[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 10.8.2010

COM(2010) 427 final

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CĂTRE CONSILIU

privind fezabilitatea întocmirii de liste ale zonelor din țările terțe cu emisii reduse de gaze cu efect de seră provenite din cultivare

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CĂTRE CONSILIU

privind fezabilitatea întocmirii de liste ale zonelor din țările terțe cu emisii reduse de gaze cu efect de seră provenite din cultivare

(Text cu relevanță pentru SEE)

INTRODUCERE

Directiva privind energia din surse regenerabile[1] (denumită în continuare „directiva”) stabilește criterii de durabilitate pentru biocarburanți și biolichide. În ceea ce privește biocarburanții, criteriile corespunzătoare sunt stabilite în Directiva privind calitatea combustibililor[2]. Acestea se aplică biocarburanților și biolichidelor produse în UE și biocarburanților și biolichidelor importate.

O parte a acestor criterii de durabilitate o constituie un mecanism destinat să garanteze că biocarburanții și biolichidele utilizate pentru a realiza obiectivele UE permit reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră cu cel puțin 35% față de combustibilii fosili pe care îi înlocuiesc[3]. Pentru a facilita respectarea acestui criteriu, directiva stabilește, în anexa V partea A, valori implicite de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră pentru diferite filiere de producție a combustibililor.

În general, producătorii pot întotdeauna să indice o valoare implicită pentru biocarburantul și biolichidul pe care îl produc, în loc să calculeze o valoare reală. Cu toate acestea, pentru materiile prime cultivate în Uniune, utilizarea valorilor implicite nu este posibilă decât în cazul în care cultivarea acestora are loc în zonele înscrise pe listele comunicate de statele membre, unde se poate aștepta ca emisiile provenite din cultivare să fie mai mici sau egale cu emisiile raportate în temeiul anexei V partea D la directivă[4].

Directiva prevede că, până la 31 martie 2010, Comisia trebuie să prezinte un raport cu privire la aplicabilitatea acestei abordări în cazul materiilor prime cultivate în țări terțe. Prezentul raport a fost elaborat pentru a respecta această obligație[5].

Prezentul raport utilizează numerele articolelor din Directiva privind energia din surse regenerabile pentru a face trimitere la dispoziții specifice. Tabelul 1 de mai jos arată care sunt dispozițiile corespondente privind biocarburanții din Directiva privind calitatea combustibililor. Trimiterile la „directivă” din prezentul raport se interpretează ca trimiteri la Directiva privind energia din surse regenerabile. În cazul în care Directiva privind calitatea combustibililor conține o dispoziție corespondentă, trimiterile vizează în egală măsură și directiva respectivă.

Tabelul 1: Articole și anexe la care se face trimitere în prezentul raport.

Directiva privind energia din surse regenerabile | Directiva privind calitatea combustibililor |

Articolul 19: Calcularea impactului biocarburanților și al biolichidelor în ceea ce privește gazele cu efect de seră | Articolul 7d: Calcularea emisiilor de gaze cu efect de seră generate de biocarburanți de-a lungul ciclului de viață |

Anexa V: Reguli pentru calcularea impactului asupra formării gazelor cu efect de seră pentru biocarburanți, biolichide și omologii lor combustibili fosili | Anexa IV: Reguli de calculare a emisiilor de gaze cu efect de seră generate de biocarburanți pe durata ciclului de viață |

VALORI IMPLICITE PENTRU EMISIILE DE GAZE CU EFECT DE SERă

În funcție de valorile implicite prevăzute în directivă, emisiile de gaze cu efect de seră provenite din filierele de producție a biocarburanților și a biolichidelor se împart în trei părți: „cultivare”, „prelucrare” și „transport și distribuție”. Valorile implicite prevăzute în directivă se bazează pe studiul „Well-to Wheel” elaborat de consorțiul JEC[6]. „Cultivarea” generează, în mod normal, între 30% și 70% din totalul emisiilor, în funcție de filiera de producție; „prelucrarea” generează între 25% și 60%, iar restul emisiilor (adesea relativ reduse, de obicei între 2% și 20%) provin din „transport și distribuție”.

Potrivit studiului „Well-to-Wheel” al JEC, principalele componente ale „cultivării” sunt producția de îngrășăminte, emisiile produse de utilaje și emisiile de N2O din sol[7]. Acestea din urmă reprezintă între 40% și 70% din emisiile provenite din cultivare (în unele cazuri chiar mai mult), în funcție de filiera de producție. În tabelul 2 de mai jos sunt prezentate câteva exemple și se face comparația între totalul emisiilor provenite din cultivare, emisiile de N2O din sol și totalul emisiilor globale generate de filierele de producție[8].

Tabelul 2: Comparație între emisiile de gaze cu efect de seră provenite din cultivare și emisiile totale generate de filierele de producție

Emisii din cultivare [gCO2eq./MJ] | Emisii totale generate de filiere [gCO2eq./MJ] | Ponderea cultivării în cadrul emisiilor totale generate de filiere | Emisii de N2O [gCO2eq./MJ] | Ponderea emisiilor de N2O în cadrul emisiilor din cultivare |

Etanol din sfeclă de zahăr | 12 | 33 | 35% | 6,2 | 54% |

Etanol din trestie de zahăr | 14 | 24 | 60% | 6,9 | 47% |

Biomotorină din semințe de rapiță | 29 | 46 | 63% | 18,0 | 62% |

Biomotorină din floarea soarelui | 18 | 35 | 50% | 9,4 | 53% |

În cazul cultivării, emisiile generate de producția de îngrășăminte și de utilajele folosite pentru diferitele regiuni nu vor fi probabil greu de estimat. În schimb, emisiile de N2O prezintă importante variații spațiale și sunt dificil de estimat. Există diferite modalități de abordare a acestei probleme, iar incertitudinea rămâne considerabilă. Având în vedere cele de mai sus, raportul se concentrează asupra fezabilității unei estimări fiabile a emisiilor regionale de N2O din țările terțe.

SITUAțIA CERCETăRII ÎN DOMENIUL EMISIILOR DE N 2 O GENERATE DE CULTURILE AGRICOLE

Există două modalități diferite de modelare a emisiilor de N2O:

- modele de ecosistem bazate pe procese , care reproduc procesele și factorii ce determină generarea de emisii din sol;

- tehnici statistice , care identifică corelații între factorii determinanți și emisiile înregistrate prin măsurători pe teren[9].

Ambele abordări pot fi utilizate pentru a dezvolta factori de emisie precum cei prezentați de IPCC pentru contabilizarea emisiilor de gaze cu efect de seră în cadrul CCONUSC. IPCC propune trei abordări diferite, a căror complexitate crește în funcție de datele și modelele disponibile. Abordarea cea mai simplă, denumită nivelul 1 ( Tier 1 ), constă în înmulțirea factorilor de emisie cu valori corespunzătoare, de exemplu, utilizării îngrășămintelor. Cu toate acestea, abordarea de nivel 1 este foarte simplificată. Un indicator al incertitudinii îl constituie marja de incertitudine de -70% până la +300%, a factorilor impliciți de emisie directă identificați de IPCC[10] pentru nivelul 1. Și încă această marjă nu acoperă unele măsurători realizate pe teren[11].

Un exemplu de model bazat pe procese este modelul DNDC. Acesta a fost utilizat pentru calcularea emisiilor de N2O pentru culturile europene prezentate în raportul „Well-to-Wheel” al JEC[12]. Un model bazat pe procese, ca modelul DNDC, poate da rezultate precise, întrucât pot fi luați în considerație o serie de factori de mediu, inclusiv interacțiunile dintre aceștia. Cu toate acestea, rezultatele depind de calitatea datelor primite, inclusiv de validarea pe domeniul de aplicare a modelului respectiv. La un nivel mondial cu rezoluție regională calitatea datelor disponibile în prezent nu ar fi suficient de bună.

O alternativă la modelul bazat pe procese o constituie modelul statistic , cum este cel elaborat de Stehfest și Bouwman (modelul S&B). Acest model reprezintă, pentru înțelegerea statistică actuală a emisiilor de N2O, cea mai recentă descoperire. Cu toate acestea, modelul este nesigur, după Smeets et al[13], și prezintă anumite disfuncționalități, în special următoarele:

a) modelul se bazează pe aproximativ 1 000 de măsurători pe teren, însă niciuna nu a fost realizată în zonele boreale;

b) solurile organice sunt excluse, întrucât măsurătorile au avut o puternică influență asupra estimării emisiilor generate de solurile minerale;

c) deși tipul de recoltă este recunoscut ca fiind un parametru important pentru emisiile de N2O, eșantionul de măsurători pe teren pe care se bazează modelul nu este destul de cuprinzător încât să acopere toate culturile. Astfel, modelul statistic trebuie îmbunătățit reducând incertitudinile prin realizarea unui număr mai mare de măsurători pe teren în condiții variabile[14].

În prezent, Centrul Comun de Cercetare (CCC) al Comisiei se ocupă cu analizarea emisiilor de N2O împărțite pe regiuni. Actualul nivel de complexitate reprezintă aplicarea mondială a modelului S&B[15] la o serie de culturi utilizate pentru producția de biocarburanți și biolichide. Cu toate acestea, imprecizia datelor, precum și faptul că majoritatea biocarburanților și a biolichidelor sunt încadrate la categoria „alte culturi”, deși tipul de cultură este foarte important pentru determinarea emisiilor, indică în mod clar că, în momentul actual, această lucrare nu poate constitui baza unor propuneri legislative cu caracter obligatoriu.

MăSURI ADECVATE PRNTRU SOLUțIONAREA INCERTITUDINILOR LEGATE DE EMISIILE DE N 2 O DIN CULTIVARE ÎN țăRILE TERțE

Înțelegerea factorilor care influențează emisiile de N2O generate de solurile agricole evoluează cu rapiditate, dar rămâne încă destul de limitată. De aceea, pentru a încerca soluționarea problemei în cazul țărilor terțe, este necesară o mai bună înțelegere a fenomenului.

Comisia a publicat pe website-ul său rezultatele obținute în urma activității actuale a CCC, împreună cu o descriere a metodologiei și a datelor utilizate. Prin aceasta, Comisia urmărește să obțină feedback cu privire la metodologia și la datele utilizate, în scopul îmbunătățirii modelării, care, într-o etapă ulterioară, ar putea servi drept fundament pentru o propunere legislativă. Este foarte important ca emisiile de N2O generate de culturile tradiționale din țările terțe să fie mai bine înțelese și să fie integrate în modele N2O. De asemenea, în unele regiuni, datele statistice privind parametrii principali, precum caracteristicile solului, utilizarea îngrășămintelor și randamentele sunt limitate și trebuie să li se acorde atenție.

CONCLUZIE

Articolul 19 alineatul (4) din directivă prevede obligația Comisiei de a evalua posibilitatea de a extinde la țările terțe cerința privind întocmirea de liste ale zonelor cu emisii reduse de gaze cu efect de seră provenite din cultivare. Având în vedere cele de mai sus, Comisia consideră că nu este încă posibil, deși ar fi de dorit, să se elaboreze astfel de liste cu caracter juridic obligatoriu pentru țările terțe, dat fiind că o componentă majoră a calculului de bază este nesigură și poate fi contestată cu ușurință și că țările terțe nu au avut nicio posibilitate să-și aducă contribuția la metodologia și la datele utilizate.

Prin urmare, nu este oportun, cel puțin în acest stadiu, să se elaboreze liste legislative pentru țările terțe pe baza modelării actuale a emisiilor de N2O din agricultură. Cu toate acestea, este important să se amelioreze cunoștințele cu privire la acest aspect și să se revizuiască datele utilizate, în vederea unei noi evaluări care va avea loc în 2012. Astfel, pentru a sprijini acest proces, Comisia a publicat pe pagina CCC[16] rezultatele preliminare ale activității acestei instituții, precum și toate datele necesare și descrierea metodologiei utilizate. Aceste date vor fi utilizate de Comisie ca bază de discuție în cadrul dialogului și al schimbului său de informații cu țările terțe, inițiate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Directiva privind energia din surse regenerabile.

[1] Directiva 2009/28/CE privind promovarea utilizării energiei din surse regenerabile, de modificare și ulterior de abrogare a Directivelor 2001/77/CE și 2003/30/CE, JO L 140/16, 5.6.2009.

[2] Directiva 98/70/CE, modificată prin Directiva 2009/30/CE.

[3] Acest procent va crește la 50% în 2017 și la 60% în 2018, în cazul biocarburanților și biolichidelor produse în instalații noi.

[4] Articolul 19 alineatul (2) din Directiva privind energia din surse regenerabile.

[5] Articolul 19 alineatul (4) din Directiva privind energia din surse regenerabile.

[6] Datele sunt furnizate de Institutul pentru Mediu și Durabilitate al Centrului Comun de Cercetare (CCC) al Comisiei, care face parte din consorțiul JEC (CCC-Eucar-Concawe), însărcinat cu elaborarea studiului „Well-to-Wheel”: http://ies.jrc.ec.europa.eu/our-activities/support-to-eu-policies/well-to-wheels-analysis/WTW.html.

[7] Metodologia implicită a IPCC pornește de la ipoteza că faptul de a cultiva neîntrerupt solurile minerale fără a schimba practicile de cultivare nu modifică conținutul de carbon din sol. Potrivit aceleiași metodologii, cultivarea neîntreruptă a solurilor organice duce la pierderi semnificative de carbon din sol. Cu toate acestea, pe solurile organice din UE se cultivă doar un număr foarte limitat de culturi. Prin urmare, studiul „Well-to-Wheel” al JEC, care descrie situații tipice, nu face referire la modificările conținutului de carbon din sol determinate de procesul de cultivare.

[8] Valorile exacte pentru toate părțile filierelor de producție – „cultivare”, „prelucrare” și „transport și distribuție” – se regăsesc în anexa V partea D la directivă.

[9] Stehfest and Bouwman 2006 N2O and NO emissions from agricultural fields and soils under natural vegetation: summarizing available measurement data and modelling of global annual emissions pp. 207 – 228.

[10] Orientările IPCC din 2006 pentru inventarele naționale de gaze cu efect de seră, capitolul 11, tabelul 11.1.

[11] Raportul „Well-to-Wheel” al JEC, raportul „Well-to-Tank” versiunea 2c, martie 2007, pagina 31.

[12] Calculele se bazează pe o versiune recentă a modelului DNDC – un model de chimie a solurilor (pagina 31 din raportul „Well-to-Tank” (versiunea 2c – 2007, disponibil la adresa: http://ies.jrc.ec.europa.eu/our-activities/support-to-eu-policies/well-to-wheels-analysis/WTW.html).

[13] Smeets, Bouwman, Stehfest, van Vuuren, Posthuma The contribution of N2O to the greenhouse gas balance of first-generation biofuels pp. 1 – 23.

[14] Smeets, Bouwman, Stehfest, van Vuuren, Posthuma The contribution of N2O to the greenhouse gas balance of first-generation biofuels pp. 1 – 23.

[15] Descrierea modelului se găsește în lucrarea Stehfest and Bouwman, 2006, N2O and NO emissions from agricultural fields and soils under natural vegetation: summarizing available measurement data and modelling of global annual emissions, pp. 207 – 228.

[16] Versiunile actualizate, inclusiv descrierea detaliată a metodelor de calcul și a datelor primite, vor fi disponibile la adresa: http://afoludata.jrc.ec.europa.eu/index.php/dataset/files/221.