Directiva [articolul 8 alineatul (2)] introduce posibilitatea ca statele membre să efectueze rambursarea costurilor pentru asistența medicală primită în alt stat membru, sub rezerva unei autorizări prealabile. O astfel de opțiune nu este menită în niciun caz să fie utilizată excesiv, întrucât aceasta ar fi considerată o restricție a liberei circulații a serviciilor.

În conformitate cu articolul 7 alineatul (4) din directivă, costurile asistenței medicale transfrontaliere sunt rambursate sau plătite până la nivelul costurilor care ar fi fost suportate de statul membru de afiliere dacă această asistență medicală ar fi fost acordată pe teritoriul său, fără a depăși costul real al asistenței medicale primite. Articolul 7 alineatul (9) permite statelor membre să limiteze aplicarea normelor privind rambursarea costului asistenței medicale transfrontaliere pe baza unor motive imperioase de interes general. Articolul 7 alineatul (11) prevede că astfel de limitări trebuie să fie necesare și proporționale și să nu constituie un mijloc de discriminare arbitrară sau un obstacol nejustificat în calea liberei circulații. În plus, statele membre trebuie să notifice Comisia cu privire la orice decizie de a introduce limitări în temeiul articolului 7 alineatul (9).

Înainte de termenul de transpunere (25 octombrie 2013), reprezentanții Comisiei au vizitat toate statele membre pentru a discuta măsurile de transpunere necesare și pentru a oferi asistență, la cerere. În plus, transpunerea directivei a fost discutată cu statele membre în cadrul comitetelor prezidate de Comisie.

Obiectivul general al Directivei 2011/24/UE (denumită în continuare „directiva”) privind drepturile pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere constă în facilitarea accesului la asistență medicală sigură și de înaltă calitate într-un alt stat membru. În acest scop, pacienților li se vor rambursa cheltuielile pentru asistență medicală în conformitate cu principiile stabilite de Curtea Europeană de Justiție a Uniunii Europene și codificate prin directivă. În același timp, statele membre rămân responsabile pentru furnizarea de asistență medicală adecvată pe teritoriul lor. În plus, directiva promovează cooperarea transfrontalieră în domeniul asistenței medicale între statele membre în beneficiul cetățenilor UE, în ceea ce privește prescripțiile, sănătatea digitală (e-sănătate), bolile rare și evaluările tehnologiei medicale (ETM). Directiva se aplică asistenței medicale transfrontaliere, fără a aduce atingere cadrului prevăzut de regulamentele privind coordonarea securității sociale.

Un alt stat membru a solicitat un certificat de la punctul național de contact străin care să ateste că asistența medicală care urmează să fie furnizată pe teritoriul său ar respecta standardele de siguranță și de calitate necesare. În plus, este necesară confirmarea scrisă din partea furnizorului de asistență medicală privind disponibilitatea sa de a acorda asistența medicală solicitată în perioada indicată de solicitantul autorizării prealabile.

c) Proceduri administrative privind asistența medicală transfrontalieră

Preocuparea Comisiei în acest sens este că sistemele de autorizare prealabilă nu ar trebui să sufere din cauza lipsei de certitudine juridică și de transparență cu privire la tratamentele care fac obiectul criteriilor de autorizare prealabilă și care îndeplinesc aceste criterii. Pentru a asigura o mai mare claritate, au fost lansate numeroase dialoguri structurate cu statele membre în ceea ce privește listele serviciilor medicale care fac obiectul autorizării prealabile. Unele liste au fost considerate prea extinse; au fost formulate preocupări cu privire la cerința autorizării prealabile pentru fiecare tip de asistență medicală în străinătate care depășește o consultație la un specialist per pacient pe an. Dialogurile au prevăzut un bun mecanism proactiv pentru producerea unor efecte pozitive pentru pacienți.

În prezent, șase state membre plus Norvegia nu dispun de un sistem de autorizare prealabilă, acordând pacienților libertatea de a alege și reducând povara administrativă.

În timpul perioadei de transpunere, statele membre au prezentat unele argumente potrivit cărora tarifele publice existente nu reprezintă un preț comparabil, întrucât elemente importante, de exemplu din impozitele generale (cum ar fi costurile de investiții de capital), nu sunt reprezentate în tariful public, din care nu pot fi recuperate integral costurile. Prin urmare, statele membre pot stabili un preț comparabil bazat pe costuri pentru costul real al serviciului medical, care ar trebui să se bazeze pe o metodologie obiectivă și nediscriminatorie care să nu discrimineze financiar între pacienții „autohtoni” acoperiți de sistemele publice locale și pacienții „transfrontalieri” pentru o anumită intervenție. Cu toate acestea, ar trebui să se țină cont de faptul că instituirea unui sistem de stabilire a prețurilor bazat pe costuri ar putea avea implicații asupra obligațiilor de rambursare ale statelor membre pentru pacienții „care ies”.

1.3. Alte aspecte

Este interesant faptul că cerința privind asigurările de răspundere profesională a apărut în timpul verificărilor privind caracterul complet ca un aspect problematic în mai multe state membre. Chiar dacă furnizorii de asistență medicală de facto au asigurări de răspundere, în practică, lipsește adesea legislația care să impună existența unor astfel de sisteme. În plus, a fost dificil pentru unele state membre să pună în aplicare principiul care extinde posibilitatea de alegere a pacienților în ceea ce privește furnizorii de asistență medicală aflați în alt stat membru, indiferent dacă aceștia au sau nu contract cu sistemul de sănătate statutar din statul membru respectiv.

Comisia își continuă dialogul intens cu statele membre pentru a obține cea mai bună transpunere posibilă a directivei. S-a confirmat faptul că întâlnirile bilaterale structurate cu statele membre oferă posibilitatea de a explica preocupările rămase și de a identifica soluții acceptabile în beneficiul cetățenilor UE. Pentru marea majoritate a problemelor de conformitate examinate cu statele membre în cauză s-a ajuns la un acord comun. Rezultatele bune ale acestei activități consumatoare de resurse au condus la reducerea sarcinilor administrative suportate de cetățenii care accesează asistența medicală transfrontalieră, sisteme de autorizare prealabilă mai comprimate și proceduri mai ușoare pentru exercitarea drepturilor fundamentale ale pacienților consacrate în directivă. Începând cu 1 iunie 2018, faza de verificare a caracterului complet este finalizată, întrucât toate procedurile privind încălcarea dreptului comunitar legate de această fază au fost închise, controalele de conformitate și dialogurile structurate sunt în curs de desfășurare și este deschis un caz de încălcare a dreptului comunitar.

2.Datele privind mobilitatea pacienților

În conformitate cu articolul 20 din directivă, statele membre raportează anual cu privire la mobilitatea pacienților lor în temeiul Directivei 2011/24/UE. Aceste rapoarte vizează asistența medicală cu sau fără autorizare prealabilă, cereri de informații privind asistența medicală, asistența medicală acordată, rambursările efectuate și motivele pentru care costurile asistenței medicale au fost sau nu rambursate.

Prezentul raport oferă o imagine de ansamblu la nivel înalt asupra datelor primite în 2015, 2016 și 2017. Trebuie menționat faptul că datele discutate mai jos pot include, de asemenea, unele cazuri de asistență medicală rambursate în temeiul regulamentelor privind coordonarea securității sociale. Aceasta se datorează faptului că nu toate statele membre pot menține o separare strictă între datele privind rambursările pentru asistența medicală în temeiul Directivei 2011/24/UE și al Regulamentului (CE) nr. 883/2004 sau în temeiul acordurilor bilaterale transfrontaliere.

Datele prezentate mai jos se referă la rapoarte privind mobilitatea pentru o perioadă de trei ani (2015-2017), dar numărul de țări în fiecare an nu este egal. În 2015 au fost primite date de la 23 de state membre și Norvegia; în 2016, de la toate cele 28 de state membre plus Norvegia și Islanda; iar în 2017, de la 26 de state membre. Trebuie remarcat faptul că, întrucât nu toate statele membre au fost în măsură să furnizeze informații privind fiecare aspect în fiecare an, cifrele de bază ale rapoartelor nu sunt, prin urmare, identice pentru fiecare aspect vizat.

2.1.Mobilitatea pacienților cu autorizare prealabilă

Astfel cum s-a menționat anterior (a se vedea capitolul 1.2.1.b), directiva permite statelor membre, în anumite condiții, să instituie un sistem de autorizare prealabilă (AP). Datele agregate raportate de statele membre cu privire la numărul de solicitări de autorizare prealabilă în 2015, 2016 și 2017 arată că numărul de astfel de cereri rămâne, în general, scăzut. Cu toate acestea, s-a înregistrat o creștere constantă începând cu 2015, în 2017 fiind depuse și autorizate de peste două ori mai multe cereri de autorizare prealabilă în comparație cu anul 2015, în toate statele membre.

Pe baza datelor raportate pentru asistență medicală transfrontalieră planificată acordată în temeiul regulamentelor, în 2015 statele membre au emis în jur de 55 000 de autorizații pentru tratament planificat în străinătate. Dacă acest număr este comparat cu numărul raportat de autorizări prealabile pentru asistență medicală transfrontalieră acordată în temeiul directivei în 2016 (acesta fiind cel mai comparabil an), se poate estima că asistența medicală transfrontalieră cu autorizare prealabilă acordată în temeiul directivei reprezintă aproximativ 6 % din tratamentele autorizate în alt stat membru. Totuși, această estimare ar trebui interpretată cu o anumită prudență deoarece, astfel cum s-a menționat mai sus, nu toate statele membre pot separa complet cererile depuse în temeiul directivei și cele formulate în temeiul regulamentelor.

Figura 1: Autorizații și cereri de autorizare prealabilă

2.2.Mobilitatea pacienților care nu face obiectul autorizării prealabile

Numărul total al cererilor de rambursări a fost relativ scăzut în toți cei trei ani ca proporție din asistența totală acordată pacienților, dar a rămas foarte constant. În 2015, numărul total de cereri acordate a fost de 180 704 în 19 state membre plus Norvegia; în 2016, numărul de cereri acordate în 22 de state membre a fost de 209 568; iar în 2017, numărul total de cereri acordate a fost de 194 292 în 20 de state membre. Ajustând în funcție de numărul de țări care raportează date, acest lucru arată că utilizarea de către cetățenii UE a drepturilor acordate în temeiul directivei nu au cunoscut o creștere sau o reducere semnificativă în cei trei ani ai perioadei de raportare.

În cazul Regulamentului (CE) nr. 883/2004, asistența medicală transfrontalieră neplanificată este rambursată în mare parte între statele membre la primirea unei cereri din partea statului membru în care se efectuează tratamentul. În 2015, aproximativ 2 milioane de astfel de solicitări au fost emise de statele membre, în timp ce rambursările pentru tratamentele transfrontaliere în temeiul directivei, care nu necesită autorizare prealabilă, s-au ridicat la puțin peste 180 000 în 2015. Se pare, prin urmare, că oportunitățile oferite de Regulamentul (CE) nr. 883/2004 în cadrul cardului european de asigurări sociale de sănătate sunt utilizate pe scară mai largă decât cele prevăzute de directivă. Acest lucru este de înțeles deoarece, în multe cazuri, nivelul de rambursare în temeiul regulamentelor va fi mai ridicat decât în temeiul directivei și statele membre trebuie să se asigure că cetățenii sunt informați cu privire la cea mai potrivită cale pentru o cerere.