[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 20.5.2008

COM(2008) 321 final

COMUNICAREA COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CĂTRE CONSILIU, CĂTRE COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL EUROPEAN ŞI CĂTRE COMITETUL REGIUNILOR

Creşterea preţurilor la produsele alimentare - Direcţii de acţiune ale UE pentru gestionarea problemei

CUPRINS

1. Introducere 3

2. Creşterea bruscă şi accentuată a preţurilor la o largă categorie de produse agricole 3

3. Cauzele fundamentale ale preţurilor mari la alimente: factori temporari şi structurali 4

4. Perspective pe termen mediu 6

5. Impactul în cadrul UE 6

6. Impactul la nivel mondial 8

7. Elementele unui răspuns din partea UE 9

8. Concluzii 14

INTRODUCERE

Timp de treizeci de ani, atât în Europa, cât şi în lume, preţurile produselor alimentare au scăzut în termeni reali. Această tendinţă s-a inversat în lunile trecute, prin creşteri bruşte şi accentuate ale preţurilor produselor agricole la nivel mondial.

Creşterea bruscă a preţurilor a afectat mai multe produse în acelaşi timp: în mai puţin de un an, cerealele, carnea şi produsele lactate au înregistrat creşteri procentuale exprimate prin două sau chiar trei cifre. Dimensiunile şi rapiditatea acestor creşteri ale preţurilor au dat naştere unor dezechilibre macroeconomice în întreaga lume. Au fost afectate cu precădere ţările în curs de dezvoltare, precum şi populaţiile cele mai vulnerabile. Milioane de oameni care trăiesc la limita sărăciei se confruntă cu foamea şi cu malnutriţia.

În interiorul Uniunii, inflaţia preţurilor la produsele alimentare a atins 7% în luna martie 2008. Pentru consumatorii europeni, efectele creşterilor rapide ale preţurilor la produsele alimentare au fost amplificate de creşteri simultane ale preţurilor la energie. Puterea de cumpărare a gospodăriilor a scăzut, iar cei 16% dintre europeni care trăiesc sub pragul sărăciei sunt segmentul cel mai vulnerabil.

CREşTEREA BRUSCă şI ACCENTUATă A PREţURILOR LA O LARGă CATEGORIE DE PRODUSE AGRICOLE

Punând capăt unei perioade de trei decenii de scădere a preţurilor produselor agricole (în termeni reali), preţurile mai multor produse au înregistrat o creştere susţinută în 2006. Creşterea s-a accentuat considerabil în cea de-a doua jumătate a anului 2007 şi a atins un nivel maxim în primele luni ale anului 2008.

Creşterea a fost puternică şi a afectat simultan o mare diversitate de produse. Între septembrie 2006 şi februarie 2008, preţurile mondiale ale produselor agricole au crescut, în dolari, cu 70%. A suferit majorări deosebit de mari preţul grâului, porumbului şi orezului, precum şi preţul produselor lactate[1]. Preţurile de referinţă pentru pieţele mondiale la începutul lunii februarie 2008, comparativ cu luna februarie 2007, au cunoscut evoluţiile următoare: + 113% pentru grâul SUA faţă de + 93% pentru grâul UE; + 83% pentru soia SUA; + 52% pentru orez Thailanda, + 24% pentru porumb SUA. Din luna februarie, preţul de referinţă pentru orez (preţul de export al Thailandei) s-a dublat, depăşind 1 000 dolari americani/tonă la sfârşitul lunii aprilie. De asemenea, preţul cărnii, în special cel al cărnii de pasăre, şi al uleiurilor vegetale a cunoscut o creştere puternică. În Europa, preţurile la grâu şi produse lactate au crescut cu 96% şi, respectiv, 30% între septembrie 2006 şi februarie 2008.

Recent, s-a observat o inversare a tendinţei , ca o consecinţă a declinului preţului cerealelor şi produselor lactate. Comparativ cu cele mai recente valori maxime atinse, preţurile din UE au scăzut cu 25% pentru grâu şi 35% pentru unt. Preţurile la orez continuă să crească, una dintre cauze fiind restricţiile la export impuse de ţări cu producţie importantă de orez precum Vietnam, Thailanda, India şi China în scopul evitării unor penurii interne. În condiţiile volatilităţii situaţiei şi naturii contradictorii a tendinţelor, evoluţiile preţurilor vor fi monitorizate atent în lunile următoare.

CAUZELE FUNDAMENTALE ALE PRE Ţ URILOR MARI LA ALIMENTE: FACTORI TEMPORARI ŞI STRUCTURALI

Evoluţiile observate ale preţurilor sunt rezultatul unei combinaţii complexe de factori structurali şi de factori de natură mai temporară . Deşi există un consens cu privire la factorii consideraţi relevanţi, opiniile diferă cu privire la importanţa relativă a acestora. De asemenea, măsura în care fiecare factor explică majorările de preţuri variază în funcţie de produsele de bază şi de regiuni. Cauzele care au dus la creşterea preţurilor sunt substanţial diferite pentru grâu şi orez faţă de porumb şi soia. În primul caz, majorările au fost determinate în mare parte de aspecte legate de ofertă. În celălalt caz, creşterea cererii a jucat rolul principal. Factorii legaţi de ofertă par să fi produs majorări de preţuri mai mari decât creşterea cererii.

Analizând cauzele structurale ale evoluţiilor pieţei, în ultimii ani s-a putut observa o creştere constantă a cererii de produse de bază şi de produse alimentare cu grad mai mare de prelucrare din partea economiilor emergente, precum China, Brazilia şi India . Acest lucru este rezultatul unor rate record de creştere economică, al urbanizării şi al schimbării obiceiurilor alimentare (în special cu privire la carne: astăzi, de exemplu, consumatorii chinezi mănâncă 50 kg de carne pe an, comparativ cu numai 20 kg în 1985). În termeni mai generali, creşterea populaţiei mondiale, în special în ţările în curs de dezvoltare, a contribuit şi ea la amplificarea cererii de produse alimentare.

Preţurile mari ale energiei afectează, de asemenea, preţurile produselor agricole . Unii analişti sunt de părere că majorarea preţurilor la energie are un efect mai important asupra preţurilor la produsele alimentare decât creşterea preţurilor produselor agricole de bază. Ele afectează preţurile la produsele alimentare în mod direct, făcând să crească preţul unor factori necesari producţiei cum ar fi îngrăşămintele, pesticidele şi motorina, precum şi costurile de prelucrare şi transport. Preţul îngrăşămintelor azotate a crescut cu 350% din 1999, în mare parte din cauza costurilor legate de carburanţi. Costurile transportului de marfă au crescut, de asemenea, în mod semnificativ. În mod indirect, creşterea rapidă a preţului petrolului brut face să crească şi cererea de biocarburanţi, deoarece aceştia devin astfel un înlocuitor viabil pentru carburanţii fosili.

Cererea de produse agricole de bază este influenţată şi de apariţia unor debuşee comerciale alternative, în special piaţa biocarburanţilor . Analizele Comisiei arată că producţia actuală de biocarburanţi din UE are puţine efecte asupra preţurilor mondiale actuale la produsele alimentare, întrucât biocarburanţii folosesc sub 1% din producţia cerealieră a Uniunii. Consiliul European a stabilit un obiectiv vizând utilizarea a 10% biocarburanţi în transporturi până în 2020. O perioadă de adaptare atât de lungă face improbabil ca acest obiectiv să fi avut vreun impact asupra preţurilor actuale, iar criteriile de durabilitate propuse de Comisie vor reduce impactul viitor. Pe de altă parte, strategia proactivă adoptată de Statele Unite a avut un impact observabil asupra pieţei porumbului, dar până acum a avut o contribuţie relativ moderată la creşterea preţurilor în general. Se estimează că producţia de bioetanol a Statelor Unite absoarbe aproximativ 25% din producţia naţională de porumb.

Unii factori structurali produc, de asemenea, o reducere a potenţialului ofertei. Aceştia includ încetinirea ritmului de creştere al producţiilor de cereale , care a afectat în special producătorii europeni, dar care reflectă, parţial, şi efectele unei perioade în care investiţiile în agricultura din ţările în curs de dezvoltare au fost insuficiente.

De asemenea, analiza schimbărilor climatice sugerează că, în viitor, condiţiile climatice neobişnuite vor deveni probabil mai pronunţate, cu consecinţe posibile precum volatilitatea producţiei agricole din cauza deficitului de producţie în urma vremii nefavorabile.

Deşi factorii structurali pot produce o modificare pe termen mai lung, însă treptată, a echilibrului pieţei, factorii temporari au accentuat sensul şi viteza schimbărilor, funcţionând ca elemente declanşatoare ale salturilor bruşte înregistrate de preţuri.

Condiţiile climatice nefavorabile au afectat mai multe ţări care sunt producători şi exportatori importanţi, cu consecinţa unor recolte neobişnuit de slabe . De exemplu, Australia a suferit trei secete în ultimele şase sezoane, producţia scăzând cu 50% în 2006. În acelaşi an, din motive climatice, deficitul producţiei de cereale în America de Nord, Europa şi Australia în 2006 a fost de peste 60 de milioane de tone, de patru ori mai mult decât creşterea cantităţii de cerealele utilizată pentru etanol în aceste ţări. În condiţiile unui minim istoric al stocurilor internaţionale, creşterea bruscă a preţurilor agricole de bază nu a fost amortizată de produsele provenite din stocuri. Conform prognozei FAO, se estimează că stocurile mondiale de cereale vor atinge nivelul minim din ultimii 25 de ani, şi anume 405 milioane de tone în 2007/08, cu 21 de milioane de tone sau 5% mai puţin decât nivelul deja scăzut înregistrat în anul precedent. Stocurile de intervenţie ale UE sunt epuizate.

Evoluţiile de pe pieţele financiare au avut, de asemenea, un impact . A existat o activitate mai intensă a investitorilor speculativi pe pieţele financiare ale produselor de bază, pentru a limita riscul preţurilor sau pentru a utiliza surplusurile de lichidităţi în urma crizei pieţei financiare. Aceste activităţi produc o mai mare variaţie a preţurilor şi a volatilităţii pieţelor future şi spot pentru produsele de bază şi au amplificat evoluţiile subiacente ale preţurilor. Influenţa lor asupra formării preţurilor pe termen lung rămâne incertă.

- Deprecierea dolarului american a contribuit şi ea la impulsionarea creşterii preţurilor. Efectele cursurilor de schimb s-au adăugat impactului inegal al majorării preţurilor. Pentru ţările ale căror monede sunt legate de euro (cum ar fi ţările FCFA din Africa de vest şi centrală) efectele negative au fost întrucâtva atenuate. Ţările ale căror monede se depreciază sunt afectate cel mai grav.

- Unele ţări exportatoare au reacţionat la creşterea preţurilor prin instituirea unor restricţii privind exporturile. India a introdus interdicţii la export, Vietnam şi Thailanda au introdus limite la exporturile de orez, Indonezia a introdus taxe de export la uleiul de palmier, iar Kazahstanul a interzis exportul de grâu. Scopul acestor taxe şi interdicţii la export este de a proteja pieţele interne de deficitul de producţie pe termen scurt, precum şi de şocurile legate de preţuri. Cu toate acestea, ele limitează şi mai mult pieţele agricole internaţionale, în special în detrimentul ţărilor în curs de dezvoltare care importă produse alimentare. Pe termen mediu, aceste restricţii trimit un semnal de piaţă greşit, reducând stimulentele pentru fermieri de a investi şi de a mări producţia şi contribuind la dezechilibrele de pe pieţele regionale.

Impactul acestor evoluţii combinate asupra preţurilor agricole este agravat de relativa neelasticitate a ofertei şi cererii de produse agricole pe termen scurt. Producţia agricolă este sezonieră, existând un interval de timp între semnalele pieţei şi reacţia producătorilor. În ultimii ani, investiţiile în agricultura din ţările în curs de dezvoltare au fost insuficiente. În sfârşit, o proporţie relativ mică din producţia globală ajunge pe pieţele agricole mondiale (schimburile comerciale privesc 16% din producţia mondială de grâu, 8% din cea a produselor lactate şi 7% din cea a orezului) şi, tot mai mult, aceasta provine dintr-un număr mic de ţări exportatoare.

PERSPECTIVE PE TERMEN MEDIU

Preţurile la produsele agricole sunt supuse unor fluctuaţii ciclice. În secolul trecut, ele au cunoscut numeroase perioade de maxim. Întrebarea esenţială este dacă, de această dată, următoarea scădere a preţurilor va fi suficientă pentru a contrabalansa majorările anterioare sau dacă intrăm într-o perioadă de niveluri constant ridicate ale preţurilor la produsele agricole de bază.

Toate analizele sugerează că preţurile ridicate ale produselor alimentare nu sunt un fenomen temporar, ci vor persista probabil pe termen mediu , deşi, cel mai probabil, nu la nivelurile record atinse recent. Recentele creşteri ale preţurilor la produsele de bază au fost asociate cu unii factori temporari, în special deficitul de producţie din cauze climatice. Astfel, revenirea la recolte medii ar trebui să amelioreze situaţia dificilă de pe pieţele agricole şi să contribuie la scăderea preţurilor produselor alimentare. Cu toate acestea, în măsura în care unii dintre factorii subiacenţi sunt structurali şi de durată, va continua probabil dezechilibrul dintre creşterea dinamică a cererii şi creşterea ofertei.

Toate acestea înseamnă că, pe termen scurt şi mediu, nu este probabilă revenirea preţurilor produselor alimentare la nivelurile anterioare crizei. Prognozele realizate de FAPRI şi OCDE estimează că, chiar în condiţiile revenirii la condiţii climatice normale şi la o ofertă normală, preţurile în termeni nominali la produsele de bază pe termen mediu vor fi în medie peste nivelurile care au predominat în ultimii zece ani. Orice scădere pe termen scurt nu va fi, probabil, de durată.

Îmbunătăţirile tehnologiei, creşterea nivelurilor recoltelor şi extinderea zonei de producţie pot contribui la satisfacerea cererii în creştere şi la reducerea inflaţiei preţurilor. Cu toate acestea, chiar şi în condiţii climatice favorabile şi constante, mai mulţi factori vor afecta ritmul în care creşterea ofertei se va apropia de satisfacerea cererii. Factori precum terenurile disponibile, apa, preţurile materiilor prime folosite în agricultură, inovaţiile tehnologice şi investiţiile vor limita posibilităţile de sporire a productivităţii.

IMPACTUL ÎN CADRUL UE

Creşterea preţurilor la produsele de bază a contribuit la creşterea inflaţiei în ceea ce priveşte produsele alimentare, precum şi a inflaţiei generale în UE . Inflaţia generală în UE a crescut de la 1,9% în august 2007 la 3,8% în martie 2008. Inflaţia pentru produsele alimentare (fără alcool şi tutun) a crescut de la 2,7% la 6,9%. În mod similar, inflaţia preţurilor energiei a crescut de la -0,6% la 10,9%.

Cu toate acestea, efectele asupra preţurilor de consum au fost limitate de trei factori : (i) aprecierea monedei euro; (ii) scăderea ponderii materiilor prime în costurile de producţie ale alimentelor, comparativ cu energia şi mâna de lucru (în principal datorită creşterii nivelului de prelucrare) şi (iii) ponderea scăzută a cheltuielilor alimentare în cheltuielile totale ale gospodăriilor (astăzi, o gospodărie medie din UE-27 cheltuieşte aproximativ 14% din venitul său total pentru produse alimentare). Structura concurenţială în sectorul alimentar, în special nivelul de concentrare al sectoarelor de comercializare cu amănuntul şi de distribuţie, a putut avea o influenţă asupra ritmului şi măsurii în care diferitele creşteri al materiilor prime au afectat consumatorii din statele membre.

În cazul pâinii, costul materiei prime, grâul, reprezintă numai 5% din costurile totale de producţie, în timp ce costurile principale sunt cele ale muncii, energiei şi capitalului.

Inflaţia a fost mai mare pentru produsele alimentare prelucrate (în care preţurile materiilor prime reprezintă o proporţie mai redusă) decât pentru produsele alimentare neprelucrate (cum ar fi fructele şi legumele, dar şi carnea). În UE, inflaţia pentru produsele alimentare prelucrate (inclusiv categorii precum „Pâine şi cereale” şi „Lapte, brânză şi ouă”, însă fără a lua în considerare alcoolul şi tutunul) s-a majorat de la 2,3% în iulie 2007 la 9,4 % în martie 2008. Inflaţia pentru produsele alimentare neprelucrate s-a majorat şi ea de la 2,6% în septembrie 2007 la 4,2% în martie 2008. Creşterea respectivă a fost mai treptată şi mai puţin accentuată decât pentru produsele alimentare prelucrate. Motivul pentru care produsele alimentare prelucrate au fost mai afectate decât produsele alimentare neprelucrate este că tipul de materii prime utilizate în produsele alimentare prelucrate a fost mai vulnerabil la creşterile de preţuri (atât cele ale produselor alimentare, cât şi cele ale altor factori precum energia), în timp ce produsele alimentare neprelucrate, de tipul legumelor, fructelor şi peştelui nu au înregistrat creşteri de preţuri. În ce priveşte carnea, acest fapt poate fi explicat printr-un decalaj mai mare de timp între apariţia unor costuri mai mari ale furajelor, din cauza majorării preţului cerealelor, şi creşterea corespunzătoare a preţului produselor din carne.

Conform analizelor realizate în acest domeniu, creşterea medie a cheltuielilor alimentare ale consumatorilor din UE 27, drept consecinţă a majorării preţurilor la produsele agricole între februarie 2007 şi februarie 2008, este de 5%, reducând puterea de cumpărare a unei gospodării medii din UE cu 0,7%.

Impactul majorării preţurilor la produsele alimentare a fost resimţit diferit în statele membre, precum şi în diferitele straturi ale societăţii din fiecare stat membru . Variaţiile pot fi atribuite diferenţelor între statele membre în ce priveşte structura pieţei, caracteristicile consumului, nivelul veniturilor şi cheltuielile alimentare ale gospodăriilor. În timp ce majorarea preţului la produsele alimentare în UE-15 a fost de aproximativ 5-7%, ea fost mult mai mare în noile state membre (21,8% în Bulgaria şi 17% în Estonia). Aceasta coincide cu o pondere mai mare a cheltuielilor alimentare în bugetul gospodăriilor. Ponderea cheltuielilor alimentare variază de la 9,06% în Marea Britanie la 41,87% în România. În plus, cele 20% dintre gospodării care sunt cel mai defavorizate cheltuiesc o proporţie mult mai mare din bugetul lor pentru produsele alimentare. De exemplu, această pondere este de 56,8% în România, 43,4% în Lituania, 42% în Bulgaria, 38,2% în Letonia, 30,7% în Slovacia şi 27,2% în Ungaria. De asemenea, în unele ţări cu un nivel mai mare al veniturilor, ponderea cheltuielilor pentru produse alimentare în rândurile gospodăriilor cel mai defavorizate este mult mai mare decât pentru o gospodărie medie (27% în Italia, 23,8% în Spania, 19,9% în Slovenia, 20,2% în Grecia, 22,6% în Cipru, 16,2% în Irlanda, 14% în Germania).

Creşterea preţurilor a fost avantajoasă pentru fermierii din UE în anumite sectoare, însă într-o măsură diferită. În timp ce producătorii de cereale sunt avantajaţi de preţurile mari, producătorii din sectorul creşterii animalelor sunt afectaţi negativ de creşterea preţurilor la furaje. Producătorii şi prelucrătorii din industria produselor lactate sunt, de asemenea, împiedicaţi să beneficieze pe deplin de creşterea mondială a preţurilor din cauza restricţiilor care le sunt impuse de sistemul actual al cotelor.

IMPACTUL LA NIVEL MONDIAL

Impactul creşterii preţului la produsele alimentare asupra ţărilor în curs de dezvoltare poate avea o serie de consecinţe diferite pe termen scurt şi pe termen lung . Recentele proteste şi tulburări violente în America Latină, în Africa şi în Asia demonstrează un efect imediat şi puternic asupra populaţiilor cele mai sărace ale lumii, periclitând ani întregi de progrese către realizarea ODM. Pe termen mai lung, creşterea preţurilor ar putea deveni o oportunitate în vederea sprijinirii ieşirii din sărăcie a comunităţilor rurale din anumite ţări în curs de dezvoltare. O analiză mai atentă arată că efectele diferă mult atât între ţări, cât şi în interiorul fiecărei ţări.

Ţările în curs de dezvoltare care sunt importatori neţi de produse alimentare, cum este cazul în Africa dar şi în Filipine, Indonezia şi China, sunt afectate cel mai puternic de criză. Ţările dependente de ajutoare alimentare şi care importă, de asemenea, energie prezintă cea mai mare vulnerabilitate la creşterea preţurilor. Conform FAO[2], se estimează că nota de plată pentru importul de cereale a celor mai sărace ţări din lume va creşte cu 56% în 2007/2008. Această creştere urmează unei majorări importante de 37% în 2006/2007. Pentru ţările din Africa cu venituri mici şi deficit de produse alimentare, se estimează creşterea costului cerealelor cu 74%. În condiţiile în care produsele alimentare au cea mai mare pondere în coşul preţurilor de consum din aceste ţări, efectele nemijlocite ale majorării preţurilor la produsele alimentare sunt creşterea inflaţiei, cu posibile efecte macroeconomice negative asupra stabilităţii şi/sau creşterii prin politici monetare mai stricte.

Pe plan mondial, în date agregate, câştigătorii sunt ţările care sunt exportatori neţi de produse alimentare . În principiu, exportatorii neţi au de câştigat de pe urma condiţiilor comerciale favorabile. Preţurile mondiale mari pentru culturile alimentare sunt un avantaj, de exemplu, pentru SUA (grâu, porumb, orez, soia), Argentina (grâu, porumb, orez, soia), Brazilia (porumb, orez, soia), Canada (grâu, rapiţă), Paraguay (porumb, soia), Uruguay (porumb, orez, soia), Rusia (grâu), Thailanda (orez, manioc) şi Vietnam (orez), precum şi pentru Australia. Cu toate acestea, unele dintre aceste ţări au introdus restricţii la export în vederea menţinerii la un nivel mai mic a preţurilor naţionale. Acesta este cazul, de exemplu, pentru Argentina, Egipt, India, Pakistan, Cambodgia şi Ucraina. Există 20 de ţări cu restricţii similare la export.

Există puţine persoane care contestă faptul că efectul net asupra bunăstării ţărilor sărace ale lumii, în special pe termen scurt, este unul negativ. În timp ce gospodăriile care sunt vânzători neţi de produse alimentare pot câştiga, gospodăriile care sunt cumpărători neţi de produse alimentare suferă. Povara suplimentară provocată de inflaţia preţurilor produselor alimentare este suportată de populaţia urbană săracă, dar şi de cea rurală. În regiunile rurale din ţările în curs de dezvoltare există mulţi cumpărători neţi de produse alimentare (micii agricultori, lucrători din mediul rural, gospodăriile neagricole, gospodării fără teren arabil, dependente de repatrierea de fonduri). Acest grup pierde mai mult decât câştigă. În medie, într-o ţară în curs de dezvoltare, o gospodărie săracă cheltuieşte aproximativ 50%-60% din buget pe produse alimentare şi 10% pe energie. Luând ca exemplu o gospodărie din Africa Subsahariană care trăieşte cu 5 dolari pe zi, rezultă că 3 dolari sunt cheltuiţi pe produse alimentare, 0,5 dolari pe energie şi 1,5 dolari pentru alte cheltuieli. O creştere de 50% a preţurilor produselor alimentare va avea ca rezultat obligarea respectivei gospodării la reducerea cu 1,5 dolari a cheltuielilor zilnice pentru acoperirea nevoilor nealimentare. Dacă pe termen scurt creşterile de preţ nu au condus încă la o penurie de produse alimentare, acestea au avut ca rezultat accentuarea stării de sărăcie, malnutriţie şi o vulnerabilitate mai mare la alte şocuri externe. Conform primelor estimărilor ale Băncii Mondiale, recenta creştere bruscă a preţurilor produselor alimentare ar putea arunca în jur de 100 de milioane de oameni într-o stare şi mai accentuată de sărăcie.

Pe termen mediu şi lung, creşterea preţurilor oferă noi oportunităţi generatoare de venituri pentru agricultori şi ar putea consolida contribuţia agriculturii la creşterea economică , chiar dacă o serie de factori ar putea încetini această ajustare. Preţurile agricole ridicate stimulează realizarea de investiţii şi programe publice şi private pentru creşterea productivităţii, consolidarea infrastructurii, extinderea producţiei la terenurile marginale şi consolidarea eficienţei pieţelor agricole. Efectele asupra întregii economii ar putea fi pozitive, prin creşterea cererii pentru forţa de muncă şi a salariilor în zonele rurale, încetarea exodului urban, reducerea sărăciei şi contribuţia la securitatea alimentară. Cu toate acestea, un număr de factori ar putea încetini acest proces de ajustare. În mai multe ţări, anumite forme de intervenţie guvernamentală reduc stimulentele producătorilor de a investi şi de a creşte producţia. Alţi factori sunt situarea geografică a pieţelor, organizarea acestora, lipsa informaţiilor, puterea deţinută de anumiţi intermediari în lanţul agro-alimentar, dificultăţi în a avea acces la seminţe, îngrăşăminte si credite, precum şi nivelul redus al investiţiilor anterioare în infrastructura rurală. Toţi aceşti factori îi afectează în mod negativ pe micii producători rurali. Va fi nevoie de timp pentru ca ajustările din economia rurală care pot crea noi oportunităţi să fie accesibile celor săraci şi să contribuie la creşterea producţiei agricole.

ELEMENTELE UNUI RăSPUNS DIN PARTEA UE

La nivelul UE, iniţiativele strategice pot fi structurate în jurul a trei linii complementare de intervenţie:

1. acţiuni pentru combaterea şi atenuarea efectelor pe termen scurt ale şocului creşterii preţurilor produselor alimentare;

2. acţiuni care vizează creşterea ofertei de produse agricole şi asigurarea securităţii alimentare pe termen lung;

3. acţiuni pentru a contribui la efortul global de combatere a efectelor creşterilor preţurilor asupra populaţiilor sărace.

a) Acţiuni pentru a limita efectele creşterilor preţurilor pe termen scurt şi mediu

(1) Monitorizarea evoluţiei preţurilor. Având în vedere volatilitatea şi complexitatea actualelor tendinţe ale preţurilor, Comisia va monitoriza cu atenţie evoluţia preţurilor în UE şi pe plan internaţional şi va prezenta un raport până la sfârşitul anului cu privire la evoluţia situaţiei.

(2) Ajustarea politicii agricole comune (PAC). Pentru a atenua efectele creşterii preţurilor, au fost decise recent o serie de ajustări ale gestionării pieţelor în cadrul politicii agricole comune (PAC). Stocurile de intervenţie au fost vândute. În plus, au fost luate trei măsuri concrete pentru a contracara în mod direct nivelurile excepţional de ridicate ale preţurilor de pe piaţa cerealelor. În primul rând, în septembrie 2007, Consiliul a decis suspendarea pentru anul 2008 a obligaţiilor agricultorilor de a scoate din circuitul agricol 10% din terenul lor arabil. De asemenea, la data de 20 decembrie 2007, Consiliul a hotărât, în unanimitate, suspendarea drepturilor de import la cereale pentru anul curent de piaţă, cu doar câteva excepţii (chiar dacă impactul acestei măsuri ar putea fi limitat, datorită nivelului scăzut al tarifelor efective. Totodată, începând cu anul 2008, Consiliul a decis majorarea cu 2% a cotelor de lapte.

La un nivel mai general, sprijinul decuplat pentru venit şi reforma organizării comune a pieţelor sectoriale a făcut deja agricultorii mai receptivi la semnalele pieţei. Câteva măsuri incluse în pachetul privind verificarea „stării de sănătate” a PAC, adoptate în paralel cu prezenta comunicare, precum eliminarea obligaţiei de scoatere a terenurilor din circuitul agricol şi creşterea treptată a cotelor de lapte în vederea eliminării acestora în 2015, converg în această direcţie şi ar trebui să contribuie la atenuarea presiunilor exercitate asupra pieţelor agricole.

(3) Acţiuni în favoarea persoanelor celor mai defavorizate. Comisia va prezenta un program revizuit pentru securitatea alimentară pentru persoanele cele mai defavorizate. Programul actual de ajutor alimentar pentru persoanele cele mai defavorizate, iniţiat în 1987, a oferit anual sprijin de aproximativ 300 de milioane de euro, ajungând la 13 milioane de beneficiari din 19 state membre.

(4) Analiza funcţionării procesului de aprovizionare cu produse alimentare. Comisia va crea un grup operativ pentru analizarea lanţului de aprovizionare cu produse alimentare, inclusiv concentrarea şi segmentarea pieţei sectoarelor de distribuţie şi comerţul cu amănuntul de produse alimentare în UE, urmând să prezinte, până la sfârşitul anului 2008, un prim raport privind situaţia existentă. Lucrările acestui grup vor contribui, în special, la monitorizarea sectorului comerţului cu amănuntul, introdusă după revizuirea pieţei unice. De asemenea, Comisia va continua să coopereze strâns în aceste domenii cu autorităţile naţionale de concurenţă şi încurajează statele membre care reformează sau preconizează reformarea reglementărilor restrictive din sectorul comerţului cu amănuntul, să-şi continue eforturile.

(5) Evitarea măsurilor cu efecte de distorsionare. Având în vedere efectele puternice ale inflaţiei preţurilor produselor alimentare asupra puterii de cumpărare a gospodăriilor cu venituri reduse, există o dezbatere în mai multe state membre asupra modalităţii de limitare (temporară) a unor asemenea efecte. Atunci când sunt luate măsuri pe termen scurt concentrate pe atenuarea impactului preţurilor alimentare ridicate asupra categoriilor cele mai sărace ale populaţiei, acestea ar trebui să evite efectele de distorsionare. De asemenea, Comisia va monitoriza îndeaproape asemenea evoluţii.

(6) Analiza investiţiilor speculative. Comisia va monitoriza cu atenţie activităţile investitorilor speculativi de pe pieţele financiare ale produselor de bază şi impactul acestora asupra variaţiilor preţurilor.

b) Acţiuni pentru consolidarea aprovizionării cu produse agricole pe termen lung

(1) Consolidarea durabilităţii politicii UE în domeniul biocarburanţilor. Sunt necesare analize suplimentare pentru a determina în ce măsură obiectivul fixat de UE (folosirea în proporţie de 10% a biocarburanţilor până în 2020) va influenţa preţurile de pe piaţa agricolă şi folosirea terenurilor. Cu toate acestea, simulările indică faptul că o creştere a proporţiei folosirii biocarburanţilor de la 1% în 2005 la 10% în 2020, va avea ca efect majorarea cantităţii de materii prime folosite cu 30 milioane de tone. Având în vedere şi produsele secundare, trebuie adăugate alte 4 milioane de tone anual, de-a lungul unei perioade de 15 ani. Până în 2020, aceasta ar putea însemna o creştere a preţului la cereale de aproximativ 3-6%, la rapiţă de 8-10% şi la floarea soarelui de 15%, în raport cu anul 2006, presupunând că 30% din ofertă este reprezentată de biocarburanţi de a doua generaţie. Aceste efecte, însă, vor fi limitate de creşterea progresivă a folosirii biocarburanţilor de a doua generaţie, încurajată de strategia UE. Biocarburanţii de a doua generaţie sunt produşi din materii prime diferite de culturile de uz alimentar şi pot rezulta nu doar din culturi energetice, dar şi din alte surse precum uleiurile vegetale reciclate, grăsimea animală, produsele secundare din industriile bazate pe lemn, reziduurile forestiere, deşeurile solide şi gramineele.

(2) Promovarea producţiei durabile de biocarburanţi la nivel internaţional. Politica UE în domeniul biocarburanţilor este din ce în ce mai mult percepută ca înscriindu-se în tendinţa mondială de a stimula producţia de biocarburanţi. Politici proactive în domeniul biocarburanţilor sunt urmate, în special, de SUA, dar şi de Brazilia, India, China şi alte ţări. Pe baza strategiilor existente, este de aşteptat ca în SUA, până în 2016, suprafaţa de porumb cultivată pentru bioetanol să crească la 43% din întreaga suprafaţă cu porumb recoltată pentru boabe în 2004. Unele analize indică faptul că există riscul ca satisfacerea cererii pentru biocarburanţi să fie realizată prin înlocuirea culturilor de uz alimentar şi nu prin folosirea avantajelor extinse ale creşterii productivităţii. Pentru a reduce riscul unui asemenea scenariu în UE, un element cheie al propunerii de directivă a Comisiei privind energia regenerabilă este stabilirea unui sistem pentru durabilitatea biocarburanţilor, care să ţină seama de impactul gazelor cu efect de seră, biodiversitatea şi consecinţele exploatării solului. Sistemul va include, de asemenea, monitorizarea şi raportarea periodică privind o gamă largă de efecte economice, sociale şi de mediu, inclusiv consecinţele negative şi pozitive asupra securităţii alimentare. Sistemul propus va fi aplicabil atât biocarburanţilor produşi în UE, cât şi celor importaţi şi este pe deplin compatibil cu angajamentele asumate de UE în cadrul normelor de comerţ internaţional. UE poate contribui de o manieră importantă la modelarea viitoarei dezvoltări a biocarburanţilor prin încurajarea adoptării unor criterii similare de durabilitate de către consumatorii şi producătorii de biocarburanţi din afara Uniunii Europene şi prin promovarea activă a dezvoltării la nivel mondial a biocarburanţilor de generaţia a doua şi a treia.

(3) Intensificarea cercetării în domeniul agricol şi acumularea de cunoştinţe în domeniu pentru a stimula creşterea durabilă a productivităţii agriculturii, atât în Europa, cât şi în ţările în curs de dezvoltare, de exemplu prin noi varietăţi de culturi şi sisteme îmbunătăţite de gestionare a culturilor care să asigure productivităţi mai ridicate şi mai stabile, o folosire mai raţională a apei, o rezistenţă mai mare la boli şi presiunile exercitate de mediul înconjurător şi o nevoie mai redusă de pesticide. Comisia va continua să faciliteze coordonarea dintre statele membre şi să ofere oportunităţi de colaborare în domeniul cercetării între Europa şi ţările în curs de dezvoltare, prin intermediul celui de-al 7-lea Program-cadru pentru cercetare. În plus, îşi va menţine sprijinul susţinut în favoarea sistemului de cercetare internaţională în domeniul agriculturii (în special Grupul consultativ pentru cercetarea agricolă internaţională, CGIAR), cifrat în prezent la 32,5 milioane euro, existând perspectiva dublării acestuia din 2008, până la o medie de 63 de milioane pe an pentru următorii trei ani.

(4) Menţinerea unei politici deschise, dar precaute în privinţa OMG-urilor. Cultivarea OMG-urilor continuă să se extindă în ţările terţe, iar cererea pentru seminţele şi făina de soia este în creştere, inclusiv în UE, unde sectorul zootehnic depinde într-o mare măsură de importul de proteine vegetale, în special seminţele de soia şi produsele derivate. Dacă în Europa cultivarea OMG-urilor este limitată, atât în scopuri furajere, cât şi pentru biocarburanţi, prin contrast, aceasta înregistrează o expansiune rapidă la nivel mondial. Cadrul juridic al UE prevede o autorizare prealabilă a introducerii pe piaţă a OMG-urilor, pe baza unor standarde ştiinţifice eficace, dotând UE un sistem strict de autorizare. Comisia va continua punerea în aplicare a acestei legislaţii, răspunzând cererilor de autorizare şi, în contextul special actual, va acorda o importanţă deosebită problemei importurilor de produselor furajere, în conformitate cu procedurile stabilite de legislaţia în vigoare.

(c) Acţiuni pentru a răspunde efectelor crizei la nivel internaţional

(1) Continuarea promovării unei politici comerciale deschise şi depunerea de eforturi în vederea încheierii rapide a DDA (Agenda de dezvoltare de la Doha). Runda de la Doha prezintă avantaje potenţiale importante pentru ţările în curs de dezvoltare în ceea ce priveşte noile perspective de piaţă, care ar putea contribui la crearea de venituri suplimentare din exporturi, la stimularea producţiei agricole şi facilitarea accesului la produsele alimentare, atenuând astfel actualele creşteri de preţuri la produsele alimentare. UE a acordat deja, în mod independent, acces liber ţărilor cel mai puţin dezvoltate, fără impunerea de taxe vamale şi contingente. În prezent, o abordare similară este extinsă la ţările ACP, în contextul Acordurilor de parteneriat economic (APE). Problema efectului negativ al restricţiilor la export ar trebui ridicată în cadrul întâlnirilor viitoare ale OMC, precum şi al altor foruri internaţionale relevante.

(2) Respectarea angajamentelor umanitare asumate şi majorarea contribuţiei UE la eforturile desfăşurate la nivel mondial pentru combaterea efectelor crizei asupra populaţiilor sărace. Organizaţii internaţionale importante (PAM, FAO, Banca Mondială, FMI) avertizează asupra pericolului izbucnirii unei crize umanitare, cauzată nu de o penurie mondială de produse alimentare, ci de o deteriorare a accesului celor mai vulnerabile populaţii la produsele alimentare. Efectele creşterii preţurilor produselor alimentarelor asupra furnizării de ajutor alimentar nu au fost decât parţial compensate de majorarea nivelului resurselor donatorilor. PAM a solicitat un ajutor suplimentar de aproximativ 750 de milioane de dolari pentru suplimentarea finanţării în vederea menţinerii programelor de ajutor alimentar şi de dezvoltare în coordonatele corespunzătoare anului 2008, acest obiectiv fiind doar parţial atins. În mod similar, alte agenţii ale ONU, precum şi agenţii ale Crucii Roşii şi ONG-uri, sunt afectate de creşteri ale costurilor operaţionale. Decalajul dintre resursele disponibile şi costul din ce în ce mai mare al operaţiunilor pare să se accentueze. În 2008, până în prezent, Comisia a angajat 333 milioane de euro pentru ajutorul pe termen scurt. Comisia va monitoriza cu atenţie evoluţia nevoilor de ajutor umanitar şi ia în considerare modalităţi de mobilizare a unor fonduri suplimentare pentru a contribui la acţiunile în desfăşurare sau planificate ale organizaţiilor internaţionale, precum şi pentru a face faţă unor nevoi umanitare neprevăzute între 2008 şi 2010.

(3) Acordarea de sprijin pentru soluţiile structurale pe termen mediu şi lung în cadrul politicii de dezvoltare a UE. Pe termen lung, doar consolidarea politicilor şi investiţiilor în dezvoltarea rurală, securitatea alimentară şi agricultură pot constitui un răspuns la problema ofertei de produse alimentare din ţările în curs de dezvoltare. Programele de cooperare în domeniul dezvoltării ale UE vor sprijini această abordare. Dezvoltarea rurală, agricultura şi/sau securitatea alimentară au fost deja selectate de un număr în creştere de ţări africane (22) drept sectoare principale pentru acordarea de sprijin în cadrul celui de-al 10-lea Fond European de Dezvoltare (2008-2013). Asistenţa comunitară în acest domeniu ar trebui să atingă 3,5 miliarde de euro pentru următorii cinci ani. Programul tematic pentru securitate alimentară sprijină intervenţiile la nivel mondial, continental şi regional pentru a îmbunătăţi securitatea alimentară a celor mai sărace populaţii, acţiuni asigură coerenţa, complementaritatea şi continuitatea intervenţiilor comunitare, inclusiv în ceea ce priveşte tranziţia între ajutor de urgenţă şi dezvoltare. Soluţiile propuse în domeniul cooperării pentru dezvoltare ar putea fi structurate pe două coordonate: în primul rând, susţinerea instituirii de reţele de siguranţă, inclusiv transferuri sociale directe (lichidităţi) în favoarea populaţiilor sărace (urbane şi rurale) pentru ca acestea să poată face faţă şocurilor şi persistenţei preţurilor ridicate şi, în al doilea rând, acordarea unei priorităţi mai ridicate agriculturii în cadrul programelor de dezvoltare şi luarea de măsuri de promovare a creşterii productivităţii agricultorilor, în special în cazul micilor agricultori. Pentru a sprijini o soluţie privind oferta venită chiar din partea ţărilor în curs de dezvoltare, sunt necesare investiţii pentru a asigura un mediu favorabil dezvoltării sectorului, în special în ce priveşte infrastructura rurală, precum şi reforma politicilor agricole, instituţiilor şi sistemelor de exploatare a terenurilor. De asemenea, majorarea investiţiilor în programele de cercetare agricolă este esenţială pentru creşterea productivităţii agricole şi atingerea securităţii alimentare pe termen mediu şi lung.

(4) Promovarea unei contribuţii a UE coordonate cu reacţia comunităţii internaţionale. UE îşi oferă întregul sprijin iniţiativelor recent lansate sub auspiciile ONU şi promovează acţiuni suplimentare pentru a asigura un răspuns multilateral eficace care să poată limita suprapunerile, să asigure eficienţă maximă şi să anticipeze situaţii similare în viitor. Este necesară o abordare coordonată între UE şi statele membre pentru a asigura complementaritatea şi repartizarea sarcinilor.

(5) Dacă creşterile preţurilor la produsele alimentare şi la produsele de bază vor persista, acestea ar putea avea implicaţii atât pentru securitatea mondială, cât şi pentru cea a UE , inclusiv riscul apariţiei de conflicte legate de caracterul limitat al anumitor resurse sau de circulaţia persoanelor. Prin urmare, acest aspect ar trebui luat în considerare, de asemenea, în cadrul revizuirii actuale a strategiei europene de securitate din 2003.

CONCLUZII

Comisia Europeană va continua să monitorizeze evoluţia situaţiei şi să analizeze motivele care au cauzat creşterea preţurilor produselor alimentare. Aceasta invită Consiliul European să aprobe orientările de politică expuse în prezenta comunicare şi să le ia în considerare ca bază pentru soluţionarea provocării reprezentate de creşterea preţurilor produselor alimentare în UE şi la nivel internaţional.

[1] Preţul anumitor produse de bază, precum zahărul, a înregistrat o scădere constantă.

[2] FAO, Crop prospects and food situation , nr. 2, aprilie 2008.