COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 2.12.2016 COM(2016) 722 final RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU Raport de evaluare a măsurii în care statele membre au luat măsurile necesare pentru a se conforma Directivei 2011/36/UE privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1)



1.INTRODUCERE Traficul de persoane este interzis în mod expres în temeiul articolului 5 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Acesta este menționat și în articolul 83 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene printre cele mai grave infracțiuni cu o dimensiune transfrontalieră. O etapă importantă în acțiunea UE de abordare a acestui fenomen a fost adoptarea Directivei 2011/36/UE privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia („directiva”), care a înlocuit instrumentul juridic anterior al UE privind traficul de persoane, și anume Decizia-cadru 2002/629/JAI a Consiliului. Directiva se aplică tuturor statelor membre, cu excepția Danemarcei . Directiva stabilește standarde minime care trebuie aplicate pe întreg teritoriul Uniunii Europene pentru prevenirea și combaterea traficului de persoane, precum și pentru protejarea victimelor, și stabilește definiția conceptului de trafic de persoane. Aceasta are la bază abordarea privind drepturile omului și perspectiva de gen pentru a asigura o mai bună prevenire în cazul acestei categorii de infracțiuni și o mai bună protecție și sprijin pentru victimele acestora. Directiva privește: i) acțiunile penale, de cercetare și de urmărire penală (articolele 2-10), ii) măsurile de asistență, sprijin și protecție prevăzute pentru victime (articolele 11-17), iii) măsurile de prevenire care să permită reducerea cererii, sensibilizarea și favorizarea formării profesionale a persoanelor care este probabil că vor intra în contact cu victime (articolul 18) și iv) raportorii naționali sau mecanismele echivalente (RNME) și coordonarea (articolele 19 și 20). De asemenea, directiva ține cont, în mod deosebit, de interesul superior al copilului și stabilește dispoziții prin care se acordă asistență, sprijin și protecție care sunt adaptate în mod special pentru copii (articolele 13-16). Prezentul raport răspunde cerinței prevăzute la articolul 23 alineatul (1) din directivă conform căreia Comisia trebuie să prezinte Parlamentului European și Consiliului un raport de evaluare a măsurii în care statele membre au adoptat măsurile necesare pentru a se conforma prezentei directive, inclusiv o descriere a măsurilor luate în temeiul articolului 18 alineatul (4). Un raport separat evaluează impactul dreptului intern actual, care incriminează utilizarea serviciilor care fac obiectul exploatării traficului de persoane, asupra prevenirii traficului de persoane . Comisia a organizat trei reuniuni cu reprezentanți ai statelor membre înainte de data transpunerii, în scopul de a asista statele membre în procesele de transpunere și de a le permite acestora să facă schimb de informații și de cele mai bune practici, precum și pentru a discuta problemele cu care se confruntă la transpunerea directivei. De asemenea, directiva a fost dezbătută în cadrul a diferite reuniuni ale rețelei de raportori naționali sau mecanisme echivalente (RNME). Prezentul raport prezintă stadiul transpunerii directivei la data întocmirii proiectului de raport, pe baza informațiilor aflate la dispoziția Comisiei, și, ca atare, nu constituie o analiză completă a dispozițiilor existente în dreptul intern. Nu se poate exclude existența unor evoluții legislative sau dispoziții noi care nu au fost comunicate Comisiei. Prin urmare, prezentul raport nu împiedică Comisia să solicite informații suplimentare de la statele membre prin intermediul contactelor bilaterale, dacă este necesar. 2.STADIUL TRANSPUNERII ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE CĂTRE STATELE MEMBRE Statele membre aveau obligația de a finaliza transpunerea directivei până la 6 aprilie 2013. În mai 2013, Comisia a inițiat proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva statelor membre pentru că nu au comunicat măsurile privind transpunerea pentru finalizarea transpunerii Directivei, prin transmiterea a 13 scrisori de punere în întârziere. În patru dintre aceste proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, Comisia a trimis avize motivate statelor membre în cauză. Toate statele membre pentru care directiva este obligatorie au comunicat până la această dată măsurile de transpunere adoptate . Din cauza transmiterii cu întârziere a notificării privind măsurile de transpunere de către Germania, Comisia nu a putut finaliza evaluarea acestor măsuri. Prin urmare, raportul nu cuprinde constatări bazate pe evaluarea acestor măsuri. Având în vedere natura amplă și cuprinzătoare a directivei, care acoperă diferite domenii ale legislației naționale, majoritatea statelor membre au ales să transpună directiva prin acte multiple și variate, care pot fi grupate în cinci domenii principale: coduri penale; acte specifice privind combaterea traficului de persoane; legi de protejare a victimelor infracțiunilor; acte care stabilesc măsuri privind protecția copiilor; și legislație care reglementează intrarea și șederea resortisanților țărilor terțe. Prezentul raport evaluează transpunerea directivei în legislația națională fără a aborda punerea în aplicare a acesteia. 2.1.Acțiuni penale, de cercetare și de urmărire penală (articolele 2-10) 2.1.1.Infracțiuni privind traficul de persoane (articolul 2) Articolul 2 prezintă o definiție comună a traficului de persoane și stabilește tipurile de conduite intenționate care constituie infracțiune de trafic de persoane. Toate statele membre au adoptat dispoziții care incriminează săvârșirea infracțiunii de trafic de persoane. Definiția infracțiunii prevăzute la articolul 2 alineatul (1) cuprinde trei elemente constitutive (acte, mijloace și scop). Actele de recrutare, transport, transfer, adăpostire sau primire de persoane sunt incluse în mod explicit în definiția infracțiunii de către aproape toate statele membre. Unele state membre nu fac referire în mod explicit la „schimb” și „transfer de control” (BG, CZ, EE, FR, IT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE). Aceste două acte sunt, în general, cuprinse în alte acte, precum „recrutarea unei persoane”. Cu privire la mijloace, recurgerea la amenințare, uzul de forță și alte forme de constrângere, precum și abuzul de starea de vulnerabilitate sunt prevăzute de către toate statele membre. Cu toate acestea, anumite mijloace (răpire, fraudă, înșelăciune, oferirea sau primirea de bani sau de alte foloase sau abuzul de putere) nu sunt incluse în mod expres în definiție de câteva state membre. Statele membre abordează în diverse moduri starea de vulnerabilitate, pe care directiva o definește la articolul 2 alineatul (2) ca fiind o situație în care persoana în cauză nu poate decât să se supună abuzului implicat, neavând o alternativă reală sau acceptabilă. Articolul 2 alineatul (3) stipulează că exploatarea include cel puțin exploatarea prostituției altor persoane sau alte forme de exploatare sexuală, munca sau serviciul forțat, inclusiv cerșitul, sclavia sau practicile similare sclaviei, aservirea, exploatarea activităților infracționale sau prelevarea de organe. Mai multe state membre [BG, ES, FR, CY, LT, LU, MT, NL, PT, SK, SE și UK (Gibraltar)] au inclus referiri explicite la aceste forme de exploatare, în timp ce în alte state membre unele dintre aceste forme minime nu sunt menționate în mod expresÎn SE însă elementele care lipsesc sunt cuprinse în dispoziția cuprinzătoare mai amplă. Întrucât statele membre pot depăși pragul minim al definiției, unele dintre acestea fac referire și la forme suplimentare de exploatare, cum ar fi exploatarea în vederea adoptării (CY), producția de materiale pornografice (CZ), căsătoria forțată (ES, HR și SK). În temeiul articolului 2 alineatul (4), consimțământul victimei traficului de persoane este irelevant în cazul în care a fost folosit oricare dintre mijloacele menționate la articolul 2 alineatul (1). Majoritatea statelor membre au asigurat reflectarea acestei dispoziții în dreptul lor intern; cu toate acestea, câteva state membre o includ doar prin intermediul unor principii de drept generale sau prin jurisprudență. Din informațiile pentru DE, LV și NL, AT nu este concludent dacă dispoziția de la articolul 2 alineatul (4) este reflectată în dreptul lor intern. Articolul 2 alineatul (5) prevede că traficul de copii se pedepsește chiar dacă nu a fost folosit niciunul dintre mijloacele menționate la articolul 2 alineatul (1). Aproape toate statele membre reflectă pe deplin această cerință în ceea ce privește EL și CY informațiile nu sunt concludente.

Articolul 2 alineatul (6) prevede că, în sensul directivei, „copil” înseamnă orice persoană care are mai puțin de 18 ani. Însă unele state membre nu par să acorde asistență și protecție tuturor copiilor în vârstă de până la 18 ani. 2.1.2.Instigare, complicitate și tentativă (articolul 3) Articolul 3 obligă statele membre să se asigure că instigarea, complicitatea și tentativa de comitere a traficului de persoane se pedepsesc. Toate statele membre dispun de măsuri de transpunere corespunzătoare în dreptul lor intern. 2.1.3.Sancțiuni (articolul 4) Articolul 4 stabilește nivelul minim al sancțiunii maxime care ar trebui să fie aplicabil pentru infracțiunea de trafic de persoane și prevede o serie de circumstanțe agravante pentru care se stabilește un nivel mai ridicat al sancțiunii maxime. Aproape toate statele membre, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1), au stabilit că infracțiunea se pedepsește cu aplicarea unei sancțiuni maxime de cel puțin 5 ani de închisoare. BE, HU și AT au optat pentru sancțiunea maximă de 5 ani. Toate celelalte state membre par să aplice sancțiuni mai severe, ale căror niveluri maxime variază de la 6 la 20 ani. Articolul 4 alineatele (2) și (3) enumeră o serie de circumstanțe agravante a căror aplicare presupune sancțiuni mai severe, de cel puțin 10 ani de închisoare (atunci când infracțiunea a fost săvârșită: împotriva unei victime deosebit de vulnerabile; în cadrul unei organizații criminale; cu punerea în pericol a vieții victimei în mod deliberat sau din neglijență gravă; prin acte grave de violență sau provocarea de vătămări deosebit de grave victimei; de către funcționari publici în îndeplinirea sarcinilor acestuia). Majoritatea statelor membre au transpus aceste dispoziții în dreptul lor intern. În cazul BG, DE, ES și HU, informațiile cu privire la includerea circumstanțelor agravante sau neimpunerea unei perioade maxime de cel puțin 10 ani de închisoare nu sunt concludente. La articolul 4 alineatul (4) se prevede faptul că nivelul sancțiunilor pentru complicitate, instigare sau tentativă de săvârșire a unei infracțiuni privind traficul de persoane trebuie să fie eficace, proporțional și disuasiv și să permită predarea. Toate statele membre au transpus aceste dispoziții. În ceea ce privește nivelul sancțiunilor, statele membre pedepsesc complicii, instigatorii și tentativa de săvârșire a unei infracțiuni fie prin aplicarea aceleiași perioade de pedeapsă cu închisoarea ca și infractorului principal, cu permiterea reducerii nivelului sancțiunii, fie prin aplicarea unui anumit nivel de sancțiune. Predarea în cazul comiterii unei infracțiuni prevăzute la articolul 3 este posibilă în toate statele membre. 2.1.4.Răspunderea persoanelor juridice (articolul 5) Articolul 5 impune statelor membre să se asigure că poate fi angajată răspunderea persoanelor juridice pentru infracțiunile menționate la articolele 2 și 3 și specifică funcția sau calitatea infractorului față de persoana juridică, ceea ce va determina angajarea răspunderii persoanei juridice în cauză. Toate statele membre au introdus răspunderea penală sau administrativă a persoanelor juridice pentru diferitele tipuri de calități sau funcții ale autorului, care determină angajarea răspunderii. Unele state membre [LT, MT și UK (Scoția)] au introdus dispoziții specifice care abordează răspunderea persoanelor juridice pentru infracțiunile de trafic de persoane, iar celelalte se bazează pe dispoziții generale privind răspunderea persoanelor juridice, aplicabile infracțiunilor. Toate statele membre au introdus răspunderea pentru persoanele juridice în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) literele (a)-(c); EL, CY, LT, MT, PL și SK au transpus articolul textual. Articolul 5 alineatul (2) impune statelor membre să introducă răspunderea pentru persoanele juridice în cazul săvârșirii unei infracțiuni în temeiul articolului 2 sau 3 ca urmare a lipsei controlului sau supravegherii de către o persoană care deține una dintre funcțiile menționate la articolul 5 alineatul (1) literele (a)-(c). O astfel de răspundere este explicită în toate statele membre, cu excepția LU, în cazul căruia evaluarea nu este concludentă. Articolul 5 alineatul (3), care prevede că răspunderea unei persoane juridice nu exclude inițierea procedurilor penale împotriva unei persoane fizice pentru aceeași infracțiune este cuprinsă în toate statele membre. Articolul 5 alineatul (4) stipulează că noțiunea de „persoană juridică” exclude statele sau organismele publice în exercitarea prerogativelor lor de autoritate publică și organizațiile publice internaționale. Pe baza informațiilor disponibile, niciunul dintre statele membre nu include astfel de organisme publice sau organizații în noțiunea de „persoană juridică” (sau noțiuni similare aplicabile în conformitate cu dreptul intern respectiv). 2.1.5.Sancțiuni în cazul persoanelor juridice (articolul 6) Articolul 6 prevede obligația statelor membre de a introduce sancțiuni eficace, proporționale și disuasive pentru persoanele juridice a căror răspundere este angajată în temeiul articolului 5. Statele membre au introdus sancțiuni administrative sau penale care sunt aplicabile în mod explicit persoanelor juridice. Valoarea minimă și maximă a amenzilor diferă de la un stat membru la altul. Articolul 6 prevede, de asemenea, că statele membre pot include alte sancțiuni opționale. Pe baza informațiilor disponibile, majoritatea statelor membre, cu excepția DE, IE și UK, au ales să introducă cel puțin încă o sancțiune. 2.1.6.Sechestrul și confiscarea (articolul 7) În temeiul articolului 7, statele membre trebuie să se asigure că autoritățile competente au dreptul de a pune sub sechestru și de a confisca mijloacele și produsele obținute în urma săvârșirii infracțiunilor menționate la articolele 2 și 3. Toate statele membre au aplicat măsuri interne pentru transpunerea acestei dispoziții. În timp ce unele state membre [BE, EL, ES, FR, CY și UK (Anglia/Țara Galilor)] au introdus dispoziții specifice privind sechestrarea și confiscarea în legătură cu infracțiunea de trafic de persoane, celelalte state membre par să se bazeze pe norme generale privind sechestrarea și confiscarea în temeiul dreptului penal, care se aplică tuturor infracțiunilor, inclusiv traficului de persoane. 2.1.7.Neurmărirea penală sau neaplicarea de sancțiuni victimei (articolul 8) Articolul 8 impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a se asigura că autoritățile lor competente au dreptul de a nu urmări penal sau de a nu impune sancțiuni victimelor traficului de persoane pentru implicarea lor în activități infracționale pe care au fost obligate să le săvârșească drept consecință directă a faptului că au făcut obiectul unei astfel de infracțiuni. Directiva lasă la discreția autorităților competente modul de reglementare la nivel național a posibilității de a nu urmări penal sau de a nu impune sancțiuni. Statele membre au luat diverse măsuri pentru a asigura că autoritățile lor naționale au această posibilitate. Unele state membre (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK și UK) fac referire în mod explicit la neurmărirea penală a victimelor traficului de persoane, în timp ce altele prevăd neurmărirea penală a unei persoane care a fost obligată, amenințată sau constrânsă să săvârșească un act infracțional (HU, IT, PL, PT, SE și SI). În cazul CZ și HR, informațiile nu sunt concludente. 2.1.8.Cercetarea și urmărirea penală (articolul 9)

Articolul 9, care stabilește măsuri pentru cercetarea și urmărirea penală a infracțiunii de trafic de persoane, a fost transpusă de către majoritatea statelor membre. În ceea ce privește alineatul (1), toate statele membre prevăd faptul că nu este necesară depunerea unei plângeri pentru inițierea cercetărilor relevante, iar retragerea declarației unei victime nu are influență asupra continuării acțiunii de cercetare sau urmărire penală. Alineatul (2) impune statelor membre să adopte măsurile necesare pentru a permite urmărirea penală a infracțiunii de trafic de persoane pentru o perioadă de timp suficientă după ce victima a împlinit vârsta majoratului. Majoritatea statelor membre au prevăzut o astfel de dispoziție; în cazul IE și HR informațiile disponibile nu sunt concludente. Toate statele membre au prevăzut măsuri pentru formarea profesională a persoanelor/serviciilor responsabile cu cercetarea sau urmărirea penală a infracțiunilor de trafic în temeiul articolului 9 alineatul (3), fie prin dispoziții legale, fie în măsuri legislative fără caracter obligatoriu, cum ar fi planuri de acțiune, strategii sau programe naționale. În cele din urmă, toate statele membre au luat măsuri pentru a asigura disponibilitatea unor instrumente eficace de anchetă pentru persoanele, unitățile sau serviciile responsabile de cercetarea sau urmărirea penală a infracțiunii de trafic de persoane [articolul 9 alineatul (4)]. Instrumentele de anchetă prevăzute în statele membre includ interceptarea comunicațiilor (BE, BG, DE, EE, EL, FI, HR, IT, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SE și UK; supravegherea discretă (BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FI, FR; HR, IT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK și UK; monitorizarea conturilor bancare și alte tipuri de investigații financiare (BE, FR, HR, HU, IT, AT, PL, PT, RO, SI, FI și UK); și supravegherea electronică sau măsuri similare (BE, BG, CZ, DE, EL, FR, HR, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SE și UK). 2.1.9.Competența (articolul 10) Articolul 10 alineatul (1) se referă la situațiile în care statele membre trebuie să își stabilească competența în privința infracțiunilor prevăzute la articolele 2 și 3. Articolul 10 alineatul (2) enumeră o serie de temeiuri opționale de competență pe care statele membre pot alege să le adopte, printre altele. Articolul 10 alineatul (3) se referă la urmărirea penală a infracțiunilor menționate la articolele 2 și 3, care au fost săvârșite în afara teritoriului statului membru în cauză, și prevede că „fiecare stat membru ia, în cazurile menționate la alineatul (1) litera (b), respectiv poate lua, în cazurile menționate la alineatul (2), măsurile necesare pentru a se asigura că propria competență nu face obiectul niciuneia dintre următoarele condiții: (a) faptele săvârșite constituie infracțiune în locul în care au fost săvârșite; sau (b) urmărirea penală poate fi inițiată doar ca urmare a unei plângeri depuse de victimă la locul săvârșirii infracțiunii sau a unui denunț din partea statului în care a fost săvârșită infracțiunea”. Articolul 10 alineatul (1) litera (a) obligă statele membre să ia măsurile necesare pentru a stabili competența în cazul în care infracțiunea a fost săvârșită, în totalitate sau parțial, pe teritoriul lor. Toate statele membre au transpus această dispoziție; cu toate acestea, în cazul HR, CY, LV și SI, nu este clar dacă se stabilește competența și atunci când o infracțiune a fost săvârșită parțial în interiorul teritoriului. Articolul 10 alineatul (1) litera (b) impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a stabili competența în cazul în care autorul infracțiunii este resortisant al acelui stat membru. Toate statele membre au luat măsuri pentru transpunerea acestei dispoziții. Articolul 10 alineatul (2) literele (a)-(c) prevede unele temeiuri opționale de competență, iar majoritatea statelor membre au adoptat cel puțin unul dintre acestea. În cazul BG, DE și FR, nu au fost identificate temeiuri opționale de competență. În ceea ce privește articolul 10 alineatul (3) litera (a), majoritatea statelor membre au transpus această dispoziție în dreptul intern și nu au introdus o astfel de cerință la stabilirea competenței în temeiul articolului 10 alineatul (1). Cu toate acestea, în EE, NL, PT și RO, competența [în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (b)] este stabilită numai atunci când infracțiunea constituie infracțiune în locul în care a fost săvârșită. În ceea ce privește articolul 10 alineatul (3) litera (b), care prevede că o competență întemeiată pe principiile teritorialității și personalității active nu este supusă condiției ca urmărirea penală să poată fi inițiată numai în urma unei plângeri depuse de victimă în locul în care a fost săvârșită infracțiunea sau a unui denunț din partea statului pe al cărui teritoriu a fost săvârșită infracțiunea, niciun stat membru nu a introdus o astfel de cerință. Astfel, toate acestea au transpus directiva în ceea ce privește temeiurile de competență obligatorii prevăzute la articolul 10 alineatul (1). 2.2. Asistență, sprijin și măsuri de protecție pentru victime 2.2.1 Asistență și sprijin pentru victimele traficului de persoane (articolul 11) Articolul 11 stabilește o serie de obligații legate de acordarea de asistență și de sprijin victimelor traficului de persoane, inclusiv măsuri privind identificarea. Măsurile necesare prevăzute la acest articol sunt deseori incluse nu doar în acte legislative, ci și în planuri de acțiune, strategii și programe naționale. Majoritatea statelor membre au transpus diferitele dispoziții ale articolului, deși anumite aspecte referitoare la transpunerea alineatelor (2) și (7) necesită mai multă atenție. În ceea ce privește articolul 11 alineatul (2), doar jumătate dintre statele membre impun în mod clar că ar trebui să se acorde asistență și sprijin de îndată ce autoritățile competente au indicii sau motive rezonabile să creadă că persoana în cauză este o victimă a traficului de persoane (BG, EE, ES, FR, CY, IE, LT, LU, NL, RO, SK, FI și UK). Unele state membre au transpus articolul 11 alineatul (2) și prin trimitere la o listă de indicatori care să permită identificarea „din motive rezonabile” a unei persoane ca victimă (BG, LT, LU și RO). Un aspect-cheie al directivei, astfel cum se prevede la articolul 11 alineatul (3), este cerința impusă statelor membre de a se asigura că acordarea de asistență și sprijin unei victime nu este condiționată de disponibilitatea victimei de a coopera pe parcursul cercetărilor penale, al urmăririi penale sau în faza de judecată. Statele membre au luat măsuri pentru a transpune această dispoziție, care se reflectă aproape textual în legislația din CY, MT și UK (Gibraltar, Scoția și Irlanda de Nord). Informațiile disponibile în cazul BE nu sunt concludente în ceea ce privește problema dacă există și se aplică dispoziții necondiționate privind acordarea de asistență și sprijin tuturor victimelor, indiferent de naționalitate. În SK, se pare că, dacă prezența persoanei nu este necesară în scopul procedurilor penale, persoana respectivă poate fi exclusă din programul de asistență. În cele mai multe cazuri, dreptul intern nu conține o condiție care impune disponibilitatea victimei de a coopera pe parcursul cercetării penale [AT, BG, CZ, EL, FI, HR, HU, IT, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI și UK (Anglia și Țara Galilor)]. Unele state membre, cum ar fi EE, ES, FR, IE, CY, MT, RO și UK (Scoția, Irlanda de Nord și Gibraltar), prevăd în mod clar faptul că nu este necesară disponibilitatea de a coopera pentru a se acorda asistență victimelor. În majoritatea măsurilor naționale, transpunerea a fost ilustrată și prin norme de transpunere a Directivei 2004/81/CE în ceea ce privește victimele care sunt resortisanți ai țărilor terțe. Statele membre au instituit diverse mecanisme care vizează identificarea, acordarea de asistență și de sprijin de timpuriu victimelor, în cooperare cu organizațiile de sprijin relevante prevăzute la articolul 11 alineatul (4). Cerințele minime de la articolul 11 alineatul (5) privind măsurile de asistență și sprijin acordate victimelor sunt reflectate în diverse moduri, de exemplu prin includerea textuală a dispoziției din directivă în dreptul intern [CY, MT, UK (Gibraltar)] sau explicarea lor în mod disparat în dispozițiile unor acte diverse (BE, BG, EL, ES, FR, HU, IT, LV, LT, NL, AT, PL, PT, RO, SI și SK) sau sunt prevăzute în dispoziții generice care asigură o altă formă de asistență (BG, ES, HR, RO). Există diferite abordări naționale în ceea ce privește asigurarea faptului că asistența și sprijinul se acordă în mod consensual și în cunoștință de cauză. Articolul 11 alineatul (6) privind informațiile care trebuie să fie furnizate în cadrul asistenței și sprijinului este reflectat în dreptul intern al majorității statelor membre (BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, LT, LU, MT, AT, PL, PT, RO, SK, FI și UK). Pe baza informațiilor disponibile, acestea din urmă nu garantează că victimele primesc informații care se referă la perioada de reflecție și de refacere, în temeiul Directivei 2004/81/CE, precum și posibilitatea acordării de protecție internațională și a statutului de refugiat în temeiul Directivei 2004/83/CE și Directivei 2005/85/CE. În afară de CY, MT și UK (Gibraltar), unde această cerință este transpusă aproape textual, aceasta este dedusă, în principal, dintr-o serie de dispoziții privind procedurile de acordare a permiselor de ședere resortisanților țărilor terțe. Cel mai frecvent, măsurile naționale prevăd obligația de a informa străinii în mod general, nu în mod specific victimele traficului de persoane. Pe baza informațiilor prezentate Comisiei, furnizarea de informații cu privire la perioada de reflecție este prevăzută în mod clar în EE, ES, FI, FR, IE, CY, LT, LU, MT, PT, SK și UK (Gibraltar).

Cerința din directivă referitoare la informarea cu privire la protecția internațională și statutul de refugiat este prevăzută în mod clar în BG, EE, IT, CY, MT, PL, SK și UK (Gibraltar). BG și SK se referă în mod specific la victime ale traficului de persoane. Ar putea fi necesară o examinare mai atentă în ceea ce privește furnizarea de informații privind protecția internațională în HU, IE, NL și SE, perioada de reflecție în IT sau ambele tipuri de informații în BE, LV și SI. Pentru transpunerea articolului 11 alineatul (6), statele membre au recurs la legislație (EE, EL, FI, HU, IT, CY, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, RO, SK și SE) sau la legi însoțite de măsuri legislative fără caracter obligatoriu (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, AT, SI și UK). În plus, în unele state membre, cerința din directivă este prevăzută în acte care vizează în mod specific traficul de persoane (CY), în acte cu caracter general (EE, EL, HU, IT, AT, PL, PT, SE) sau în ambele (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK, FI). Transpunerea dispoziției de la articolul 11 alineatul (7), prin care se solicită statelor membre să asiste victimele cu necesități speciale, indiferent dacă aceste necesități decurg din sarcină, starea de sănătate, un handicap, o afecțiune psihică sau psihologice a acestora sau dintr-o formă gravă de violență psihologică, fizică sau sexuală pe care le-au suferit, necesită o examinare suplimentară. Pe baza informațiilor disponibile, au fost observate divergențe în ceea ce privește transpunerea acestei cerințe. 2.2.2 Protejarea victimelor traficului de persoane în cadrul cercetării și procedurilor penale (articolul 12) Articolul 12 prevede o serie de măsuri de protecție pentru victimele traficului de persoane în cadrul cercetărilor și procedurilor penale. Chiar dacă acesta a fost transpus de către majoritatea statelor membre, unele aspecte legate de transpunere, care au fost menționate în continuarea alineatelor (2) și (4) din prezentul articol necesită mai multă atenție. Dispozițiile prevăzute la articolul 12 au fost transpuse predominant în codurile de procedură penală de la nivel național, în timp ce unele state membre le-au inclus în acte specifice care vizează traficul de persoane (EL, LU, CY, NL, RO, SK, FI și UK) sau în acte privind protecția victimelor infracțiunilor (CZ, ES și PT). Astfel cum se prevede la articolul 12 alineatul (1), toate statele membre se asigură că măsurile de protecție prevăzute în legislația lor se aplică în plus față de drepturile enunțate în Decizia-cadru 2001/220/JAI, în prezent Directiva 2012/29/UE. Articolul 12 alineatul (2), care impune statelor membre să asigure victimelor traficului de persoane acces imediat la consiliere juridică și la reprezentare juridică, inclusiv în vederea solicitării de despăgubiri, și în mod gratuit în cazul în care victima nu dispune de suficiente resurse financiare, se reflectă în dreptul intern al majorității statelor membre (BG, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, CY, LV, LT, MT, AT, PT, SI, SK, FI, SE și UK). Majoritatea statelor membre oferă posibilitatea de a beneficia de asistență judiciară gratuită în cazurile în care o persoană nu dispune de suficiente resurse financiare. EL, HR, LV și SE merg mai departe, întrucât acest tip de asistență se acordă în mod gratuit, indiferent de resursele victimei. În ceea ce privește furnizarea de reprezentare juridică și consiliere juridică „imediată”, EE, ES, MT și UK (Gibraltar) reflectă această condiție în mod explicit în legislațiile lor. În plus, în ceea ce privește domeniul de aplicare pentru acces la reprezentarea juridică, informațiile referitoare la IT și LU nu sunt concludente și ar putea necesita o examinare suplimentară. În ceea ce privește articolul 12 alineatul (3), toate statele membre se asigură că victimele traficului de persoane beneficiază de o protecție adecvată pe baza unei evaluări individuale a riscurilor, printre altele prin acordarea accesului la programe de protecție a martorilor. Alineatul (4) stabilește o serie de proceduri și situații care ar trebui evitate în cadrul cercetărilor și procedurilor penale, cum ar fi repetarea inutilă a interogatoriilor, contactul vizual între victime și acuzați, depunerea mărturiei în ședință publică și adresarea de întrebări inutile privind viața privată a victimei. Majoritatea statelor membre au luat măsuri pentru a transpune această dispoziție, însă, având în vedere faptul că unele proceduri nu sunt incluse în mod explicit în dreptul intern, este posibil să fie necesară o examinare suplimentară din partea Comisiei cu privire la punerea în practică a acestei dispoziții. 2.2.3 Dispoziții generale privind măsurile de asistență, de sprijin și de protecție acordate copiilor victime ale traficului de persoane (articolul 13) Articolul 13 stipulează faptul că copiilor victime ale traficului de persoane li se oferă asistență specifică, sprijin și măsuri de protecție care țin seama de interesul superior al copilului. Majoritatea dispozițiilor au fost transpuse de majoritatea statelor membre. Un principiu important stabilit de directivă este prezumția copilăriei. Cu toate acestea, apar o serie de probleme în cazul LT, IT, BE, CZ, FI, FR, HU, IE, LV, NL, AT, PL, RO, SE și SI cu privire la transpunerea alineatului (2), care prevede că ar trebui să se asigure măsuri de asistență, de sprijin și de protecție și victimelor a căror vârstă este necunoscută, dar care se presupune că sunt copii. 2.2.4 Asistență și sprijin pentru copiii victime (articolul 14) Articolul 14 impune statelor membre să adopte măsuri specifice de asistență și sprijin care sunt adaptate la copii care au devenit victime ale traficului de persoane. Majoritatea statelor membre (BG, CZ, EE, ES, FR, CY, HU, LT, PT, RO, SK și UK) se referă în general la asigurarea de măsuri de asistență și sprijin, cuprinzând măsuri de consiliere, sprijin social, accesul la servicii medicale și o formă adecvată de cazare. Alte state membre (HR, IT, LU, AT și SI) se referă la anumite măsuri de asistență psihologică și medicală, plasarea în sistemul de protecție socială (HR), acordarea unui permis de ședere temporară (SI) și constituirea de grupuri de protecție a copilului în spitale (AT). Aceste măsurile de asistență și de sprijin ar trebui acordate copiilor victime după o evaluare individuală. Măsurile de asistență și sprijin oferite de unele state membre (BE, EL, LV și PL) se aplică tuturor victimelor. Este dificil să se aprecieze dacă abordarea vizează în mod suficient nevoile specifice ale copiilor victime, inclusiv accesul copiilor victime ale traficului de persoane și al copiilor victimelor la educație, iar Comisia va efectua o examinare suplimentară în acest sens. Articolul 14 alineatul (1) prevede că aceste măsuri ar trebui să susțină și să sprijine copilul „pe termen scurt și lung”: numai FR se referă în mod explicit la perioada de aplicare a măsurilor de asistență, în timp ce alte state membre par să prevadă astfel de măsuri pentru un „termen rezonabil”, fără să specifice cadrul de timp precis. Articolul 14 alineatul (2) stabilește că ar trebui să se numească un tutore sau un reprezentant pentru un copil victimă a traficului de persoane din momentul identificării acestuia, în cazul în care titularii răspunderii părintești, din cauza unui conflict de interese, nu poate să apere interesul superior al copilului. Toate statele membre reflectă această dispoziție; câteva state membre (CY, NL și UK) au adoptat dispoziții specifice în acest scop, în timp ce altele asigură numirea prin intermediul normelor lor generale. Articolul 14 alineatul (3) prevede faptul că statele membre ar trebui să ofere asistență și sprijin, în măsura în care acest lucru este adecvat și posibil, inclusiv familiei copiilor victime care locuiesc pe teritoriul unui stat membru. Jumătate dintre statele membre (BG, ES, CY, LT, LU, MT, PL, PT, SI, SK, FI, SE și UK) au adoptat măsuri specifice pentru familia copilului victimă în cauză. 2.2.5 Protejarea copiilor victime ale traficului de persoane în cadrul cercetărilor și procedurilor penale (articolul 15) Articolul 15 stabilește obligația statelor membre de a institui o serie de măsuri de protecție pentru copiii victime ale traficului de persoane în cadrul cercetărilor și procedurilor penale. În toate statele, dreptul intern pare să includă dispoziții corespunzătoare cu articolul 15 alineatul (1) pentru a asigura, în cadrul cercetărilor și procedurilor penale, desemnarea unui reprezentant pentru copilul victimă a traficului de persoane în cazul în care un conflict de interese îi împiedică pe titularii răspunderii părintești să reprezinte copilul. Există tendința ca dreptul la consiliere juridică și reprezentarea juridică a copilului victimă a traficului de persoane, care este prevăzut la alineatul (2), să fie reglementat de norme generale de drept civil și penal aplicabile tuturor persoanelor, inclusiv adulților și copiilor.

Statele membre reflectă măsurile de protecție specifice prezentate la articolul 15 alineatul (3) literele (a)-(f) în principal prin intermediul unor dispoziții generale de procedură penală sau acte care asigură protecția victimelor infracțiunilor în general. Astfel, chiar dacă există măsuri și dispoziții generale în codurile de procedură penală cu privire la protecția victimelor infracțiunilor, se pare că există o lipsă de măsuri specifice pentru copiii victime ale traficului de persoane. Au fost identificate măsuri naționale specifice pentru copiii victime ale traficului de persoane în EL, CY, LV, NL, MT, RO și UK. Această dispoziție ar putea necesita o examinare mai atentă, deoarece unele state membre par să aplice toate sau o parte dintre măsurile de protecție numai pentru copiii sub 14 ani (DE, EE, IE, LV, AT, RO) sau cei de 15 ani (PL), în timp ce articolul 2 alineatul (6) din directivă prevede faptul că prin copil se înțelege orice persoană sub vârsta de 18 ani. În conformitate cu articolul 15 alineatul (4), majoritatea statelor membre se asigură că, în cadrul cercetării penale a traficului de persoane, toate audierile unui copil victimă sau martor pot fi înregistrate pe suport video și că aceste înregistrări video pot fi utilizate ca probe în procesele penale. În principal, statele membre reflectă această dispoziție în legislația lor de procedură penală. Aceste cazuri necesită atenție în cazul în care dispozițiile sunt limitate din cauza vârstei minorilor. Articolul 15 alineatul (5), care prevede ca statele membre să adopte măsurile necesare pentru a se asigura că în procesele penale se pot dispune măsuri de protecție specifice, este asigurat în principal prin măsuri generale de drept procedural penal. Majoritatea statelor membre se asigură de faptul că audierea minorului victimă sau martor are loc fără prezența publicului, dar în anumite state membre acesta aceasta este supusă unor condiții specifice.Majoritatea statelor membre asigură, în general, faptul că copilul victimă poate fi audiat în instanță fără a fi prezent, în special prin folosirea de tehnologii de comunicații adecvate, dar în unele state membre această opțiune este legată de vârsta minorului. 2.2.6 Asistență, sprijin și protecție pentru copiii victime neînsoțiți ale traficului de persoane (articolul 16) Articolul 16 se referă la copiii victime neînsoțiți ale traficului de persoane și solicită statelor membre să le ofere acestora asistență, sprijin și măsuri de protecție corespunzător nevoilor specifice ale acestora. Astfel de măsuri ar trebui nu doar să țină seama de interesul superior al copiilor neînsoțiți, ci și să le ofere acestora o soluție durabilă. În unele state membre, există măsuri specifice în ceea ce privește îngrijirea medicală și psihologică, precum și reprezentarea și cazarea copiilor victime neînsoțiți (HU, IE, CY, AT, SK și FI), în timp ce în altele (BG, EE, HR, LV, PT, SI, UK) copiii victime neînsoțiți par să facă obiectul unor norme generalepe lângă normele generale aplicabile tuturor copiilor, există un număr limitat de măsuri adaptate în mod specific pentru copiii victime neînsoțiți. Majoritatea statelor membre se asigură de faptul că copiii victime neînsoțiți beneficiază de asistență și măsuri de sprijin specifice, cum ar fi asistența medicală, sprijinul psihologic și accesul la cazare adecvată — în conformitate cu interesul superior al acestora. Cele mai multe dintre acestea asigură, de asemenea, măsuri care vizează stabilitatea pe termen lung și identificarea unei soluții durabile pentru fiecare copil victimă. Unele cerințe ar putea necesita o examinare mai atentă în ceea ce privește EL, LV și SE. În temeiul articolului 16 alineatele (3) și (4), statele membre se asigură că se desemnează un tutore și un reprezentant responsabil, în cadrul cercetărilor și procedurilor penale, pentru copiii victime neînsoțiți ale traficului de persoane. Această obligație se reflectă în dreptul intern al tuturor statelor membre. 2.2.7 Despăgubirile acordate victimelor (articolul 17) Articolul 17 solicită statelor membre să se asigure că victimele traficului de persoane au acces la mecanismele existente de despăgubire a victimelor infracțiunilor violente săvârșite cu intenție. Toate statele membre prevăd posibilitatea acordării unei astfel de despăgubiri tuturor victimelor, indiferent de naționalitate. În SI, despăgubirile par să fie acordate victimelor care sunt cetățeni sloveni sau ai UE. Tipul despăgubirilor acordate și procedurile de acordare a despăgubirilor diferă de la un stat membru la altul, chiar dacă, în general, includ plata pentru tratamente medicale și psihologice, pierderi de venit, cheltuieli de judecată și cheltuieli de înmormântare. Unele state membre (AT, SK, FI și UK) acordă și daune morale, cum ar fi pentru o suferință fizică și psihologică. În ceea ce privește procedurile pentru obținerea de despăgubiri, multe state membre (BG, CZ, ES, IE, LT, MT, NL, PT și SE) prevăd un sistem dual prin care victima poate să introducă o acțiune civilă în despăgubire împotriva infractorului în cadrul procedurii penale; dacă victima nu este pe deplin despăgubită prin această procedură, mai există posibilitatea ca aceasta să primească despăgubiri din partea statului. Alte state membre (EE, EL, HU, LV, PL, RO, SK și UK) au dispoziții speciale care reglementează despăgubirea victimelor unor infracțiuni (inclusiv infracțiuni violente) sau în caz de vătămări corporale provocate ca urmare a unor astfel de infracțiuni. În BE, FR și HR, s-a constituit un fond special destinat victimelor infracțiunilor săvârșite prin violență din care victimele pot primi despăgubiri din partea statului. 2.3 Prevenirea (articolul 18) Articolul 18 stabilește obligația statelor membre de a lua măsuri pentru a descuraja și a reduce cererea care favorizează toate formele de exploatare care au legătură cu traficul de persoane. Măsurile necesare prevăzute la acest articol sunt deseori incluse nu în acte legislative, ci în planuri de acțiune, strategii și programe naționale. Alineatul (1) prevede că statele membre trebuie să adopte măsuri corespunzătoare, cum ar fi educația și formarea profesională, în timp ce alineatul (2) se referă, în special, la informare și sensibilizare. Majoritatea statelor membre (BE, EE, EL, ES, FR, HR, HU, IE, CY, LT, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE și UK) au adoptat planuri de acțiune care includ măsuri generale de formare profesională și educare, alături de anumite proiecte de sensibilizare. În conformitate cu alineatul (3), statele membre au obligația de a promova formarea profesională constantă a funcționarilor care sunt susceptibili să intre în contact cu victime sau cu potențiale victime ale traficului de persoane. Toate statele membre au adoptat măsuri pentru asigurarea formării profesionale a funcționarilor lor. Majoritatea statelor membre se referă, în general, la funcționarii care sunt susceptibili să intre în contact cu victime ale traficului de persoane, în timp ce altele se referă în mod explicit la formarea profesională a funcționari din cadrul serviciului de imigrație (BE, FR și LU), a judecătorilor (AT, BE, BG, CZ, HU, LT, MT, PL, PT, SE și SI), a procurorilor (BG, CZ, EE, ES, HU, IT, LT, MT, NL, AT, PL, SI și SE), a organismelor de aplicare a legii (EE, NL și PL), a poliției judiciare (ES), a angajaților din diferite ministere (BE, CY, ES, MT și SI), a reprezentanților mass-media (BG), a inspectorilor de muncă (CZ, FR și SI), a ofițerilor armatei care participă la misiuni în străinătate (CZ), a specialiștilor în domeniul sănătății (FR, PT și SK), a personalul de control la frontieră (HU, LT și PT), precum și a asistenților sociali și a personalului serviciilor de asistență (BG, HU, IT, LT, LU, MT, PT, SI și SK). Într-un raport separat se prezintă o evaluare mai detaliată a măsurilor adoptate sau luate în considerare de către statele membre în contextul articolului 18 alineatul (4) din directivă, care are drept scop incriminarea utilizării serviciilor care fac obiectul exploatării victimelor traficului de persoane, știind că persoana care le prestează este o victimă. 2.4 Raportorii naționali sau mecanismele echivalente și coordonarea strategiei Uniunii de combatere a traficului de persoane (articolele 19 și 20)