2.2.1. Calitatea procesuală activă 7

2.2.2. Jurisdicție 8

2.2.3. Principiul autorității de lucru judecat 8

3. ROLUL COMISIEI 9

3.1. Competența exclusivă a Comisiei 9

3.2. Competențele Comisiei de a asigura respectarea normelor privind ajutoarele de stat 10

4. ROLUL INSTANȚELOR NAȚIONALE 11

4.1. Delimitarea competențelor instanțelor naționale în aplicarea normelor privind ajutoarele de stat 11

4.1.1. În urma emiterii unei decizii de către Comisie 12

4.1.1.1. În urma emiterii unei decizii prin care Comisia declară ajutorul compatibil 12

4.1.1.2. În urma emiterii unei decizii de inițiere a procedurii de către Comisie 13

4.2. Rolul instanțelor naționale 14

4.2.1. Evaluarea existenței ajutorului 14

4.2.2. Evaluarea existenței unei încălcări a obligației de standstill 14

4.2.2.1. Aplicarea condițiilor prevăzute în regulamentele de exceptare pe categorii 14

4.2.2.2. Ajutoare existente 15

4.2.3. Asigurarea protecției drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare a obligației de standstill 16

4.2.3.1 Suspendarea sau încetarea punerii în aplicare a măsurii 16

4.2.3.2 Recuperarea ajutorului 16

4.2.3.3 Măsuri provizorii 18

4.2.3.4 Acțiuni în despăgubire 21

5 COOPERAREA DINTRE COMISIE ȘI INSTANȚELE NAȚIONALE 21

5.1. Asistența acordată de Comisie instanțelor naționale 22

5.1.1. Mijloace de cooperare 22

5.1.1.1. Transmiterea de informații instanțelor naționale 22

5.1.1.2. Transmiterea de avize referitoare la aplicarea normelor privind ajutoarele de stat 23

5.1.1.3 Prezentarea de observații în calitate de amicus curiae 25

5.1.2. Punctul unic de contact și publicarea avizelor și a observațiilor în calitate de amicus curiae 26

5.2. Asistența acordată Comisiei de instanțele naționale 26

6. CONSECINȚELE NEPUNERII ÎN APLICARE A NORMELOR ȘI A NEEXECUTĂRII DECIZIILOR PRIVIND AJUTOARELE DE STAT 27

6.1 Procedura derulată de Comisie privind ajutoarele ilegale 27

6.2. Procedurile de constatare a neîndeplinirii obligațiilor 27

7 DISPOZIȚII FINALE 28

1. INTRODUCERE

(1) ex ante asupra cazurilor cu cel mai mare impact asupra pieței interne și să dezvolte în același timp o cooperare mai strânsă cu statele membre în ceea ce privește asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat. Astfel, prin normele introduse de Comisie, statele membre au la dispoziție mai multe posibilități de a acorda ajutoare fără ca acestea să fie supuse unei examinări prealabile din partea Comisiei, fiind prevăzute derogări suplimentare de la obligația de a-i notifica Comisiei măsurile de ajutor de stat planificate. Prin urmare, cuantumul ajutoarelor acordate pe baza exceptărilor pe categorii a crescut Începând din 2012, Comisia pune în aplicare programul de modernizare a ajutoarelor de stat ( 1 ) . În cadrul acestuia, Comisia a adoptat un pachet de acte legislative, orientări și comunicări pentru evaluarea măsurilor de ajutor de stat. Datorită acestui pachet legislativ, Comisia a fost în măsură să își concentreze controlulasupra cazurilor cu cel mai mare impact asupra pieței interne și să dezvolte în același timp o cooperare mai strânsă cu statele membre în ceea ce privește asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat. Astfel, prin normele introduse de Comisie, statele membre au la dispoziție mai multe posibilități de a acorda ajutoare fără ca acestea să fie supuse unei examinări prealabile din partea Comisiei, fiind prevăzute derogări suplimentare de la obligația de a-i notifica Comisiei măsurile de ajutor de stat planificate. Prin urmare, cuantumul ajutoarelor acordate pe baza exceptărilor pe categorii a crescut ( 2 ) . În acest context, rolul instanțelor naționale în asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat a devenit și mai important.

(2) În 2019, Comisia a publicat un studiu privind asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat și hotărârile judecătorești pronunțate de instanțele naționale din 28 de state membre ( 3 ) (denumit în continuare „Studiul privind asigurarea respectării normelor”) ( 4 ) . Studiul privind asigurarea respectării normelor a analizat peste 750 de hotărâri judecătorești naționale privind două categorii de cauze: 1) cele în care instanțele naționale au fost implicate în stabilirea consecințelor punerii în aplicare ilegale a ajutorului („asigurare a respectării legislației prin structuri ale sectorului privat”) și 2) cele în care instanțele naționale au fost implicate în executarea deciziilor Comisiei prin care s-a dispus recuperarea („asigurare a respectării legislației prin structuri ale sectorului public”).

(3) Studiul privind asigurarea respectării normelor a arătat că numărul de cazuri de ajutor de stat cu care au fost sesizate instanțele naționale a crescut în perioada 2007-2017. În pofida acestei creșteri, instanțele naționale au impus doar rareori măsuri corective, iar acțiunile în despăgubiri reprezintă o mică parte a cauzelor. În plus, mijloacele de cooperare dintre Comisie și instanțele naționale, introduse în 2009 prin Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor referitoare la ajutoarele de stat de către instanțele naționale („Comunicarea din 2009 privind aplicarea normelor”) ( 5 ) și în 2015 prin Regulamentul (UE) 2015/1589 al Consiliului („Regulamentul de procedură”) ( 6 ) , nu au fost utilizate pe scară largă.

(4) Prezenta comunicare oferă instanțelor naționale și altor părți interesate informații practice privind asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat la nivel național. Prezenta comunicare ia în considerare chestiunile semnalate de aceste instanțe în contextul Studiului privind asigurarea respectării normelor sau al cauzelor înaintate Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumită în continuare „Curtea de Justiție”) pentru pronunțarea de decizii preliminare. Câteva exemple sunt coerența dintre procedurile derulate de Comisie și procedurile judiciare naționale sau problemele ridicate de aplicarea incorectă a regulamentelor de exceptare pe categorii.

(5) Prezenta comunicare are rolul de a oferi orientări instanțelor din statele membre în sensul articolului 267 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (denumit în continuare „TFUE”) ( 7 ) și de a încuraja o cooperare mai strânsă între Comisie și instanțele naționale prin enumerarea tuturor instrumentelor de cooperare disponibile. Aceste orientări nu sunt obligatorii pentru instanțele naționale și nu le afectează independența ( 8 ) . Obiectul principal al prezentei comunicări este asigurarea respectării legislației prin structuri din sectorul privat. Comunicarea Comisiei privind recuperarea ajutoarelor de stat ilegale și incompatibile ( 9 ) („Comunicarea privind recuperarea”) abordează aspectele legate de asigurarea respectării legislației prin structuri ale sectorului public.

(6) De la Comunicarea din 2009 privind aplicarea normelor, jurisprudența Tribunalului și a Curții de Justiție (denumite în continuare, împreună, „instanțele Uniunii”) a evoluat. Prezenta comunicare include aceste evoluții și înlocuiește Comunicarea din 2009 privind aplicarea normelor.

1.1. Sistemul de control al ajutoarelor de stat

(7) Ajutorul de stat este o noțiune juridică definită expres în TFUE, care trebuie interpretată pe baza unor elemente obiective ( 10 ) . În conformitate cu articolul 107 alineatul (1) din TFUE, „sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre”. Comisia a oferit orientări pentru interpretarea noțiunii de ajutor de stat ( 11 )

(8) Interdicția generală a ajutoarelor de stat se bazează pe un sistem dublu de control, ex ante și ex post , al intervențiilor care implică ajutoare de stat. În temeiul articolului 108 din TFUE, Comisia trebuie să verifice permanent toate sistemele de ajutoare existente și să evalueze orice proiect al unui stat membru de a acorda un ajutor nou sau de a modifica un ajutor existent. Pentru a-i permite Comisiei să efectueze această verificare în mod eficace, statele membre trebuie să coopereze prin furnizarea oricăror informații relevante și prin notificarea măsurilor de ajutor de stat.

(9) Statele membre au obligația, în primul rând, de a notifica Comisiei orice măsură prin care se intenționează acordarea unui ajutor nou sau modificarea unui ajutor existent și, în al doilea rând, de a nu pune în aplicare o astfel de măsură până când Comisia nu evaluează compatibilitatea acesteia cu piața internă („obligația de standstill”) ( 12 ) . Obligația de standstill care decurge din articolul 108 alineatul (3) din TFUE are efect direct ( 13 ) : le conferă justițiabililor drepturi care pot fi invocate în fața instanțelor naționale.

(10) Rezultă că punerea în aplicare a sistemului de control al ajutoarelor de stat, al cărui element fundamental este articolul 108 alineatul (3) din TFUE, le revine atât Comisiei, cât și instanțelor naționale, rolurile lor respective fiind complementare, dar distincte. În timp ce Comisia are competența exclusivă de a evalua compatibilitatea măsurilor de ajutor cu piața internă, este de competența instanțelor naționale să asigure protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală a articolului 108 alineatul (3) din TFUE ( 14 )

1.2. Obligația de standstill

(11) Aplicabilitatea imediată a articolului 108 alineatul (3) din TFUE implică faptul că instanțele naționale trebuie să ia toate măsurile corespunzătoare, în conformitate cu dreptul lor intern, pentru a aborda consecințele unei încălcări a acestei dispoziții ( 15 )

(12) Pentru ca o măsură să fie supusă obligației de standstill de la articolul 108 alineatul (3) din TFUE, trebuie îndeplinite două condiții: în primul rând, măsura se încadrează în noțiunea de „ajutor nou”, inclusiv în cea de „modificări aduse unui ajutor existent” ( 16 ) ; și în al doilea rând, măsura trebuie să facă obiectul obligației de notificare prealabilă prevăzute la articolul 108 alineatul (3) din TFUE.

(13) Prin urmare, în cazul în care o măsură nu constituie ajutor nou, statele membre pot să o pună în aplicare fără a o notifica în prealabil Comisiei. În plus, statele membre pot pune în aplicare măsurile de ajutor care îndeplinesc ansamblul condițiilor necesare pentru a beneficia de o exceptare de la obligația de notificare.

(14) de minimis Prin regulamentele ( 17 ) , Comisia a stabilit condițiile în care se consideră că un ajutor nu afectează schimburile comerciale dintre statele membre și nu denaturează sau nu amenință să denatureze concurența ( 18 )

(15) Comisia a adoptat, de asemenea, regulamente de exceptare pe categorii, cum ar fi Regulamentul general de exceptare pe categorii de ajutoare ( 19 ) , care stabilesc condițiile în care măsurile de ajutor trebuie sau pot fi considerate compatibile cu piața internă în conformitate cu articolul 107 alineatul (2) sau (3) ( 20 ) . Dacă o măsură de ajutor îndeplinește toate condițiile relevante prevăzute în aceste regulamente, statul membru în cauză este scutit de obligația de a notifica Comisiei respectiva măsură de ajutor.

(16) În plus, Decizia 2012/21/UE a Comisiei ( 21 ) , vizând în general ajutoarele de stat pentru serviciile de interes economic general, și Regulamentul (CE) nr. 1370/2007 al Parlamentului European și al Consiliului ( 22 ) , vizând în special serviciile publice de transport feroviar și rutier de călători, stabilesc condițiile în care compensațiile pentru obligațiile de serviciu public sunt considerate compatibile cu piața internă în temeiul articolului 106 alineatul (2) și al articolului 93 din TFUE. Nici în aceste cazuri, măsurile în cauză nu fac obiectul obligației de standstill.

2. PRINCIPII GENERALE DE ASIGURARE A RESPECTĂRII NORMELOR PRIVIND AJUTOARELE DE STAT

2.1. Principiul cooperării loiale

(17) Articolul 4 alineatul (3) din Tratatul privind Uniunea Europeană ( 23 ) („TUE”) impune statelor membre să faciliteze îndeplinirea misiunilor Uniunii. În temeiul principiului cooperării loiale consacrat la articolul menționat anterior, Uniunea și statele membre, acționând în limitele competențelor lor, trebuie să își acorde reciproc asistență în îndeplinirea acestei misiuni.

(18) Obligația de asistență reciprocă ce decurge din articolul 4 alineatul (3) din TUE se aplică și instanțelor naționale ( 24 ) . Aceasta înseamnă că instanțele naționale primesc asistență din partea Comisiei atunci când acestea aplică dreptul Uniunii ( 25 ) și, invers, Comisia primește asistență din partea instanțelor naționale în îndeplinirea misiunii sale. Prin urmare, instanțele naționale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura îndeplinirea obligațiilor care le revin în temeiul dreptului Uniunii și să se abțină de la pronunțarea de hotărâri care pot pune în pericol realizarea obiectivelor prevăzute în TUE și în TFUE (denumite în continuare, împreună, „tratatele”) ( 26 )

2.2. Principiile echivalenței și efectivității aplicate procedurilor naționale

(19) Curtea de Justiție a recunoscut în mod constant principiul autonomiei procedurale în cadrul asigurării respectării normelor privind ajutoarele de stat ( 27 ) . Potrivit acestui principiu, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, statele membre sunt libere să aleagă modul în care își îndeplinesc obligațiile care decurg din tratate, cu condiția ca mijloacele pe care le utilizează să nu aducă atingere domeniului de aplicare și efectivității dreptului Uniunii.

(20) În conformitate cu jurisprudența instanțelor Uniunii, legislația națională aplicabilă nu trebuie să fie mai puțin favorabilă, atunci când se aplică articolul 108 alineatul (3) din TFUE, față de cea care reglementează situații interne similare („principiul echivalenței”) și nu trebuie concepută astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii („principiul efectivității”) ( 28 ) . La punctele 2.2.1, 2.2.2 și 2.2.3 se explică interacțiunea dintre principiul autonomiei procedurale, pe de o parte, și principiile echivalenței și efectivității, pe de altă parte, în ceea ce privește calitatea procesuală activă, competența instanțelor naționale și principiul autorității de lucru judecat ( 29 )

2.2.1. Calitatea procesuală activă

(21) În aplicarea principiului autonomiei procedurale, statele membre aplică normele naționale privind calitatea procesuală activă în litigiile interne privind ajutoarele de stat, cu condiția ca acestea să respecte principiile echivalenței și efectivității.

(22) În temeiul principiului efectivității, normele naționale privind calitatea procesuală activă și interesul de a exercita o acțiune judiciară nu ar trebui să aducă atingere dreptului justițiabililor la o protecție judiciară efectivă a drepturilor pe care le au în temeiul dreptului Uniunii ( 30 )

(23) Studiul privind asigurarea respectării normelor a arătat că instanțele naționale se pronunță în principal cu privire la acțiuni introduse de concurenții beneficiarului ajutorului, care sunt direct afectați de denaturarea concurenței ce rezultă din punerea în aplicare a ajutorului ilegal ( 31 )

(24) Cu toate acestea, atunci când aplică normele naționale privind calitatea procesuală activă, instanțele naționale trebuie să țină seama de obligația lor de a proteja interesul părților care au un interes suficient de a exercita acțiunea („terților”), indiferent dacă au fost afectate în mod direct de denaturarea concurenței care rezultă din punerea în aplicare ilegală a măsurii de ajutor.

(25) Instanțele naționale trebuie să țină seama și de alte elemente atunci când evaluează calitatea procesuală activă a terților în cauzele privind ajutoarele de stat acordate prin măsuri fiscale. Se poate considera că terții contribuabili au un interes în a exercita o acțiune vizând restituirea unei taxe percepute cu încălcarea obligației de standstill numai atunci când impozitul respectiv sau taxa respectivă contribuie la finanțarea ajutorului de stat ilegal ( 32 ) . Calitatea procesuală activă a acestora nu se bazează pe existența unui raport de concurență cu beneficiarul ajutorului ( 33 )

(26) În schimb, terții contribuabili nu se pot prevala de faptul că o măsură de ajutor care scutește de la impozitare anumite întreprinderi sau sectoare este ilegală pentru a evita plata impozitului respectiv sau a taxei respective sau pentru a obține rambursarea impozitului sau taxei, cu excepția cazului în care veniturile fiscale sunt rezervate exclusiv pentru finanțarea ajutorului de stat ilegal, astfel cum se menționează la punctul (25). Acest lucru este valabil și în cazul în care aceștia își desfășoară activitatea în concurență cu beneficiarii ( 34 ) . O astfel de soluție ar conduce la sporirea efectelor anticoncurențiale ale ajutorului de stat, întrucât ar crește numărul întreprinderilor care beneficiază de o scutire fiscală ce constituie ajutor de stat ilegal ( 35 )

(27) În sfârșit, cerința ca instanța națională să asigure o protecție judiciară efectivă poate depăși cadrul aplicării stricte a articolului 108 alineatul (3) TFUE. Având în vedere articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, persoanele și organizațiile care nu au calitate procesuală activă pentru a solicita anularea unei decizii privind ajutorul de stat în temeiul articolului 263 din TFUE ar trebui să aibă posibilitatea de a contesta ajutorul sau măsurile de punere în aplicare a acestuia în fața instanțelor naționale și de a iniția o trimitere preliminară în temeiul articolului 267 din TFUE la Curtea de Justiție cu privire la interpretarea sau la validitatea deciziei Comisiei de autorizare a ajutorului respectiv ( 36 ) . În această situație, nu numai interesele economice, ci și alte interese ale persoanelor și ale organizațiilor pot fi relevante pentru stabilirea calității procesuale active a acestora în cadrul procedurilor referitoare la măsurile naționale de punere în aplicare a ajutorului, în funcție de măsurile și de procedurile naționale în cauză ( 37 )

2.2.2. Jurisdicție

(28) Principiul autonomiei procedurale implică faptul că instanțele competente în procedurile referitoare la acordarea unui ajutor ilegal sunt desemnate potrivit ordinii juridice naționale a fiecărui stat membru și că statele membre stabilesc normele procedurale detaliate care reglementează aceste acțiuni în justiție, cu condiția respectării principiilor echivalenței și efectivității ( 38 )

(29) În lipsa unor norme specifice de drept al Uniunii, structura sistemelor judiciare ale statelor membre variază foarte mult. Unele state membre au instituit instanțe specializate în materie de ajutoare de stat, altele au atribuit competență exclusivă unor camere din cadrul instanțelor existente sau au adoptat norme procedurale care clarifică competența instanțelor în cauzele de asigurare a respectării legislației prin structuri din sectorul public și privat ( 39 ) . În majoritatea statelor membre, instanțele civile și administrative sunt competente în ceea ce privește aplicarea normelor privind ajutoarele de stat ( 40 )

2.2.3. Principiul autorității de lucru judecat

(30) Principiul autorității de lucru judecat prevede că hotărârile care au devenit definitive nu mai pot fi repuse în discuție. Acest lucru este valabil atunci când toate căile de atac au fost epuizate sau când termenele pentru exercitarea acestor căi de atac au expirat. Principiul autorității de lucru judecat urmărește să garanteze stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, precum și buna administrare a justiției și este consacrat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale ( 41 ) . Potrivit jurisprudenței, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat aparțin ordinii juridice a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Astfel de norme procedurale trebuie să respecte însă principiile echivalenței și efectivității ( 42 )

(31) În temeiul principiului supremației dreptului Uniunii ( 43 ) , instanțele naționale au obligația de a asigura efectul deplin al dispozițiilor dreptului Uniunii, inclusiv, dacă este cazul, prin refuzul din oficiu de a aplica orice dispoziție contrară din legislația națională. Acest lucru este valabil și în cazul normelor naționale care consacră principiul autorității de lucru judecat ( 44 )

(32) Jurisprudența instanțelor Uniunii a limitat forța principiului autorității de lucru judecat în domeniul ajutoarelor de stat. Principiul supremației dreptului Uniunii împiedică, de asemenea, ca aplicarea principiului autorității de lucru judecat să limiteze competența exclusivă conferită Comisiei de TFUE de a evalua compatibilitatea măsurii de ajutor ( 45 ) . În plus, împrejurarea că o instanță națională a exclus existența unui ajutor de stat în legătură cu o măsură nu poate împiedica Comisia să constate ulterior că măsura în cauză constituie ajutor de stat ilegal și incompatibil ( 46 ) . Acest lucru este valabil chiar și în cazul unei hotărâri pronunțate de o instanță națională de ultim grad de jurisdicție ( 47 ) , precum și în cazul în care normele naționale privind autoritatea de lucru judecat se extind la motive care ar fi putut fi, dar nu au fost invocate în cadrul unei proceduri judiciare ( 48 )

3. ROLUL COMISIEI

(33) Scopul sistemului de control prealabil instituit prin articolul 108 alineatul (3) din TFUE este de a garanta că numai ajutoarele compatibile pot fi puse în aplicare ( 49 ) . Pentru a atinge acest obiectiv, punerea în aplicare a ajutorului planificat care nu beneficiază de o exceptare pe categorii se amână până la adoptarea de către Comisie a unei decizii privind compatibilitatea acestuia cu piața internă ( 50 )

3.1. Competența exclusivă a Comisiei

(34) În general, Comisia își exercită în două etape competența de evaluare a compatibilității unei măsuri de ajutor. În primul rând, Comisia evaluează dacă măsura îndeplinește condițiile pentru a fi considerată ajutor de stat în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE ( 51 ) ; în al doilea rând, Comisia examinează dacă măsura este compatibilă cu piața internă. Prima etapă, care constă în evaluarea existenței ajutorului, este o competență exercitată atât de Comisie, cât și de instanțele naționale, întrucât acestea din urmă ar putea fi nevoite să stabilească dacă o măsură face obiectul obligației de standstill ( 52 ) (a se vedea secțiunile 4.2.1 și 4.2.2). A doua etapă, care constă în evaluarea compatibilității, este de competența exclusivă a Comisiei. Evaluarea compatibilității trebuie să fie inclusă într-o decizie ( 53 ) , care este supusă controlului instanțelor Uniunii ( 54 )

(35) Comisia poate ajunge la o concluzie în legătură cu compatibilitatea unei măsuri cu piața internă fie în urma unei examinări preliminare (atunci când nu are îndoieli cu privire la compatibilitatea măsurii cu piața internă) ( 55 ) , fie în urma unei proceduri oficiale de investigare (atunci când, în contextul unei examinări preliminare, are îndoieli cu privire la compatibilitatea măsurii cu piața internă) ( 56 ) . Atunci când inițiază o procedură oficială de investigare, Comisia adoptă o decizie în care își prezintă opinia preliminară cu privire la caracterul de ajutor de stat al măsurii și își exprimă îndoielile cu privire la compatibilitatea măsurii cu piața internă (denumită în continuare „decizia de inițiere a procedurii”) ( 57 )

(36) Competența exclusivă a Comisiei de a evalua compatibilitatea ajutoarelor de stat poate limita instanțele naționale în exercitarea competenței lor de a aplica articolul 107 alineatul (1) și articolul 108 alineatul (3) din TFUE (a se vedea secțiunea 4.1) ( 58 ) . Acest lucru este valabil pentru deciziile de inițiere a procedurii, care, până la evaluarea compatibilității măsurii, au anumite consecințe juridice asupra procedurilor în fața instanțelor naționale (a se vedea secțiunea 4.1.3).

(37) Deciziile finale anterioare ale Comisiei sunt obligatorii pentru instanțele naționale și instanțele naționale trebuie să urmeze evaluarea Comisiei privind existența ajutorului ( 59 ) . În schimb, în cazul în care o instanță națională se pronunță înaintea Comisiei, hotărârea instanței, chiar dacă are autoritate de lucru judecat, nu poate împiedica Comisia să își exercite la un moment dat competența exclusivă care îi este conferită prin TFUE (a se vedea secțiunea 2.2.3) ( 60 )

3.2. Competențele Comisiei de a asigura respectarea normelor privind ajutoarele de stat

(38) Ca regulă generală, pentru a impune măsuri corective în cazul încălcării normelor privind ajutoarele de stat, atunci când concluzionează că măsura examinată constituie ajutor de stat ilegal și incompatibil, Comisia trebuie să adopte o decizie finală, marcând încheierea procedurii oficiale de investigare, și să dispună recuperarea ajutorului respectiv („decizia de recuperare”) ( 61 )

(39) Prin adoptarea unor norme de procedură în domeniul ajutoarelor de stat, Comisia și-a codificat competențele de asigurare a respectării normelor ( 62 ) . În temeiul articolului 16 din Regulamentul de procedură, Comisia trebuie să dispună recuperarea ajutorului ilegal și incompatibil, prin adoptarea unei decizii. Atunci când stabilește, prin emiterea unei decizii, că o măsură de ajutor este ilegală și incompatibilă cu piața internă, Comisia nu dispune de nicio marjă de apreciere și trebuie să dispună recuperarea acestuia ( 63 ) , cu excepția cazului în care acest lucru ar fi contrar unui principiu general de drept al Uniunii ( 64 ) . În plus, competențele Comisiei de a dispune recuperarea sunt supuse unui termen de prescripție de 10 ani de la data la care ajutorul ilegal i-a fost acordat beneficiarului ( 65 )

(40) În unele cazuri, în temeiul articolului 13 din Regulamentul de procedură, Comisia poate să adopte în mod discreționar măsuri provizorii până când finalizează evaluarea compatibilității. În special, Comisia poate emite ordine de suspendare sau de recuperare, cu condiția să fie îndeplinite o serie de condiții ( 66 ) . Aceste măsuri urmăresc să limiteze daunele asociate punerii în aplicare a ajutorului în legătură cu care s-au încălcat obligațiile de notificare și de standstill ( 67 )

4. ROLUL INSTANȚELOR NAȚIONALE

(41) În timp ce Comisia trebuie să examineze compatibilitatea unei măsuri de ajutor cu piața internă, chiar și atunci când s-a stabilit că punerea în aplicare a măsurii s-a făcut cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, rolul principal al instanțelor naționale este de a proteja drepturile justițiabililor care se confruntă cu această încălcare ( 68 )

(42) Instanțele naționale au responsabilitatea de a le oferi terților o protecție juridică efectivă ( 69 ) . Contribuția acestora la sistemul de control al ajutoarelor de stat este necesară în special în cazurile în care se acordă un ajutor ilegal în absența unei decizii finale a Comisiei cu privire la aceeași măsură sau până la adoptarea unei astfel de decizii, precum și în cazurile în care un ajutor eventual compatibil a fost acordat cu încălcarea obligației de standstill ( 70 )

4.1. Delimitarea competențelor instanțelor naționale în aplicarea normelor privind ajutoarele de stat

(43) Instanțele naționale au competența de a interpreta și de a aplica articolul 107 alineatul (1) și articolul 108 alineatul (3) din TFUE. În special, în absența unei decizii a Comisiei cu privire la aceeași măsură ( 71 ) , instanțele naționale sunt ținute doar de noțiunea obiectivă de ajutor de stat atunci când își exercită competența de a evalua existența unui ajutor de stat ( 72 )

(44) Comisia evaluează, de asemenea, existența unui ajutor de stat, care este, în mod normal, primul pas înainte de a evalua compatibilitatea ajutorului. Prin urmare, orice procedură inițiată de Comisie, anterioară sau posterioară celei derulate de instanțele naționale ( 73 ) , ar putea afecta-o pe cea din urmă, astfel cum se explică în secțiunile 4.1.1-4.1.3.

4.1.1. În urma emiterii unei decizii de către Comisie

(45) Instanțele naționale trebuie să se abțină de la pronunțarea unor hotărâri care contravin unei decizii a Comisiei ( 74 ) și, prin urmare, trebuie să respecte evaluarea Comisiei cu privire la existența unui ajutor de stat. De asemenea, instanțele naționale nu au competența de a constata lipsa de validitate a deciziilor emise de Comisie ( 75 ) . Numai instanțele Uniunii au această competență în temeiul articolului 263 din TFUE ( 76 )

(46) În cazul în care o instanță națională are îndoieli cu privire la interpretarea sau validitatea unei decizii a Comisiei, aceasta poate solicita clarificări din partea Comisiei (a se vedea secțiunea 5.1) sau, în funcție de circumstanțe, poate sau trebuie ( 77 ) să adreseze Curții de Justiție o cerere pentru pronunțarea unei decizii preliminare, în conformitate cu articolul 267 din TFUE ( 78 )

4.1.1.1. În urma emiterii unei decizii prin care Comisia declară ajutorul compatibil

(47) ex post facto a măsurilor de punere în aplicare a ajutorului care au fost adoptate cu încălcarea obligației de standstill prevăzute de TFUE O decizie finală a Comisiei prin care se recunoaște compatibilitatea unui ajutor ilegal după acordarea acestuia nu are ca efect regularizareaa măsurilor de punere în aplicare a ajutorului care au fost adoptate cu încălcarea obligației de standstill prevăzute de TFUE ( 79 )

(48) În acest context, instanțele naționale trebuie să le ofere justițiabililor garanția că se vor stabili toate consecințele ( 80 ) unei încălcări a obligației de standstill, inclusiv prin dispunerea recuperării dobânzilor aferente perioadei cât a fost aplicată măsura ilegală, în conformitate cu dreptul lor național ( 81 )

(49) Rezultă că, atunci când un terț solicită unei instanțe naționale eliminarea avantajelor legate de punerea în aplicare prematură a unui ajutor, instanța ar trebui să îi admită acțiunea chiar dacă ajutorul în cauză a fost deja declarat de Comisie compatibil. Orice altă interpretare ar însemna că statele membre pot să nu țină seama de dispozițiile TFUE și să le priveze astfel de efectul lor util ( 82 )

4.1.1.2. În urma emiterii unei decizii de inițiere a procedurii de către Comisie

(50) Situația este diferită atunci când Comisia doar inițiază, în temeiul articolului 108 alineatul (2) din TFUE, o procedură de investigare cu privire la o măsură de ajutor în legătură cu care a fost sesizată o instanță națională. În decizia de inițiere a procedurii, Comisia își exprimă, în principiu, îndoielile cu privire la compatibilitatea unei măsuri de ajutor cu piața internă. Deși aceste îndoieli privesc, în general, compatibilitatea ajutorului, aprecierea existenței unui ajutor are un caracter preliminar și se bazează pe o examinare inițială a măsurii în cauză ( 83 )

(51) În conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din TUE, instanțele naționale trebuie să țină seama de situația juridică generată de procedura în curs în fața Comisiei, chiar dacă această situație juridică este provizorie.

(52) Aceasta înseamnă că, atât timp cât procedura de investigare este în curs, instanțele naționale trebuie să deducă consecințele juridice chiar din decizia de inițiere a procedurii. În urma unei decizii de inițiere a procedurii, o instanță națională nu poate considera că această măsură nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE; în caz contrar, eficacitatea articolului 108 alineatul (3) din TFUE ar fi compromisă ( 84 )

(53) În acest scop, este responsabilitatea instanțelor naționale să ia toate măsurile adecvate pentru a remedia posibila încălcare a obligației de standstill. Instanțele naționale pot decide să suspende punerea în aplicare a măsurii în cauză și să dispună recuperarea sumelor deja plătite. Acestea pot, de asemenea, să dispună alte măsuri provizorii pentru a asigura atât protecția intereselor părților în cauză, cât și eficacitatea deciziei Comisiei de inițiere a procedurii ( 85 )

(54) În plus, instanțele naționale nu pot suspenda pur și simplu procedurile până când Comisia ia o decizie finală ( 86 ) , întrucât acest lucru ar însemna menținerea avantajului pe piață, în pofida existenței unei posibilei încălcări a obligației de standstill.

(55) Aceleași constrângeri se pot aplica instanțelor naționale atunci când o decizie finală a Comisiei ( 87 ) a fost anulată de instanțele Uniunii, fie printr-o hotărâre care poate fi atacată, fie printr-o hotărâre definitivă, întrucât Comisia nu este obligată să reia procedura de la început, ci o poate relua din momentul în care a avut loc ilegalitatea ( 88 ) . Prin urmare, decizia de inițiere a procedurii poate rămâne valabilă până la adoptarea de către Comisie a unei noi decizii finale. În aceste condiții, instanțele naționale sunt, așadar, obligate să asigure respectarea obligației de standstill care rezultă din deschiderea procedurii oficiale, împiedicând, de exemplu, restituirea ajutorului recuperat.

4.2. Rolul instanțelor naționale

(56) Astfel cum se menționează la punctele 11-13, instanțele naționale trebuie să stabilească dacă ajutorul de stat a fost acordat în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) din TFUE, în limitele stabilite de competența exclusivă a Comisiei de a evalua compatibilitatea ajutorului și ținând cont de orice decizie preexistentă a Comisiei privind aceeași măsură.

(57) Instanțele naționale efectuează evaluarea în două etape: în primul rând, acestea evaluează natura măsurii pentru a stabili dacă aceasta îndeplinește condițiile pentru a fi considerată ajutor de stat în temeiul articolului 107 alineatul (1) din TFUE; în al doilea rând, dacă instanțele naționale constată că măsura constituie ajutor de stat, acestea trebuie să stabilească dacă măsura face obiectul obligației de standstill. În cazul în care instanțele naționale constată încălcarea obligației de standstill, acestea trebuie să adopte măsuri corective adecvate pentru a asigura protecția drepturilor justițiabililor afectați de o astfel de încălcare.

4.2.1. Evaluarea existenței ajutorului

(58) Instanțele Uniunii au confirmat că, în mod similar Comisiei, instanțele naționale au competența de a interpreta noțiunea de ajutor de stat ( 89 )

(59) Pentru a se stabili existența unui ajutor de stat, trebuie adesea evaluate o serie de aspecte complexe (a se vedea punctul 14). În Comunicarea sa privind noțiunea de ajutor de stat, astfel cum este menționată la articolul 107 alineatul (1) din TFUE ( 90 ) , Comisia a emis orientări detaliate care pot oferi asistență instanțelor naționale.

(60) În cazul în care apar îndoieli cu privire la existența unor elemente de ajutor de stat, instanțele naționale pot solicita avizul Comisiei (a se vedea secțiunea 5.1.1.2). De asemenea, instanțele naționale au posibilitatea sau obligația de a sesiza Curtea de Justiție cu o cerere pentru pronunțarea unei decizii preliminare în temeiul articolului 267 din TFUE.

4.2.2. Evaluarea existenței unei încălcări a obligației de standstill

(61) Atunci când analizează dacă o măsură de ajutor face obiectul obligației de standstill, instanțele naționale trebuie să verifice dacă măsura intră sub incidența uneia dintre excepțiile de la obligația de notificare (a se vedea secțiunea 1.2). În special, instanțele naționale evaluează dacă măsura în cauză îndeplinește criteriile prevăzute într-un regulament de exceptare pe categorii sau dacă constituie ajutor existent.

(62) În cazul în care o măsură de ajutor îndeplinește toate condițiile prevăzute într-un regulament de exceptare pe categorii, aceasta este exceptată de la notificarea prealabilă a Comisiei și este considerată compatibilă cu piața internă.

(63) Ajutoarele existente nu fac obiectul obligației de notificare pe care o au statele membre în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE, ci fac obiectul unui sistem diferit de control al Comisiei în temeiul articolului 108 alineatul (1) din TFUE. Cu toate acestea, modificările ajutoarelor existente în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul de procedură nu se încadrează în noțiunea de ajutor existent.

4.2.2.1. Aplicarea condițiilor prevăzute în regulamentele de exceptare pe categorii

(64) Statele membre se pot baza pe exceptarea unei măsuri de la obligația de notificare în cazul în care sunt îndeplinite condițiile generale și specifice prevăzute în regulamentele de exceptare pe categorii. Cu toate acestea, în cazul în care un stat membru pune în aplicare o măsură de ajutor care nu îndeplinește toate condițiile aferente exceptării pe categorii aplicabile fără a o notifica în prealabil Comisiei, punerea în aplicare a ajutorului respectiv este ilegală.

(65) Obligațiile de notificare și de standstill care decurg din TFUE trebuie respectate nu numai de instanțele naționale, ci și de toate organele administrative ale statelor membre ( 91 )

(66) Atunci când instanțele naționale evaluează dacă o măsură de ajutor de stat a fost pusă în aplicare în mod legal, acestea trebuie să verifice dacă s-au respectat condițiile prevăzute de un regulament de exceptare pe categorii pentru a stabili că măsura a fost exceptată de la obligația de notificare. Curtea de Justiție a definit sfera competențelor instanțelor naționale atunci când acestea stabilesc dacă condițiile Regulamentului general de exceptare pe categorii de ajutoare au fost aplicate în mod corect ( 92 ) , și anume măsura în care instanțele naționale pot interpreta dispozițiile acestuia.

(67) Adoptarea regulamentelor de exceptare pe categorii nu are ca scop transferarea către statele membre a evaluării compatibilității ajutoarelor de stat cu piața internă, acest lucru rămânând în sfera de competență exclusivă a Comisiei ( 93 ) . Instanțelor naționale le revine însă sarcina de a verifica dacă autoritățile naționale au acordat ajutoare cu respectarea pe deplin a condițiilor generale și specifice ale regulamentului de exceptare pe categorii aplicabil, interpretat în mod strict ( 94 )

(68) În cazul în care ajutorul a fost pus în aplicare în temeiul unui regulament de exceptare pe categorii fără a îndeplini toate condițiile aplicabile, beneficiarul ajutorului respectiv nu poate avea, la momentul respectiv, așteptări legitime privind legalitatea acordării ajutorului ( 95 ) . Acest lucru se explică prin faptul că autoritățile naționale nu au competența de a adopta decizii finale care să constate că nu există nicio obligație de notificare a ajutorului ( 96 )

4.2.2.2. Ajutoare existente

(69) Astfel cum se menționează la punctul (63), spre deosebire de ajutoarele noi, ajutoarele existente nu fac obiectul obligației de notificare. Comisiei îi revine în mod exclusiv sarcina de a evalua dacă un ajutor existent este în continuare compatibil cu piața internă și de a propune măsuri adecvate în cazul în care consideră că o schemă nu mai este compatibilă. Atunci când pun în aplicare normele privind ajutoarele de stat, rolul instanțelor naționale se limitează la a evalua dacă o măsură de ajutor constituie ajutor existent în sensul articolului 108 alineatul (1) din TFUE. În cazul în care măsura îndeplinește condițiile pentru a fi considerată un ajutor existent, nu se pune problema unei încălcări a articolului 108 alineatul (3) din TFUE care să fie remediată de instanța națională.

(70) Tratatele nu oferă orientări cu privire la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o măsură de ajutor pentru a fi considerată ajutor existent. Aceste condiții sunt definite în Regulamentul de procedură ( 97 ) . Cu toate acestea, Regulamentul de procedură nu conține dispoziții referitoare la competențele și obligațiile instanțelor naționale, care continuă să fie reglementate de dispozițiile TFUE, astfel cum au fost interpretate de Curtea de Justiție ( 98 )

4.2.3. Asigurarea protecției drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare a obligației de standstill

(71) Pentru a asigura protecția drepturilor justițiabililor împotriva punerii în aplicare ilegale a ajutoarelor de stat, instanțele naționale pot adopta diferite tipuri de măsuri corective, în funcție de situație. De exemplu, instanțele pot decide să suspende sau să înceteze aplicarea măsurii (secțiunea 4.2.3.1), pot dispune recuperarea sumelor deja plătite (secțiunea 4.2.3.2) sau pot adopta diferite măsuri provizorii pentru a asigura în alt mod protecția intereselor părților vizate (secțiunea 4.2.3.3) ( 99 ) . În cele din urmă, instanțelor li se poate solicita să se pronunțe cu privire la despăgubirile pentru daunele suferite de terți ca urmare a punerii în aplicare în mod ilegal a ajutorului de stat (secțiunea 4.2.3.4). În orice caz, instanțele naționale trebuie să le ofere justițiabililor certitudinea că vor fi luate toate măsurile corespunzătoare, în conformitate cu dreptul lor intern, pentru a se aborda consecințele încălcării articolului 108 alineatul (3) din TFUE ( 100 )

4.2.3.1. Suspendarea sau încetarea punerii în aplicare a măsurii

(72) În cazul în care o autoritate publică nu a pus încă în aplicare o măsură de ajutor de stat acordată cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, instanțele naționale trebuie să prevină punerea sa în aplicare, dispunând fie suspendarea, fie încetarea aplicării măsurii. O astfel de măsură corectivă ar putea fi, de asemenea, adecvată în cazurile în care măsura de ajutor de stat a intrat în vigoare, dar ajutorul nu a fost încă plătit (integral sau parțial), fără a se aduce atingere necesității unor măsuri corective suplimentare pentru partea din ajutor care a fost deja plătită.

(73) Dreptul Uniunii nu impune nicio concluzie specifică de care instanțele naționale trebuie să țină neapărat seama în ceea ce privește validitatea actului prin care se acordă ajutorul de stat ilegal, ci impune doar ca acestea să ia măsuri eficace pentru a preveni plata ajutorului ilegal către beneficiar. Cu toate acestea, pot exista situații în dreptul intern în care punerea în aplicare ilegală a măsurii poate fi suspendată prin anularea actului de acordare a ajutorului ( 101 )

(74) În consecință, instanțele naționale pot să constate nulitatea contractului prin care se acordă ajutorul, să anuleze decizia autorităților statului membru de acordare a ajutorului sau să suspende punerea în aplicare a acestuia (de exemplu, în cazurile în care ajutorul este acordat sub forma accesului la o infrastructură sau la un serviciu).

(75) Atunci când ajutorul este acordat în tranșe, instanțele naționale ar trebui să dispună suspendarea plăților viitoare.

4.2.3.2. Recuperarea ajutorului

(76) Atunci când ajutorul ilegal a fost deja plătit beneficiarului, instanțele naționale trebuie, în principiu și în absența unei decizii a Comisiei prin care ajutorul să fie declarat compatibil, să dispună recuperarea integrală a sumei plătite ilegal ( 102 ) . Eliminarea ajutorului prin recuperare este consecința logică a nelegalității acestuia ( 103 )

(77) Pentru a restabili situația existentă înainte de acordarea ajutorului, instanțele naționale trebuie să elimine în totalitate avantajul conferit în mod ilegal beneficiarului. Un astfel de avantaj constă în ajutorul propriu-zis („principalul”) și în neplata dobânzilor aferente cuantumului în cauză al ajutorului pe care întreprinderea le-ar fi achitat dacă ar fi trebuit să împrumute această sumă pe piață pe durata nelegalității, care a avut drept rezultat îmbunătățirea poziției sale concurențiale pe perioada nelegalității („dobânzi aferente duratei nelegalității”) ( 104 ) . Prin urmare, instanțele naționale trebuie să dispună recuperarea atât a principalului ajutorului, cât și a dobânzilor aferente duratei nelegalității.

(78) Dacă există proceduri paralele, în cadrul unei instanțe naționale și în cadrul Comisiei, iar Comisia declară ajutorul incompatibil, instanța națională ar trebui să tragă concluziile adecvate, în conformitate cu normele naționale care reglementează executarea deciziilor de recuperare ( 105 )

(79) Astfel cum s-a indicat la punctul (48), în cazul în care Comisia declară ajutorul compatibil, dreptul Uniunii impune statelor membre doar să recupereze dobânzile aferente perioadei cât a durat nelegalitatea ( 106 ) , care curg de la plata ajutorului până la constatarea compatibilității.

(80) În cazul anulării unei decizii a Comisiei prin care măsura este declarată compatibilă, măsura respectivă nu poate fi considerată validată de Comisie, iar punerea sa în aplicare este considerată ilegală ( 107 ) . În acest caz, beneficiarul nu poate invoca încrederea legitimă în legalitatea ajutorului, întrucât fusese introdusă o acțiune în anularea deciziei pozitive ( 108 )

(81) Pentru calcularea dobânzilor aferente duratei nelegalități, nu se aplică nici articolul 16 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, nici articolele 9 și 11 din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei ( 109 ) în ceea ce privește recuperarea unui ajutor ilegal de către un stat membru în absența unei decizii de recuperare a Comisiei. Prin urmare, în astfel de cazuri, autoritățile statului membru în cauză trebuie să calculeze dobânzile aferente duratei nelegalității în conformitate cu normele aplicabile din legislația națională, sub rezerva îndeplinirii a două condiții. În primul rând, aceste norme trebuie să respecte principiile echivalenței și efectivității (a se vedea secțiunea 2.2) și, în al doilea rând, dobânzile aferente duratei nelegalității trebuie calculate la o rată cel puțin echivalentă cu cea care s-ar fi aplicat dacă beneficiarul ar fi trebuit să împrumute pe piață cuantumul ajutorului în cauză în acea perioadă ( 110 )

(82) În ceea ce privește termenul de prescripție aplicat competențelor instanței naționale de a dispune recuperarea, instanțele Uniunii au hotărât că termenul de prescripție de zece ani prevăzut în Regulamentul de procedură se aplică exclusiv Comisiei ( 111 ) . Atât timp cât procedurile naționale prevăd un termen de prescripție mai lung, instanțele naționale trebuie să dispună recuperarea ajutorului acordat cu încălcarea obligației de standstill chiar și după expirarea termenului de prescripție prevăzut de Comisie. Termenele naționale de prescripție mai scurte de 10 ani sunt obligatorii, de asemenea, pentru instanțele naționale, cu excepția cazului în care există o decizie a Comisiei vizând recuperarea ajutorului ( 112 ) . În cazul în care Comisia adoptă o decizie de recuperare, statele membre nu pot justifica neexecutarea deciziei respective pe baza cerințelor legislației naționale, cum ar fi termenele naționale de prescripție ( 113 )

4.2.3.3. Măsuri provizorii

(83) În cadrul obligațiilor care le revin în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE, instanțele naționale sunt obligate să adopte măsuri provizorii atunci când acest lucru este necesar pentru a asigura protecția drepturilor justițiabililor și efectul direct al articolului 108 alineatul (3) din TFUE ( 114 ) . Instanțele naționale adoptă aceste măsuri, care vizează eliminarea provizorie a efectelor anticoncurențiale ale ajutorului ( 115 ) , în conformitate cu legislația lor națională, sub rezerva îndeplinirii condițiilor de echivalență și eficacitate (a se vedea secțiunea 2.2).

(84) Instanțele naționale pot alege să ia măsuri provizorii în cazul în care ajutorul presupus ilegal a fost deja plătit ( 116 ) sau urmează să fie plătit. În primul caz, instanțele naționale pot dispune fie rambursarea ajutorului și a dobânzilor aferente duratei nelegalității, fie transferul provizoriu al ajutorului, inclusiv al dobânzilor aferente perioadei dintre punerea în aplicare a ajutorului și transfer, într-un cont blocat. Aceste opțiuni asigură faptul că beneficiarul nu mai dispune de avantajul pe care îl reprezintă acordarea ajutorului presupus ilegal. În cazul în care există un risc de plată iminentă a ajutorului, instanța poate emite un ordin provizoriu prin care să împiedice plata ajutorului presupus ilegal până la soluționarea fondului cauzei ( 117 )

(85) O investigație în curs de desfășurare la nivelul Comisiei nu eliberează instanța națională de obligația de a asigura protecția drepturilor justițiabililor în temeiul articolului 108 alineatul (3) ( 118 ) . Prin urmare, instanța națională poate adopta măsuri provizorii adecvate pentru a aborda consecințele unei eventuale încălcări a obligației de standstill.

(86) Instanțele naționale au obligația de a adopta măsuri provizorii în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții: (a) nu există incertitudini privind încadrarea măsurii drept ajutor de stat; (b) ajutorul este pe punctul de a fi pus în aplicare sau a fost pus în aplicare și (c) nu se constată împrejurări excepționale care să facă nepotrivită recuperarea ( 119 )

4.2.3.4. Acțiuni în despăgubire

(87) În virtutea rolului care le revine în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE, instanțele naționale pot fi chemate să se pronunțe și cu privire la cereri de despăgubire pentru prejudiciile cauzate terților prin ajutoarele de stat ilegale. În cazul în care au câștig de cauză, reclamanții primesc o compensație financiară directă pentru prejudiciul suferit.

(88) Curtea de Justiție a susținut în repetate rânduri că părțile terțe afectate pot sesiza instanțele naționale cu astfel de acțiuni în despăgubire, în conformitate cu legislația națională ( 120 ) , aceste instanțe fiind ținute să respecte principiile echivalenței și efectivității (a se vedea secțiunea 2.2).

(90) Primele două condiții menționate la punctul (89) vor fi, în general, îndeplinite în raport cu încălcări ale articolului 108 alineatul (3) din TFUE. Curtea de Justiție a confirmat existența drepturilor justițiabililor în temeiul acestei dispoziții și a clarificat faptul că instanțele naționale au cu adevărat rolul de a proteja aceste drepturi ( 126 )

(91) În mod similar, întrucât autoritățile statelor membre au, în principiu, obligația de a notifica măsurile de ajutor de stat înainte de punerea lor în aplicare, încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE va fi suficientă în majoritatea cazurilor pentru a stabili existența unei încălcări grave în temeiul jurisprudenței instanțelor Uniunii. În prezența ajutorului de stat, autoritățile statelor membre nu pot, în mod normal, să susțină că nu aveau cunoștință de obligația de standstill, întrucât există suficiente cauze soluționate, precum și orientări ale Comisiei privind aplicarea articolului 107 alineatul (1) și a articolului 108 alineatul (3) din TFUE. În cazul în care au îndoieli, precum și din motive de securitate juridică, statele membre pot notifica întotdeauna Comisiei măsura înainte de a o aplica ( 127 )

(92) A treia cerință, menționată la punctul (89), ca încălcarea legislației Uniunii să fi produs un prejudiciu financiar efectiv și cert reclamantului, poate fi îndeplinită în diverse moduri. Studiul privind asigurarea respectării normelor a evidențiat faptul că instanțele naționale au acordat rareori despăgubiri, întrucât cuantificarea daunelor și stabilirea legăturii de cauzalitate dintre prejudiciu și ajutorul ilegal reprezintă obstacole majore pentru reclamanți ( 128 )

(93) Reclamanții susțin adesea că ajutorul a cauzat în mod direct o pierdere de profit. Atunci când se confruntă cu astfel de acțiuni, instanțele naționale ar trebui să ia în considerare următoarele aspecte: (a) în temeiul cerințelor legislației Uniunii privind echivalența și efectivitatea, normele naționale nu pot exclude răspunderea unui stat membru pentru pierderea de profit (129). În cazul în care legislația națională conține o astfel de excludere, instanța națională ar trebui să lase această dispoziție neaplicată în ceea ce privește acțiunile în despăgubire pentru încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE; (b) valoarea reală a profitului pierdut va fi mai ușor de stabilit în cazul în care, datorită ajutorului ilegal, beneficiarul a putut să încheie un contract cu reclamantul sau a avut o anumită oportunitate de afaceri în raport cu reclamantul, de care beneficiarul a profitat deja; (c) în cazul în care ajutorul conduce doar la o pierdere a cotei de piață sunt necesare cuantificări mai complicate ale prejudiciului. O posibilă modalitate de abordare a unor astfel de cazuri ar putea fi compararea situației venitului efectiv al reclamantului (pe baza contului de profit și pierdere) cu situația ipotetică a venitului în cazul în care ajutorul ilegal nu ar fi fost acordat (130); (d) pot exista circumstanțe în care daunele suferite de reclamant depășesc pierderea de profit. Acesta ar putea fi cazul atunci când, ca urmare a ajutorului ilegal, reclamantul este forțat să își înceteze activitatea.

(94) Normele procedurale naționale vor permite uneori instanțelor naționale să se bazeze pe opinia experților pentru a stabili valoarea reală a despăgubirilor. În acest caz și cu condiția respectării principiului efectivității ( 131 ) , utilizarea unor astfel de estimări ar fi, de asemenea, posibilă pentru acțiunile în despăgubire introduse în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE.

(95) Posibilitatea de a solicita despăgubiri este, în principiu, independentă de orice investigație paralelă a Comisiei cu privire la aceeași măsură de ajutor. Nicio investigație în curs a Comisiei nu exonerează instanțele naționale de obligația de a asigura protecția drepturilor justițiabililor în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE ( 132 ) . Întrucât reclamanții pot demonstra că au suferit o pierdere din cauza punerii în aplicare premature a ajutorului și, mai concret, din cauza avantajului necuvenit din punctul de vedere al timpului de care a dispus beneficiarul, posibilitatea admiterii acțiunilor în despăgubiri nu este exclusă nici atunci când Comisia a declarat deja ajutorul compatibil în momentul în care instanța națională pronunță o hotărâre ( 133 )

(96) Curtea de Justiție a reamintit că ajutoarele de stat au o natură juridică fundamental diferită de daunele interese pe care autoritățile naționale ar fi, eventual, obligate să le plătească justițiabililor pentru repararea prejudiciului pe care acestea li l-ar fi produs (jurisprudența Asteris) ( 134 ) . Cu toate acestea, atunci când se pronunță cu privire la despăgubirea terților pentru costurile suportate ca urmare directă a unui ajutor ilegal, instanțele naționale trebuie să aibă grijă să nu adopte decizii care au drept efect acordarea ajutorului ( 135 ) sau extinderea cercului beneficiarilor ( 136 )

(97) Deși justițiabilii pot solicita instanțelor naționale să dispună în favoarea acestora plata de despăgubiri la care consideră că au dreptul, astfel de acțiuni nu pot avea ca efect eludarea aplicării efective a normelor UE privind ajutoarele de stat ( 137 ) . În special, justițiabilii care ar putea avea dreptul, în temeiul legislației naționale, să primească un ajutor care nu a fost notificat Comisiei și aprobat de aceasta, dar care nu au primit un astfel de ajutor, nu pot solicita, cu titlu de daune-interese, echivalentul sumei ajutorului neprimit, întrucât aceasta ar constitui o acordare indirectă a unui ajutor ilegal ( 138 ) . Rezultă că jurisprudența Asteris nu privește cazurile în care reclamanta solicită unei instanțe naționale să îi acorde un ajutor de stat anterior, pe care reclamanta nu l-a primit, indiferent de motiv ( 139 )

(98) Beneficiarii de ajutor ilegal încearcă uneori să pretindă despăgubiri din partea statului după ce li s-a ordonat să ramburseze suma, invocând, de obicei, argumente privind presupusa încălcare a așteptărilor lor legitime. Curtea de Justiție a statuat însă că o măsură acordată ilegal nu poate genera așteptări legitime din partea beneficiarului, care ar trebui să poată stabili dacă a fost respectată procedura corectă de acordare a ajutorului ( 140 ) . Prin urmare, acest tip de pretenții ar trebui respinse.

(99) Deși jurisprudența a recunoscut la nivelul UE dreptul terților care au suferit pierderi ca urmare a punerii în aplicare ilegale a unui ajutor de a solicita despăgubiri împotriva statului membru în cauză, acțiunile în despăgubire împotriva beneficiarilor ajutorului sunt permise, dar nu sunt necesare în temeiul legislației UE privind ajutoarele de stat, întrucât articolele 107 și 108 din TFUE nu impun nicio obligație directă în sarcina beneficiarilor. În hotărârea SFEI, Curtea de Justiție a concluzionat că, întrucât articolul 108 alineatul (3) din TFUE nu impune nicio obligație directă în sarcina beneficiarului, încălcarea acestui articol nu constituie un temei suficient pentru antrenarea răspunderii sale ( 141 ) . Acest lucru nu aduce atingere posibilității de a introduce o acțiune în despăgubire împotriva beneficiarului în conformitate cu legislația națională, de exemplu pe baza dispozițiilor naționale care reglementează răspunderea extracontractuală ( 142 )

5. COOPERAREA DINTRE COMISIE ȘI INSTANȚELE NAȚIONALE

(100) Comisia trebuie să sprijine instanțele naționale în îndeplinirea rolului-cheie pe care acestea îl au în asigurarea respectării normelor privind ajutoarele de stat, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din TUE. La rândul lor, instanțele naționale pot solicita asistența Comisiei atunci când aplică aceste norme în contextul unei cauze pe rol. Cooperarea strânsă dintre instanțele naționale și Comisie contribuie la creșterea nivelului de coerență ( 143 ) și de eficacitate în aplicarea normelor privind ajutoarele de stat în întreaga Uniune.

5.1. Asistența acordată de Comisie instanțelor naționale

(101) Atunci când sprijină instanțele naționale, Comisia trebuie să respecte obligația secretului profesional și să își asigure propria funcționare și independență ( 144 ) . În îndeplinirea obligației sale față de instanțele naționale în temeiul articolului 4 alineatul (3) din TUE, Comisia își asumă obligația de a rămâne neutră și obiectivă. Comisia poate solicita de la instanțele naționale informațiile și documentele necesare pentru a furniza asistența solicitată. Atunci când Comisia asistă instanțele naționale, aceasta nu servește intereselor private ale părților. Contribuția Comisiei este parte a obligației acesteia de a asigura aplicarea corectă a normelor privind ajutoarele de stat și de a apăra interesul public ( 145 ) . Prin urmare, Comisia nu va audia niciuna dintre părțile implicate în procedurile naționale.

(102) Sprijinul oferit instanțelor naționale în temeiul articolului 29 din Regulamentul de procedură nu aduce atingere posibilității sau obligației ( 146 ) instanțelor naționale de a solicita Curții de Justiție pronunțarea unei decizii preliminare ( 147 ) privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii în conformitate cu articolul 267 din TFUE ( 148 ) . Cu toate acestea, nu mai este posibil să se pună la îndoială validitatea deciziei Comisiei printr-o hotărâre preliminară în cazul în care reclamantul ar fi putut, fără îndoială, să conteste decizia Comisiei în fața instanțelor Uniunii în temeiul articolului 263 din TFUE, dar nu a făcut acest lucru ( 149 )

5.1.1. Mijloace de cooperare

(103) Articolul 29 din Regulamentul de procedură a codificat trei modalități de cooperare între Comisie și instanțele naționale. Secțiunile 5.1.1.1, 5.1.1.2 și 5.1.1.3 din prezenta comunicare explică în detaliu aceste mijloace de cooperare.

5.1.1.1. Transmiterea de informații instanțelor naționale

(104) În conformitate cu articolul 29 din Regulamentul de procedură, instanțele naționale pot solicita Comisiei să le transmită informațiile pe care le deține ( 150 )

(105) Instanțele naționale pot solicita Comisiei să le furnizeze informații cu privire la procedurile în materie de ajutoare de stat aflate în curs de analiză. De exemplu, informații din care să reiasă dacă: (a) există o procedură în curs, la nivelul Comisiei, referitoare la o anumită măsură de ajutor; (b) un stat membru a notificat în mod corespunzător o anumită măsură de ajutor în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) din TFUE; (c) Comisia a inițiat o procedură oficială de investigare și (d) Comisia a adoptat deja o decizie ( 151 )

(106) În plus, instanțele naționale pot solicita Comisiei să le transmită documentele aflate în posesia sa. Printre acestea se pot număra copii ale unor decizii existente ale Comisiei dacă aceste decizii nu au fost deja publicate pe site-ul web al Comisiei, date concrete, statistici, studii de piață și analize economice.

(107) Obligația de cooperare loială consacrată la articolul 4 alineatul (3) din TUE impune Comisiei să furnizeze instanțelor naționale toate informațiile pe care acestea le solicită ( 152 ) . Printre acestea se numără și informații care intră sub incidența obligației de păstrare a secretului profesional.

(108) Atunci când transmite informații instanțelor naționale, Comisia trebuie să respecte garanțiile conferite persoanelor fizice și juridice de articolul 339 din TFUE ( 153 ) . Articolul 339 din TFUE interzice membrilor, funcționarilor și altor agenți ai Comisiei să divulge informații care intră sub incidența obligației de păstrare a secretului profesional. Printre acestea se pot număra informații confidențiale și secrete de afaceri.

(109) În cazul în care Comisia intenționează să transmită unei instanțe naționale informații care intră sub incidența obligației de păstrare a secretului profesional, aceasta va solicita instanței naționale să confirme că se va garanta protecția acestor informații confidențiale și secrete de afaceri. Dacă instanța națională oferă o astfel de garanție (de exemplu făcând trimitere la un temei juridic național), Comisia transmite informațiile solicitate, indicând părțile care fac obiectul secretului profesional și care, prin urmare, nu trebuie divulgate. Dacă instanța națională nu poate oferi o astfel de garanție, Comisia nu transmite informațiile în cauză ( 154 )

(110) Există și alte situații în care este posibil ca informațiile solicitate de instanțele naționale să nu poată fi divulgate de Comisie. În special, Comisia poate să refuze transmiterea de informații către o instanță a unui stat membru atunci când această transmitere ar aduce atingere funcționării și independenței Uniunii. O astfel de situație ar fi aceea în care divulgarea ar compromite îndeplinirea atribuțiilor conferite Comisiei ( 155 ) (de exemplu, informații privind procesul decizional intern al Comisiei).

(111) Pentru a asigura eficiența cooperării sale cu instanțele naționale, Comisia depune eforturi pentru a le furniza instanțelor naționale informațiile solicitate în termen de o lună de la data solicitării. În cazul în care Comisia trebuie să solicite instanțelor naționale clarificări suplimentare cu privire la cererile lor inițiale sau să consulte părțile terțe direct afectate de transmiterea informațiilor, termenul de o lună începe să curgă din nou din momentul primirii clarificării sau al încheierii consultării ( 156 )

5.1.1.2. Transmiterea de avize referitoare la aplicarea normelor privind ajutoarele de stat

(112) Articolul 29 din Regulamentul de procedură prevede, de asemenea, posibilitatea ca instanțele naționale să solicite Comisiei să emită un aviz cu privire la chestiuni legate de aplicarea normelor privind ajutoarele de stat ( 157 )

(113) Atunci când aplică normele privind ajutoarele de stat într-o cauză cu care au fost sesizate, instanțele naționale trebuie să respecte normele relevante ale Uniunii și jurisprudența instanțelor Uniunii. Fără a aduce atingere interpretării finale a tratatelor de către instanțele Uniunii, instanțele naționale pot găsi orientări referitoare la aplicarea normelor privind ajutoarele de stat în practica decizională a Comisiei, precum și în comunicările și orientările relevante ale Comisiei. Instanțele naționale pot găsi, de asemenea, orientări cu privire la avizele sau observațiile anterioare ale Comisiei publicate pe site-ul său web, atunci când chestiunile în cauză prezintă elemente de analogie cu cele abordate de alte instanțe naționale ( 158 )

(114) Cu toate acestea, pot exista situații în care instanțele din statele membre nu găsesc îndrumări suficiente în deciziile sau avizele anterioare sau în comunicările și orientările Comisiei. În conformitate cu principiul cooperării loiale consacrat la articolul 4 alineatul (3) din TUE și având în vedere rolul esențial jucat de instanțele naționale în aplicarea normelor privind ajutoarele de stat, Comisia oferă instanțelor naționale posibilitatea de a solicita emiterea unui aviz de către Comisie cu privire la aspectele relevante legate de aplicarea normelor privind ajutoarele de stat ( 159 )

(115) Cererile de aviz al Comisiei se pot referi, în principiu, la toate aspectele economice, factuale sau juridice referitoare la ajutoarele de stat care apar în contextul procedurilor naționale. Instanțele naționale pot să întrebe Comisia, printre altele: (a) dacă o anumită măsură prezintă elemente de ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE și, în caz afirmativ, să solicite orientări cu privire la modul de cuantificare a valorii ajutorului. Astfel de cereri se pot referi la un element specific de ajutor de stat în temeiul articolului 107 din TFUE (și anume, noțiunea de întreprindere, existența unui avantaj selectiv, dacă măsura este imputabilă statului membru și dacă sunt implicate resurse publice, posibila denaturare a concurenței și efectul asupra schimburilor comerciale dintre statele membre); (b) dacă o anumită măsură de ajutor îndeplinește o cerință a unui regulament de exceptare pe categorii sau a unui regulament de minimis, ceea ce ar însemna că nu este necesară notificarea prealabilă a Comisiei și nu se aplică obligația de standstill prevăzută la articolul 108 alineatul (3) din TFUE; (c) dacă un ajutor individual intră sub incidența unei scheme de ajutoare notificate Comisiei și declarate compatibile cu piața internă printr-o decizie a Comisiei sau dacă sunt îndeplinite în alt mod condițiile pentru a fi considerat ajutor existent și, prin urmare, nu se aplică obligația de standstill prevăzută la articolul 108 alineatul (3) din TFUE; (d) dacă există împrejurări excepționale (160), care ar împiedica instanța națională să dispună recuperarea integrală în temeiul dreptului Uniunii; (e) care sunt condițiile legale prealabile pentru introducerea unei acțiuni în despăgubire în temeiul dreptului Uniunii și îndrumări cu privire la modul în care prejudiciul suferit poate fi cuantificat; (f) cum se calculează valoarea ajutorului care trebuie recuperat și dobânda de recuperare.

(116) Instanțele naționale nu sunt competente să evalueze compatibilitatea unei măsuri de ajutor în temeiul articolului 107 alineatul (2), al articolului 107 alineatul (3), al articolului 106 alineatul (2) și al articolului 93 din TFUE ( 161 ) . Prin urmare, acestea nu pot solicita Comisiei un aviz cu privire la compatibilitatea unei anumite măsuri de ajutor cu piața internă. Instanțele naționale pot întreba însă Comisia dacă aceasta evaluează deja compatibilitatea unei anumite măsuri de ajutor, astfel cum se explică în secțiunea 5.1.1.1.

(117) Atunci când emite avizul, Comisia, în conformitate cu principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din TUE, va furniza instanței naționale informațiile factuale sau clarificările economice sau juridice solicitate. Spre deosebire de interpretarea cu valoare de autoritate pe care o fac instanțele Uniunii în ceea ce privește dreptul Uniunii, avizul Comisiei nu este obligatoriu din punct de vedere juridic pentru instanța națională.

(118) Comisia emite avizul în atenția instanțelor naționale în conformitate cu normele și practicile procedurale ale acestora. Pentru a asigura cooperarea eficace cu instanțele naționale, Comisia va depune eforturi pentru a furniza instanței naționale avizul solicitat în termen de 4 luni de la data cererii. În cazul în care Comisia trebuie să solicite instanței naționale clarificări suplimentare cu privire la cerere, acest termen de patru luni poate fi prelungit.

(119) Instanțele naționale trebuie să protejeze drepturile justițiabililor în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE și în perioada în care Comisia pregătește avizul solicitat. Astfel cum s-a arătat mai sus ( 162 ) , obligația instanței naționale de a proteja drepturile justițiabililor în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE, inclusiv prin intermediul unor măsuri provizorii, se aplică indiferent dacă Comisia va emite sau nu un aviz.

5.1.1.3. Prezentarea de observații în calitate de amicus curiae

(120) În temeiul articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comisia poate prezenta observații scrise instanțelor naționale care aplică normele privind ajutoarele de stat. De asemenea, aceasta poate formula observații orale cu permisiunea instanței naționale în cauză. Aceste observații sunt cunoscute și sub denumirea de „observații în calitate de amicus curiae ”. Comisia prezintă observații în calitate de amicus curiae din proprie inițiativă.

(121) Cu toate acestea, instanțele naționale sau părțile la o cauză pendinte în fața unei instanțe naționale pot solicita Comisiei să prezinte observații în calitate de amicus curiae într-o cauză în care sunt în joc aspecte legate de ajutoarele de stat. Decizia de a interveni în calitate de amicus curiae într-o cauză aflată pe rolul unei instanțe naționale este o prerogativă exclusivă și în întregime discreționară a Comisiei. Cu toate acestea, pentru a permite instanțelor naționale să își planifice procedurile, Comisia le va informa fără întârziere cu privire la intenția sa de a interveni în calitate de amicus curiae .

(122) amicus curiae în contextul procedurilor judiciare naționale pentru a asigura o aplicare coerentă a articolului 107 alineatul (1) sau a articolului 108 alineatul (3) din TFUE Comisia prezintă observații în calitate deîn contextul procedurilor judiciare naționale pentru a asigura o aplicare coerentă a articolului 107 alineatul (1) sau a articolului 108 alineatul (3) din TFUE ( 163 ) . Pentru a evalua necesitatea și caracterul adecvat al contribuției sale, Comisia poate lua în considerare, printre altele: (a) dacă se preconizează ca respectiva cauză să aibă o semnificație dincolo de speța în discuție (de exemplu, atunci când cazul implică o chestiune generală în materie de ajutor de stat); (b) dacă observațiile Comisiei pot contribui la eficacitatea aplicării normelor privind ajutoarele de stat de către instanțele naționale în cauză; (c) dacă este vorba despre o chestiune de fond nouă, nereglementată de practica decizională a Comisiei sau în comunicări și orientări sau (d) dacă acțiunea este pe rolul unei instanțe a cărei hotărâre nu poate face obiectul unor căi de atac ulterioare.

(123) Comisia respectă pe deplin independența și funcționarea instanțelor naționale. În ceea ce privește avizele Comisiei menționate în secțiunea 5.1.1.2 de mai sus, observațiile în calitate de amicus curiae nu sunt obligatorii pentru instanța națională care se pronunță asupra cauzei în care a intervenit Comisia. Înainte de a prezenta din proprie inițiativă observațiile în calitate de amicus curiae , Comisia informează statul membru în cauză prin intermediul unei scrisori trimise Reprezentanței permanente a acestuia pe lângă Uniune.

(124) Pentru a putea prezenta observații utile, Comisia poate solicita instanței naționale competente să transmită documentele de care dispune și care îi sunt necesare pentru evaluarea chestiunii. Comisia va utiliza aceste documente în scopul pregătirii observațiilor sale.

(125) Regulamentul de procedură nu prevede un cadru procedural în care să fie prezentate observațiile în calitate de amicus curiae . Prin urmare, Comisia își prezintă observațiile în conformitate cu normele și practicile procedurale ale statelor membre, inclusiv cu cele care asigură protecția drepturilor justițiabililor. În cazul în care cadrul procedural relevant nu a fost încă stabilit de un stat membru, instanței naționale îi revine sarcina de a stabili care sunt normele procedurale care trebuie urmate pentru prezentarea observațiilor în calitate de amicus curiae în cauza cu care a fost sesizată, ținând seama de faptul că prezentarea de observații se întemeiază pe articolul 29 din Regulamentul de procedură.

(126) Cadrul procedural național ar trebui să respecte principiile stabilite în secțiunea 2.2 din prezenta comunicare. Prin urmare, cadrul procedural național pentru prezentarea de observații cu privire la aspecte legate de aplicarea articolului 107 alineatul (1) și a articolului 108 alineatul (3) din TFUE nu trebuie să facă această prezentare (a) excesiv de dificilă sau practic imposibilă (în conformitate cu principiul efectivității) sau (b) mai dificilă decât prezentarea de observații în cadrul procedurilor judiciare în care se aplică legislația națională echivalentă (în conformitate cu principiul echivalenței).

5.1.2. Punctul unic de contact și publicarea avizelor și a observațiilor în calitate de amicus curiae

(127) Pentru o cooperare și o comunicare mai eficace cu instanțele naționale, Comisia a instituit un punct de contact unic unde instanțele naționale sau părțile își pot trimite cererile: European Commission Directorate General for Competition COMP Amicus State Aid 1049 Bruxelles/Brussel BELGIQUE/BELGIË Tel. +32 22976271 Fax +32 22953584 E-mail: COMP-AMICUS-STATE-AID@ec.europa.eu

(128) Comisia invită instanțele naționale să utilizeze în continuare acest punct unic de contact pentru a transmite Comisiei orice informații sau solicitări în conformitate cu secțiunea 5.1.1 din prezenta comunicare. Instanțele naționale pot trimite observații în oricare dintre cele 24 de limbi oficiale ale Uniunii ( 164 )

(129) Comisia va include informații cu privire la cooperarea cu instanțele naționale în raportul său anual privind politica în domeniul concurenței. De asemenea, avizele și observațiile Comisiei în calitate de amicus curiae vor fi disponibile pe site-ul său web.

(130) Atunci când prezintă avize sau observații în calitate de amicus curiae , Comisia solicită instanțelor naționale să autorizeze publicarea acestora. Astfel, Comisia poate să publice pe site-ul său web avizele și observațiile emise în calitate de amicus curiae și, atunci când sunt disponibile, hotărârile pronunțate de instanța națională în cauză.

5.2. Asistența acordată Comisiei de instanțele naționale

(131) Obligația de cooperare loială consacrată la articolul 4 alineatul (3) din TUE implică, de asemenea, faptul că statele membre, inclusiv autoritățile judiciare ale acestora, trebuie să asiste instituțiile Uniunii în vederea realizării obiectivelor Uniunii.

(132) Pentru a asigura în mod eficace respectarea normelor privind ajutoarele de stat, instanțele naționale sunt invitate să transmită Comisiei, fără întârziere, o copie a hotărârilor scrise pe care le-au pronunțat ca urmare a informațiilor sau a avizelor emise de către Comisie sau a prezentării de observații în calitate de amicus curiae . Acest lucru îi permite Comisiei să ia cunoștință în timp util de cazurile pentru care ar putea fi oportun să prezinte observații, dacă una dintre părți introduce o cale de atac împotriva hotărârii. Atunci când trimit o hotărâre, instanțele naționale indică Comisiei dacă autorizează publicarea hotărârii respective pe site-ul web al Comisiei.

(133) Pentru o aplicare mai eficace și mai consecventă a normelor privind ajutoarele de stat, Comisia încurajează statele membre să înființeze puncte de coordonare pentru judecătorii naționali care soluționează cauze privind ajutoarele de stat. Aceste puncte de coordonare ar trebui să corespundă cu structura administrativă a statelor membre și să respecte independența autorității judiciare. De asemenea, Comisia consideră că instituirea unor rețele formale sau informale de judecători în materie de ajutoare de stat, fie la nivel național, fie la nivel european, poate fi deosebit de importantă pentru schimbul de cunoștințe. Prin intermediul punctelor centrale de coordonare și al rețelelor de judecători, magistrații naționali pot face schimb de bune practici în domeniul ajutoarelor de stat și se facilitează transmiterea de informații de către Comisie cu privire la evoluțiile recente ale politicii privind ajutoarele de stat, de exemplu prin cursuri de formare și buletine informative.

6. CONSECINȚELE NEPUNERII ÎN APLICARE A NORMELOR ȘI A NEEXECUTĂRII DECIZIILOR PRIVIND AJUTOARELE DE STAT

(134) Astfel cum se indică în secțiunile 4.2.1 și 4.2.2 din prezenta comunicare, instanțele naționale pot fi chemate să aplice direct în sistemele lor juridice naționale dispozițiile articolului 107 alineatul (1) și ale articolului 108 alineatul (3) din TFUE. În cazul în care instanțele naționale, prin hotărârile lor, acordă un ajutor nou, cu încălcarea obligației de standstill, Comisia poate iniția o procedură de investigare, în temeiul articolului 12 din Regulamentul de procedură, pentru a evalua compatibilitatea ajutorului de stat ilegal cu piața internă. În plus, în cazul în care instanțele naționale nu reușesc să asigure respectarea obligațiilor care decurg dintr-o decizie de recuperare a Comisiei sau din tratate ( 165 ) , Comisia poate iniția proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva statului membru în cauză.

(135) În calitate de organe ale statelor membre, instanțele naționale sunt invitate să ia măsurile corespunzătoare pentru a se asigura că deciziile de recuperare sunt executate în mod eficace. Consecințele nepunerii în aplicare de către statele membre a deciziilor de recuperare ale Comisiei sunt prezentate în Comunicarea privind recuperarea ( 166 )

(136) Instanțele naționale trebuie să asigure, de asemenea, protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o eventuală încălcare a obligației de standstill ( 167 ) . Astfel cum se indică în secțiunea 6.2 din prezenta comunicare, statele membre, inclusiv instanțele lor naționale, care nu asigură protecția acestor drepturi nu își îndeplinesc obligațiile care le revin în temeiul dreptului Uniunii ( 168 )

6.1. Procedura derulată de Comisie privind ajutoarele ilegale

(137) Instanțele naționale pot încălca direct articolul 108 alineatul (3) din TFUE prin acordarea de ajutoare noi în cadrul procedurilor lor. Acest lucru se poate întâmpla atunci când o instanță națională pronunță o hotărâre care afectează punerea în aplicare a unui act de acordare a unui ajutor de stat. Acesta este cazul, de exemplu, atunci când interpretarea unui contract sau a unei decizii de acordare a unui ajutor are ca efect prelungirea duratei inițiale a unei măsuri de ajutor ( 169 )

(138) Prin urmare, instanțele naționale trebuie să respecte articolul 108 alineatul (3) din TFUE și, în consecință, să se asigure că orice decizie care are ca rezultat modificarea sau prelungirea unui act de acordare a unui ajutor de stat, de exemplu prin interpretare ( 170 ) , este notificată înainte de punerea sa în aplicare, în conformitate cu normele administrative în vigoare în statul membru respectiv.

(139) În cazul în care instanța națională nu asigură respectarea obligației de standstill și noul ajutor nu este notificat, sub rezerva controlului Comisiei, Comisia poate iniția o investigație privind ajutorul de stat ilegal din proprie inițiativă sau după primirea unei plângeri din partea oricărei părți interesate în temeiul articolului 12 din Regulamentul de procedură.

6.2. Procedurile de constatare a neîndeplinirii obligațiilor

(140) În temeiul articolului 258 din TFUE, în cazul în care Comisia consideră că un stat membru nu și-a îndeplinit una dintre obligațiile care îi revin în temeiul tratatelor, aceasta poate iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor. Scopul procedurii este de a pune capăt încălcării. Comisia poate sesiza Curtea de Justiție în urma unei faze precontencioase în care emite un aviz motivat în urma unui schimb formal de opinii cu statul membru în cauză ( 171 )

(141) Atunci când instanțele naționale nu stabilesc consecințele corespunzătoare ale încălcării articolului 108 alineatul (3) din TFUE, acestea încalcă obligațiile care le revin în temeiul tratatelor. Acest lucru se poate întâmpla atunci când instanțele naționale nu împiedică punerea în aplicare a unei măsuri ilegale sau nu dispun recuperarea ajutorului ( 172 )

(142) Neasigurarea de către instanțele naționale a protecției drepturilor justițiabililor, care reprezintă o încălcare a obligațiilor care le revin în temeiul articolului 108 alineatul (3) din TFUE poate, de asemenea, să determine antrenarea răspunderii statului membru. Curtea de Justiție a statuat că statele membre răspund pentru prejudiciile care rezultă din încălcări ale dreptului Uniunii, inclusiv pentru încălcările care decurg dintr-o hotărâre a unei instanțe naționale de ultim grad de jurisdicție ( 173 )

7. DISPOZIȚII FINALE

(143) Prezenta comunicare înlocuiește Comunicarea din 2009 privind aplicarea normelor.

(144) Prezenta comunicare urmărește să ofere orientări instanțelor naționale în ceea ce privește aplicarea normelor privind ajutoarele de stat. Aceste orientări nu sunt obligatorii pentru instanțele naționale și nu le afectează independența.

(145) Comisia poate revizui prezenta comunicare atunci când consideră că acest lucru este necesar, inter alia , dacă intervin modificări în normele aplicabile ale Uniunii sau evoluții importante ale jurisprudenței.

(1) Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor – Modernizarea ajutoarelor de stat în UE, COM/2012/0209 final.

(2) Începând din 2015, peste 96 % din noile măsuri de ajutor pentru care s-au raportat pentru prima dată cheltuieli au intrat sub incidența Regulamentului general de exceptare pe categorii de ajutoare. A se vedea http://ec.europa.eu/competition/state_aid/scoreboard/index_en.html

(3) Studiul privind asigurarea respectării normelor a fost realizat înainte de semnarea Acordului privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (24 ianuarie 2020) și de intrarea sa în vigoare (1 februarie 2020). Toate trimiterile la statele membre din acest studiu trebuie înțelese ca incluzând și Regatul Unit.

(4) A se vedea Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2019.

(5) Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor referitoare la ajutoarele de stat de către instanțele naționale (JO C 85, 9.4.2009, p. 1).

(6) Regulamentul (UE) 2015/1589 al Consiliului din 13 iulie 2015 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (text codificat) (JO L 248, 24.9.2015, p. 9).

(7) Pentru a aprecia dacă un organism intră în sfera noțiunii „instanță” în sensul articolului 267 din TFUE, Curtea de Justiție are în vedere un ansamblu de elemente precum originea legală a organismului, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al jurisdicției sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către acest organism a normelor de drept, precum și independența sa. În acest sens, a se vedea hotărârea Curții de Justiție din 21 ianuarie 2020, Banco de Santander, C-274/14, ECLI:EU:C:2020:17, punctul 51. Tribunalele arbitrale nu pot fi considerate instanțe în sensul articolului 267 din TFUE în cazul în care părțile nu au obligația, în drept sau în fapt, de a supune litigiile lor arbitrajului și în cazul în care autoritățile publice ale statului membru în cauză nu sunt implicate în decizia de a opta pentru arbitraj și nici nu sunt obligate să intervină în procedura în fața arbitrului. În schimb, Curtea a declarat admisibile întrebările preliminare care i-au fost adresate de un tribunal arbitral instituit prin lege, ale cărui decizii erau obligatorii pentru părți și a cărui competență nu depindea de acordul acestora. A se vedea ordonanța Curții de Justiție din 13 februarie 2014, Merck Canada, C-555/13, punctele 17 și 18 și jurisprudența citată.

(8) Chiar dacă aceste orientări nu sunt destinate să producă efecte obligatorii, instanțele naționale sunt însă obligate să țină seama de acestea atunci când soluționează litigiile cu care sunt sesizate. A se vedea hotărârea Curții de Justiție din 3 septembrie 2014, Baltlanta, C-410/13, ECLI:EU:C:2014:2134, punctul 64 și hotărârea Curții de Justiție din 13 decembrie 1989, Grimaldi, C-322/88, ECLI:EU:C:1989:646, punctul 18; hotărârea Curții de Justiție din 13 februarie 2014, Mediaset, C-69/13, ECLI:EU:C:2014:71, punctul 31.

(9) JO C 247, 23.7.2019, p.1.

(10) Hotărârea Curții de Justiție din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia, C-487/06 P, ECLI:EU:C:2008:757, punctul 111; hotărârea Curții de Justiție din 16 mai 2000, Franța/Ladbroke Racing și Comisia, C-83/98 P, ECLI:EU:C:2000:248 punctul 25.

(11) A se vedea, de exemplu, Comunicarea Comisiei privind noțiunea de ajutor de stat astfel cum este menționată la articolul 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (JO C 262, 19.7.2016, p. 1); Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO C 8, 11.1.2012, p. 4); Comunicarea Comisiei cu privire la aplicarea articolelor 87 și 88 din Tratatul CE privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (JO C 155, 20.6.2008, p. 10); Comunicarea Comisiei – Cadrul pentru ajutoarele de stat pentru cercetare, dezvoltare și inovare (JO C 198, 27.6.2014, p. 1).

(12) Hotărârea Curții de Justiție din 14 noiembrie 2019, Dilly’s Wellnesshotel, C-585/17, ECLI:EU:C:2019:969, punctul 54.

(13) Hotărârea Curții de Justiție din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, punctul 88; hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, punctul 22; hotărârea Curții de Justiție din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, punctul 29.

(14) Hotărârea Curții de Justiție din 5 octombrie 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, ECLI:EU:C:2006:644, punctul 38; hotărârea Curții de Justiție din 11 martie 2010, CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, ECLI:EU:C:2010:136, punctul 26; hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctul 21; hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, punctul 21.

(15) Hotărârea Curții de Justiție din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, punctele 88-89; hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, punctele 22-23.

(16) În temeiul articolului 1 litera (c) din Regulamentul de procedură, constituie un „ajutor nou”„orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent, inclusiv modificările ajutoarelor existente”. Această dispoziție, fiind formulată în termeni generali, este de natură să acopere nu numai modificarea însăși, ci și ajutorul vizat de această modificare. De asemenea, potrivit articolului 1 litera (b) punctul (ii) din Regulamentul de procedură, prin „ajutor existent” se înțelege în special „ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate de Comisie sau de Consiliu”. Astfel, poate constitui ajutor nou un ajutor care a făcut obiectul unei decizii de autorizare care, în urma unei modificări ce nu respecta o condiție prevăzută în această decizie pentru a asigura compatibilitatea ajutorului respectiv cu piața internă, nu mai este acoperită de decizia care a autorizat-o. A se vedea hotărârea Curții de Justiție din 25 octombrie 2017, C-467/15P, Comisia/Italia, ECLI:EU:C:2017:799, punctele 46 și 47. A se vedea, de asemenea, secțiunea 4.2.2.2 din prezenta comunicare.

(17) Regulamentul (UE) nr. 1407/2013 al Comisiei din 18 decembrie 2013 privind aplicarea articolelor 107 și 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ajutoarelor de minimis (JO L 352, 24.12.2013, p. 1); Regulamentul (UE) nr. 360/2012 al Comisiei din 25 aprilie 2012 privind aplicarea articolelor 107 și 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în cazul ajutoarelor de minimis acordate întreprinderilor care prestează servicii de interes economic general (JO L 114, 26.4.2012, p. 8); Regulamentul (UE) nr. 1408/2013 al Comisiei din 18 decembrie 2013 privind aplicarea articolelor 107 și 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ajutoarelor de minimis în sectorul agricol (JO L 352, 24.12.2013, p. 9); Regulamentul (UE) nr. 717/2014 al Comisiei din 27 iunie 2014 privind aplicarea articolelor 107 și 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ajutoarelor de minimis în sectorul pescuitului și acvaculturii (JO L 190, 28.6.2014, p. 45).

(18) Astfel de regulamente se adoptă pe baza Regulamentului de abilitare (UE) 2015/1588 al Consiliului din 13 iulie 2015 privind aplicarea articolelor 107 și 108 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene anumitor categorii de ajutoare de stat orizontale (JO L 248, 24.9.2015, p. 1).

(19) Regulamentul (UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea articolelor 107 și 108 din tratat (JO L 187, 26.6.2014, p. 1).

(20) În temeiul articolului 109 din TFUE, Consiliul Uniunii Europene poate adopta regulamente pentru aplicarea articolelor 107 și 108 din TFUE și poate stabili categoriile de ajutoare care sunt exceptate de la obligația de notificare. Astfel cum se prevede la articolul 108 alineatul (4) din TFUE, Comisia poate apoi adopta regulamente privind categoriile de ajutoare de stat stabilite de Consiliu, în temeiul articolului 109 din TFUE.

(21) Decizia 2012/21/UE a Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le-a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general, [notificată cu numărul C(2011) 9380] (OJ L 7, 11.1.2012, p. 3).

(22) Regulamentul (CE) nr. 1370/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 octombrie 2007 privind serviciile publice de transport feroviar și rutier de călători (JO L 315, 3.12.2007, p. 1).

(23) JO C 202, 7.6.2016, p. 13.

(24) Hotărârea Curții de Justiție din 22 octombrie 2002, Roquette Frères, C-94/00, ECLI:EU:C:2002:603, punctul 31.

(25) Hotărârea Curții de Justiție din 11 iulie 1996, SFEI și alții, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, punctul 50; hotărârea Curții de Justiție din 28 februarie 1991, Delimitis/Henninger Bräu, C-234/89, ECLI:EU:C:1991:91, punctul 53.

(26) Hotărârea Curții de Justiție din 11 septembrie 2014, Comisia/Germania, C-527/12, ECLI:EU:C:2014:2193, punctul 56; hotărârea Curții de Justiție din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C-284/12, ECLI:EU:C:2013:755, punctul 41.

(27) Hotărârea Curții de Justiție din 21 septembrie 1983, Deutsche Milchkontor GmbH, C-205/82, ECLI:EU:C:1983:233, punctele 22-23; hotărârea Curții de Justiție din 13 iunie 2002, Țările de Jos/Comisia, C-382/99, ECLI:EU:C:2002:363, punctul 90; hotărârea Curții de Justiție din 11 septembrie 2014, Comisia/Germania, C-527/12, ECLI:EU:C:2014:2193, punctele 39-42; hotărârea Curții de Justiție din 23 ianuarie 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, punctul 72; hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctele 40-41; hotărârea Curții de Justiție din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, punctul 135.

(28) Respectarea principiului efectivității trebuie abordată analizând particularităților acestei dispoziții și rolul pe care îl are în cadrul procedurii relevante. În acest sens, a se vedea hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctul 40; hotărârea Curții de Justiție din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C-349/17, ECLI:EU:C:2019:172, punctele 138-140.

(29) Cu toate acestea, conformitatea normelor procedurale naționale aplicabile cu principiile echivalenței și efectivității se poate referi la orice alte aspecte ale legislației naționale, inclusiv, de exemplu, la nivelul costurilor aferente asigurării respectării normelor privind ajutoarele de stat prin structuri din sectorul privat în fața instanțelor naționale.

(30) Hotărârea Curții de Justiție din 13 ianuarie 2005, Streekgewest, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, punctul 18.

(31) De exemplu, în România, orice persoană care este afectată de o măsură de ajutor de stat ilegală are calitate procesuală activă. A se vedea Anexa 3: Rapoartele de țară din Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2019, p. 404. De asemenea, în Letonia, calitatea procesuală activă se întemeiază în mod direct pe articolul 108 alineatul (3) din TFUE și, prin urmare, instanțele naționale se pot baza pe definiția „părții interesate” din Regulamentul de procedură pentru a stabili dacă o persoană are calitate procesuală activă într-o cauză. A se vedea Anexa 3: Rapoartele de țară din Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2019, p. 300.

(32) Se face referire, de exemplu, la cazurile în care ajutorul ilegal este finanțat printr-o taxă pe care reclamantul trebuie să o plătească. Cu toate acestea, situația este diferită atunci când litigiul nu privește o cerere de scutire de la plata taxei în litigiu, ci legalitatea normelor referitoare la această taxă. În acest sens, a se vedea hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, punctul 25 și hotărârea Curții de Justiție din 26 aprilie 2018, ANGED, C-233/16, ECLI:EU:C:2018:280, punctul 26.

(33) Hotărârea Curții de Justiție din 13 ianuarie 2005, Streekgewest, C-174/02, ECLI:EU:C:2005:10, punctul 19.

(34) Hotărârea Curții de Justiție din 10 noiembrie 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Comisia, C-449/14 P, ECLI:EU:C:2016:848, punctele 81-82; hotărârea Curții de Justiție din 21 decembrie 2016, Comisia/Aer Lingus, C-164/15 P, ECLI:EU:C:2016:990, punctul 121; hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2020, Vodafone Magyarország, C-75/18, ECLI:EU:C:2020:139, punctele 24-28.

(35) Hotărârea Curții de Justiție din 15 iunie 2006, Air Liquide Industries Belgium, C-393/04, ECLI:EU:C:2006:403, punctul 45.

(36) În acest sens, a se vedea ordonanța Curții de Justiție din 10 octombrie 2017, Greenpeace energy/Comisia, C-640/16 P, ECLI:EU:C:2017:752, punctele 61-63.

(37) De exemplu, interese legate de protecția mediului. A se vedea în acest sens hotărârea Curții de Justiție din 22 septembrie 2020, Austria/Comisia, C-594/18, ECLI:EU:C:2020:742, punctul 100, în ceea ce privește ajutoarele aprobate în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) din TFUE în sectorul nuclear. A se vedea, de asemenea, punctele 38-42 din Comunicarea Comisiei privind accesul la justiție în probleme de mediu (JO C 275, 18.8.2017, p. 1) în ceea ce privește recunoașterea statutului organizațiilor de protecție a mediului care promovează protecția mediului în contextul Convenției de la Aarhus privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu.

(38) Hotărârea Curții de Justiție din 23 ianuarie 2019, Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C-387/17, ECLI:EU:C:2019:51, punctul 72.

(39) De exemplu, Irlanda a atribuit o competență exclusivă secției Concurență (Competition List) a Înaltei Curți (High Court) pentru a soluționa litigii în materie de dreptul concurenței, inclusiv cauze privind ajutoarele de stat. De asemenea, în Italia, instanțelor administrative li s-a atribuit o competență aproape exclusivă de a soluționa cauze privind asigurarea respectării legislației prin structuri din sectorul public și privat începând cu 19 ianuarie 2013. Instanțele civile și-au păstrat competența în ceea ce privește anumite tipuri de proceduri și acțiuni. A se vedea Anexa 3: Rapoartele de țară din Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2019, p. 253 și 263-264. A se vedea Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), p. 103-104.

(40) În special, în majoritatea statelor membre, instanțele administrative sunt competente atunci când reclamantul contestă un act al autorității publice, cum ar fi ordinul de punere în aplicare a recuperării sau de acordare a ajutorului, în timp ce instanțele civile sunt competente pentru chestiuni legate de recuperarea ajutorului de stat în contextul procedurilor de insolvență sau de acordare de despăgubiri. A se vedea Final Study on the enforcement of State aid rules and decisions by national courts (COMP/2018/001), Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, Luxemburg, 2019, p. 64.

(41) Hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctul 38.

(42) Hotărârea Curții de Justiție din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub, C-2/08, ECLI:EU:C:2009:506, punctul 24. Hotărârea Curții de Justiție din 10 iulie 2014, Impresa Pizzarotti, C-213/13, ECLI:EU:C:2014:2067, punctul 54; hotărârea Curții de Justiție din 4 mai 2020, Telecom Italia, C-34/19; ECLI:EU:C:2020:148, punctul 58.

(43) Hotărârea Curții de Justiție din 5 februarie 1963, Van Gend en Loos/Administratie der Belastingen, C-26/62, ECLI:EU:C:1963:1; hotărârea Curții de Justiție din 15 iulie 1964, Costa/E.N.E.L., C-6/64, ECLI:EU:C:1964:66; hotărârea Curții de Justiție din 9 martie 1978, Amministrazione delle finanze dello Stato/Simmenthal, C-106/77, ECLI:EU:C:1978:49.

(44) Hotărârea Curții de Justiție din 18 iulie 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, punctele 60 și 61.

(45) Hotărârea Curții de Justiție din 18 iulie 2007, Lucchini, C-119/05, ECLI:EU:C:2007:434, punctele 61-63; hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctul 44; hotărârea Curții de Justiție din 4 martie 2020, Buonotourist/Comisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, punctele 92-96; hotărârea Curții de Justiție din 4 martie 2020, CSTP Azienda della Mobilità/Comisia, C-587/18 P, ECLI:EU:C:2020:150, punctele 92-96; hotărârea Curții de Justiție din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub, 2/08, ECLI:EU:C:2009:506, punctele 22-25.

(46) „[O] normă națională care împiedică instanța națională să stabilească toate consecințele încălcării articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE din cauza unei decizii jurisdicționale naționale care are autoritate de lucru judecat, pronunțată într-un litigiu care nu a avut același obiect și care nu a vizat caracterul de ajutor de stat al contractelor în cauză, trebuie considerată incompatibilă cu principiul efectivității”, hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, KlausnerHolz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctul 45.

(47) Hotărârea Curții de Justiție din 4 martie 2020, Buonotourist/Comisia, C-586/18 P, ECLI:EU:C:2020:152, punctele 92-96.

(48) Hotărârea Curții de Justiție din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, ECLI:EU:C:2015:742, punctel