RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 317/7

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind competitivitatea industriei europene a sticlei şi ceramicii, cu referire specială la pachetul UE privind clima şi energia

(aviz exploratoriu solicitat de Preşedinţia cehă)

(2009/C 317/02)

Raportor: dl ZBOŘIL

Coraportor: dl CHRUSZCZOW

Într-o scrisoare din data de 10 decembrie 2008, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, dl Marek MORA, viceprim-ministru adjunct pentru afaceri europene, a solicitat Comitetului Economic şi Social European, în numele viitoarei Preşedinţii cehe, elaborarea unui aviz exploratoriu cu privire la

Competitivitatea industriei europene a sticlei şi ceramicii, cu referire specială la pachetul UE privind clima şi energia.

Comisia consultativă pentru mutaţii industriale, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 4 iunie. Raportor: dl ZBOŘIL. Coraportor: dl CHRUSZCZOW.

În cea de-a 455-a sesiunea plenară, care a avut loc la 15 şi 16 iulie 2009 (şedinţa din 16 iulie), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz în unanimitate.

1. Concluzii şi recomandări

1.1. Industria europeană a sticlei şi ceramicii face parte integrantă din structura economică a Comunităţii, fiind poate una dintre cele mai vechi industrii din zonă, cu o istorie mai veche de 4 000 de ani. În prezent, competitivitatea acesteia se confruntă cu numeroase dificultăţi, multe dintre acestea apărând ca urmare a globalizării, a reglementării crescânde a protecţiei mediului şi a costurilor tot mai mari ale energiei.

1.2. Ambele sectoare sunt mari consumatoare de energie. Ambele utilizează materii prime locale, iar produsele lor se vând în primul rând pe piaţa UE (totuşi, subsectoarele recipientelor din sticlă şi veselei dispun de o largă piaţă de export, vesela fiind exportată în întreaga lume, iar ambalajele de sticlă utilizându-se pentru cea mai mare parte a produselor de export de vârf ale UE). Aceste sectoare au creat împreună, în mod direct, aproape o jumătate de milion de locuri de muncă, iar în mod indirect, au contribuit la crearea unui număr şi mai mare de locuri de muncă, atât în sectorul de furnizare a materiilor prime, cât şi în cele care utilizează aceste produse (în special în sectorul construcţiilor).

1.3. Produsele sunt absolut vitale în această etapă de dezvoltare a Comunităţii, iar alte materiale de substituţie care să fie competitive nu sunt disponibile cu uşurinţă. Ambele sectoare se confruntă cu concurenţa ţărilor în curs de dezvoltare, care au profitat de situaţia dificilă a mediului de afaceri din UE.

1.4. În ceea ce priveşte generarea de energie din surse regenerabile şi economiile de energie, produsele din sticlă, dacă sunt reciclate corespunzător, depăşesc, ca beneficii, energia utilizată şi emisiile de CO2 eliberate în urma procesului de fabricaţie. Prin urmare, utilizarea acestor produse este esenţială pentru atingerea obiectivelor europene de mediu în domeniile locuinţei, transporturilor şi energiei din surse regenerabile, dată fiind durata lor posibilă de viaţă, de peste douăzeci de ani. Eliminarea lor finală, după reciclări repetate, nu produce niciodată emisii.

1.5. CESE consideră că sunt importante atât abordarea aspectelor esenţiale care afectează competitivitatea sectoarelor ceramicii şi sticlei, cât şi crearea unui mediu de afaceri mai favorabil în UE, aşa cum s-a recomandat în ambele analize sectoriale (1). Ar trebui avute în vedere trăsăturile specifice ale ambelor sectoare, şi anume: aplicaţiile şi utilizările diferite, precum şi gamele diferite de produse; beneficiile ecologice; nivelurile de consum de energie; nivelul de concentrare al acestor sectoare, precum şi dimensiunea lor regională; ponderea IMM-urilor din ambele sectoare.

1.6. Calitatea cea mai valoroasă şi de neînlocuit a industriei sticlei şi ceramicii o reprezintă munca plină de pasiune şi experienţa ce rezultă dintr-o lungă tradiţie a industriei şi meşteşugurilor, precum şi din patrimoniul cultural şi societal din zonele şi comunităţile respective. De acest fapt simplu ar trebui să ţină seama toate politicile din domeniu. Din păcate, impactul pe care anumite politici l-ar putea avea asupra acestei valori culturale şi istorice este adeseori subestimat, dacă nu chiar trecut cu vederea.

1.7. Indiferent de situaţia economică negativă actuală, este necesar să se abordeze problemele esenţiale ale menţinerii şi creşterii caracterului competitiv al ambelor sectoare, deoarece ele ţin de sistem şi nu au legătură cu criza.

1.8. În primul rând, aceste sectoare ar trebui sprijinite în efortul de inovare, întrucât aceasta va ajuta industria sticlei şi ceramicii să-şi consolideze poziţia pe piaţă, să-şi îmbunătăţească performanţele de mediu şi, desigur, să joace un rol mai important în cadrul societăţii în eforturile de atenuare a efectelor schimbărilor climatice.

1.9. Astfel, în contextul performanţei de mediu a acestor sectoare şi al contribuţiei lor probabile la atenuarea schimbărilor climatice, includerea acestora în sistemul de comercializare a cotelor de emisii al UE (ETS - Emissions Trading Scheme) ar trebui stabilită în mod echitabil, astfel încât să se aibă în vedere analizele ciclului de viaţă din ambele sectoare, ale căror beneficii depăşesc cu mult implicaţiile de mediu aferente. Pe scurt, toate industriile prelucrătoare ar trebui scutite de la licitarea cotelor pe durata întregii perioade de comercializare de până în 2020, ceea ce ar duce la înlăturarea a numeroase obstacole şi incertitudini în privinţa investiţiilor. Aceasta ar putea contribui semnificativ la îmbunătăţirea poziţiilor concurenţiale ale celor două sectoare.

1.10. Impactul pachetului UE privind energia şi clima asupra preţurilor energiei din industria sticlei şi ceramicii – care afectează şi lanţurile de aprovizionare din aval - ar trebui atenuat cât mai mult prin buna funcţionare a pieţelor energiei. În această privinţă, sunt vitale promovarea concurenţei pe pieţele energiei şi dezvoltarea unei grile energetice paneuropene care să ducă la securitatea aprovizionării cu energie pe termen lung.

1.11. Ar trebui sprijinite pe scară largă eforturile îndreptate în direcţia unei rate tot mai mari de reciclare şi, ca urmare, a utilizării sticlei reciclate (care duc la câştiguri în performanţa de mediu, datorită unei mai bune eficienţe energetice şi reducerii emisiilor de dioxid de carbon).

1.12. Este necesar să se pună în aplicare măsurile de reglementare existente, precum şi, dacă este cazul, unele noi care să se concentreze pe eliminarea practicilor comerciale neloiale, cum ar fi contrafacerea unor design-uri sau mărci binecunoscute. Menţionarea ţării de origine ar putea constitui una dintre soluţii. De asemenea, CESE salută activităţile asociaţiilor de consumatori şi consideră că acestea sunt aliaţi naturali ai producţiei cu un nivel ridicat de valoare adăugată. Sprijinul acordat de asociaţiile de consumatori, atât din ţările UE, cât şi din afara UE, este de cel mai mare ajutor nu numai pentru consumatori, ci şi pentru întreprinderile producătoare de bunuri de înaltă calitate.

1.13. Continuarea sprijinului politic şi acţiunile concertate ale UE ar fi utile pentru:

— înlăturarea barierelor la import pe pieţele din afara UE;

— îmbunătăţirea accesului la informaţii utile privind piaţa, în folosul IMM-urilor;

— facilitarea accesului la achiziţiile publice pe pieţele emergente;

— înlăturarea barierelor în calea comerţului cu materii prime din China;

— promovarea reciclării în circuit închis a ambalajelor din sticlă în UE.

1.14. Performanţele de mediu excepţionale ale multor produse din ceramică şi sticlă (materiale de izolaţie, ferestre termopan etc.) ar trebui promovate ca reper de economisire a energiei în industria construcţiilor din UE. În plus, această tehnologie ar trebui inclusă în orice transfer de tehnologie prevăzut către ţările care nu fac parte din UE şi care dispun de un mare potenţial de economisire a energiei. De exemplu, în ţările post-sovietice există un potenţial ridicat, în contextul viitoarelor modificări ale politicii de energie. Proiectele comune (cum ar fi MDC – mecanismele de dezvoltare curată) pot contribui şi ele la compensarea emisiilor de CO2 de către producătorii din UE.

1.15. Stimulentele acordate de guvernele statelor membre industriei construcţiilor pentru obţinerea unei performanţe energetice optime a clădirilor sunt cel mai bun instrument de sprijinire a industriei sticlei şi a politicii privind schimbările climatice.

1.16. CESE recomandă ca autorităţile UE să relanseze conceptul mai bunei reglementări, care s-a pierdut pe parcurs, fără a fi dus, de fapt, la niciun progres palpabil (şi atât de necesar). În plus, orice nou act de reglementare ar trebui analizat cu mult mai multă atenţie, ar trebui discutat cu cei interesaţi şi supus unei analize de impact mult mai riguroase, pe baza unor date realiste şi nu a unor presupuneri neîntemeiate. Mediul de afaceri ar trebui extins, orice restricţii suplimentare contravenind principiilor durabilităţii.

2. Introducere: consideraţii privind competitivitatea

2.1. Prezentul aviz, solicitat de Preşedinţia cehă, examinează competitivitatea sectoarelor sticlei şi ceramicii, ca exemple principale de ramuri industriale mari consumatoare de energie. Mai mult decât atât, această analiză, deşi se axează pe impactul pachetului UE privind clima şi energia, ia în considerare şi alţi factori care afectează competitivitatea ramurilor industriale mari consumatoare de energie în general şi a sectorului sticlei şi ceramicii, în special.

2.2. În acest sens, CESE adresează decidenţilor politici un număr de recomandări privind modul în care ar trebui reglementată industria sticlei şi ceramicii pentru a-şi păstra poziţia concurenţială şi pentru a produce toate efectele benefice pe care le poate oferi în cadrul politicii UE în materie de schimbări climatice (a se vedea secţiunea precedentă).

2.3. Ceramica şi sticla sunt materiale de bază, la fel cum sunt oţelul, aluminiul şi alte metale neferoase, produsele chimice, cimentul, varul, celuloza şi hârtia, de exemplu, a căror producere şi prelucrare implică un mare consum de energie şi reprezintă baza indispensabilă a lanţurilor de valori industriale (2).

2.4. Factorii motrice ai competitivităţii ramurilor industriale mari consumatoare de energie pot fi descrişi după cum urmează:

2.4.1. Munca bazată pe experienţă şi abnegaţie, rezultat al îndelungatei tradiţii a industriilor şi meşteşugurilor şi al educaţiei şi pregătirii de bună calitate, precum şi al patrimoniului cultural şi societal din zonele şi comunităţile respective. De cele mai multe ori, aceste valori sunt greu de transferat în altă parte.

2.4.2. Inovaţia tehnologică durabilă şi inovaţia în materie de produse Sunt vitale pentru consumul eficient de materii prime şi energie, pentru calitate, fiabilitate, eficienţă economică, reducerea efectelor asupra mediului ş.a.m.d.

2.4.3. Disponibilitatea materiilor prime de bază, preferabil în UE. Cu toate acestea, materialele importate din regiuni sigure din punct de vedere politic, la preţuri de transport rezonabile, sunt, de asemenea, binevenite.

2.4.4. Disponibilitatea energiei, inclusiv a surselor de energie primară Această disponibilitate nu poate fi evaluată numai pe baza unei reţele energetice funcţionale şi a preţului energiei: securitatea aprovizionării cu energie joacă şi ea un rol crucial. Amprenta energetică trebuie calculată pentru tot lanţul de valori.

2.4.5. Gestionarea competitivă a operaţiunilor şi finanţarea precaută a investiţiilor. Pe de o parte, materiile prime şi aprovizionarea sigură cu energie sunt principalele componente ale preţului în ramurile industriale mari consumatoare de energie, reprezentând un procent relativ ridicat din costurile totale. Pe de altă parte, aceste ramuri industriale funcţionează, de regulă, cu marje reduse de câştig şi consumă mult capital. Toate acestea presupun gestionarea competitivă a operaţiunilor şi finanţarea precaută a investiţiilor.

Durabilitatea de mediu şi cadrul de reglementare aferent în materie de schimbări energetice şi climatice. În UE, aceste cerinţe sunt stringente pentru astfel de ramuri industriale de bază, mari consumatoare de energie, chiar dacă performanţa de mediu a acestor ramuri s-a îmbunătăţit simţitor în ultimele două decenii, fiind de aşteptat o îmbunătăţire treptată în continuare, ca urmare a punerii în aplicare a directivei IPPC (Directiva 96/61/CE privind prevenirea şi controlul integrat al poluării).

2.4.6.1. Trebuie să se acorde o atenţie deosebită recent adoptatului pachet în materie de energie şi climă al UE (3), care va avea efecte importante asupra competitivităţii ramurilor industriale mari consumatoare de energie, astfel cum au confirmat CESE, Comisia Europeană, Consiliul şi Parlamentul European în documentele lor pe această temă.

2.4.6.2. Recent, au fost prezentate numeroase studii de impact, atât de către autorităţi, cât şi de către industriile interesate, înainte şi după ce pachetul legislativ a fost adoptat. Acestea arată clar că ramurile industriale mari consumatoare de energie sunt sensibile la relocarea emisiilor de dioxid de carbon şi că punerea în aplicare a pachetului legislativ trebuie gândită atent, pentru a ţine seama de recesiunea economică şi de rezultatul negocierilor COP15, care vor avea loc la Copenhaga în decembrie 2009.

2.4.6.3. Industriile producătoare de materii de bază, inclusiv sectoarele sticlei şi ceramicii, utilizează preponderent combustibili fosili şi sunt afectate în diferite moduri de costurile diverselor surse de energie. În plus faţă de problema combustibililor fosili, acestea prezintă şi un consum relativ ridicat de energie electrică.

2.4.6.4. Până în prezent, costurile reprezentate de aplicarea măsurilor de politică a mediului sunt unilaterale – limitate la ţările UE şi operaţiunile din cadrul UE, în timp ce ţările care nu sunt membre UE nu utilizează în mod obligatoriu instrumente similare ETS din UE. Chiar şi în cadrul Comunităţii, sarcina este limitată la instalaţiile de producere a energiei şi ramurile industriale mari consumatoare de energie.

2.4.6.5. De fapt, ramurile industriale europene mari consumatoare de energie au o atitudine pozitivă faţă de politica privind schimbările climatice şi au raportat o reducere în termeni absoluţi de 6 % a emisiilor de gaze cu efect de seră comparativ cu emisiile din 1990, cu toate că volumul producţiei a crescut. Aceasta demonstrează o disociere reală a emisiilor de creşterea economică. Pe de altă parte, acest exerciţiu nu s-a făcut fără eforturi, iar limitele fizice ale tehnologiilor individuale din aceste sectoare ar trebui luate în calcul cu seriozitate când se vor mai stabili pe viitor mecanisme şi obiective de reducere a emisiilor.

2.4.6.6. Sectorul producător de energie poate transfera costurile măsurilor luate ca urmare a schimbărilor climatice direct în politicile de preţ al energiei, în timp ce ramurile industriale mari consumatoare de energie nu pot face acest lucru: ca urmare a concurenţei acerbe la nivel internaţional exercitate din partea ţărilor din afara UE, aceste sectoare nu pot beneficia nici de transferuri de costuri, nici de profituri neaşteptate.

2.4.6.7. Astfel, ramurile industriale mari consumatoare de energie sunt de două ori expuse efectelor ETS din UE: mai întâi, trebuie să facă faţă indirect creşterii preţurilor energiei electrice; în al doilea rând, trebuie să absoarbă costurile directe ale ETS din UE. Este posibil ca deciziile recente adoptate de Consiliu şi de Parlamentul European să uşureze în parte sarcina financiară ce rezultă din licitarea cotelor – deşi aceasta duce numai la transferarea acestei sarcini dincolo de anul 2020.

2.4.6.8. Ramurile industriale mari consumatoare de energie au trecut în ultimii douăzeci de ani printr-o schimbare tehnologică profundă pentru a putea rămâne competitive. Aşadar, reducerea absolută cu 6 % menţionată anterior a fost obţinută într-o perioadă când a avut loc chiar o creştere a emisiilor produse de sectorul energiei. Astfel, stabilind acelaşi an de referinţă (2005) şi aceleaşi ţinte în materie de reducere a emisiilor atât pentru ramurile industriale producătoare de energie, cât şi pentru cele mari consumatoare de energie, se observă o şi mai mare acutizare a situaţiei dezavantajoase a celei din urmă. Acest fapt înseamnă că ele au obţinut, în termeni reali, o reducere absolută de până la 50 % până în anul 2005 faţă de anul de referinţă 1990, fixat prin Protocolul de la Kyoto, iar noul sistem de comercializare a emisiilor le va forţa să obţină o reducere de încă 21 % comparativ cu emisiile raportate în anul 2005. Supuşi acestei presiuni, cei care au obţinut rezultate bune vor fi penalizaţi şi ar putea fi forţaţi fie să-şi limiteze creşterea economică, fie chiar să-şi reducă activităţile economice, transferându-le în cele din urmă în afara spaţiului economic al UE.

2.4.6.9. Nu există nicio îndoială că această constrângere unilaterală poate duce la delocalizare şi, prin urmare, la atât de temuta relocare a emisiilor de dioxid de carbon. Nici recesiunea actuală, nici potenţiala capitalizare a cotelor economisite în actuala perioadă de comercializare, nici amânarea licitării cotelor pentru perioada viitoare nu pot remedia vulnerabilitatea industriei, dacă nu se adoptă un acord adecvat post-Kyoto la nivel internaţional în 2009.

3. Industria sticlei şi ceramicii din UE – principalele motoare ale competitivităţii

3.1. Sectorul sticlei (4) constă, în mare, din fabricarea de foi de sticlă, recipiente de sticlă, veselă (vase de uz casnic), fibră de sticlă şi produse cu utilizări speciale. În 2007, sectorul sticlei din UE a produs aproximativ 37 de milioane de tone (mt) de diverse tipuri de sticlă, în valoare de circa 39 de miliarde EUR, reprezentând 32 % din producţia mondială. Din anul 2000, producţia a avut o creştere foarte limitată. Ca volum, recipientele din sticlă au reprezentat 58 % din producţie în 2007, iar foile de sticlă, 27 %. Vesela a reprezentat 4 %, în timp ce fibrele de izolaţie şi cele de ranforsare au reprezentat 6 %, respectiv 2 %, în vreme ce sticla pentru produse cu utilizări speciale reprezintă 3 % din tonajul sectorului sticlei.

3.2. În ce priveşte locul de producere, o mare parte a industriei este încă localizată în UE-15, în special în Germania, Franţa, Italia, Spania şi Marea Britanie, care – împreună – au reprezentat 68 % din producţia pe 2007. Noile state membre UE au produs 15 %, iar restul statelor din UE-15, 17 %. Germania este cel mai mare producător la nivel comunitar, iar producţia din UE-12 este concentrată în Polonia şi Republica Cehă. Sectorul sticlei din Germania, Republica Cehă şi Polonia face parte din patrimoniul naţional al acestor ţări, care au o lungă tradiţie în domeniu. Sticla decorativă şi cristalul de înaltă calitate sunt considerate ca făcând parte din produsele artei tradiţionale.

3.3. Din anul 2000, ocuparea forţei de muncă din sectorul sticlei a intrat pe o pantă descendentă, ca urmare a combinării mai multor factori: cerinţele de productivitate, creşterea automatizării, consolidarea sectorului şi concurenţa cu produsele cu costuri reduse. În 2007, în sectorul sticlei din UE erau angajate 234 000 de persoane. UE-12 reprezenta aproape 40 % din forţa de muncă ocupată în sector în 2007, ceea ce arată diferenţele existente între UE-12 şi UE-15 în ce priveşte mărimea capitalului şi a forţei de muncă. Majoritatea locurilor de muncă din UE-12 se găsesc în Polonia şi Republica Cehă, care – împreună – reprezintă aproape 71 % din forţa de muncă angajată în UE-12. În anul 2007, productivitatea per loc de muncă a fost de 160,5 tone.

3.4. Producţia din sectorul sticlei este relativ concentrată în cazul principalelor subsectoare (foi de sticlă, recipiente), în timp ce în celelalte subsectoare (veselă, cristal) concentrarea nu este foarte mare. Prin urmare aceste subsectoare sunt expuse unor riscuri mai mari (piaţă, finanţare etc.), deoarece micii producători suferă de o lipsă de resurse, în special în actualele condiţii economice mai dificile.

3.5. În general, majoritatea producţiei din sector se vinde în cadrul Comunităţii; cifra era de 90,7 % în 2007 (tonaj). 3,496 milioane de tone au fost exportate, ceea ce reprezintă aproximativ 9,3 % din producţia totală. Produsele din cristal şi cele de uz casnic (25,4 %) şi cele de uz special (38,6 %) au reprezentat marea majoritate a producţiei destinate exportului. În 2007, exportul a crescut cu 5,3 %. Comparativ, importul a înregistrat o creştere anuală de 35,8 % în aceeaşi perioadă, depăşind tonajul exportat (3,601 milioane de tone în 2007). Preţul mediu al sticlei exportate a fost de 1 780,1 EUR/tonă, ceea ce reprezintă un preţ semnificativ mai mare decât cel de 1 159,5 EUR/tonă pentru sticla importată. Ca volum, cei mai mari importatori sunt China şi Taiwan. O cantitate din ce în ce mai mare este importată, de asemenea, de India, Turcia şi Japonia. Importurile chinezeşti de foi de sticlă au crescut de zece ori din 2004.

3.6. Sectorul sticlei din UE s-a confruntat cu o perioadă dificilă în perioada 2007-2009, ca urmare a încetinirii activităţii economice la începutul crizei creditelor, iar cererea s-a redus. Sectorul construcţiilor pare să fie deosebit de vulnerabil, pe măsură ce încrederea şi cheltuielile gospodăriilor se reduc, iar cererile de investiţii scad. Această evoluţie are, desigur, un efect semnificativ asupra industriei sticlei: aproximativ 90 % din produsele de sticlă sunt destinate sectoarelor industriale care produc bunuri de consum (industria autovehiculelor şi a altor vehicule, industria electrotehnică, industria chimică, industria alimentară etc.) şi sectorului construcţiilor. Sectorul sticlei este în mare parte dependent de stabilitatea şi evoluţia sectoarelor menţionate anterior.

3.7. Aceste condiţii dificile se vor înăspri în condiţiile creşterii capacităţii de producţie în ţările învecinate UE. Între 2004 şi 2009, se estimează că în diverse ţări, printre care Rusia, Ucraina, Belarus, Qatar, EAU şi Egipt, capacitatea de producţie va spori cu circa 7,3 milioane de tone. Majoritatea acestei creşteri se va produce în subsectoarele foilor de sticlă şi recipientelor de sticlă. Având în vedere această extindere, comerţul va continua probabil să crească, ceea ce face necesar ca decidenţii politici să se asigure că producătorii din domeniu din UE operează în condiţii echitabile.

3.8. Sectorul sticlei din UE se confruntă cu numeroase provocări în materie de competitivitate, multe dintre acestea apărând ca urmare a globalizării, a reglementării crescânde a protecţiei mediului şi a costurilor tot mai mari ale energiei. Creşterea treptată a numărului de produse comparabile la preţ redus, importate din ţările în curs de dezvoltare, este un semn că scade avantajul competitiv al industriei sticlei din UE, în special în ceea ce priveşte pieţele produselor cu valoare redusă.

Sectorul sticlei se confruntă cu reglementarea de mediu privind utilizarea energiei, emisiile de CO2, prevenirea poluării şi deşeurile, precum şi reglementările în materie de protecţie a mediului. Producătorii din afara UE, în special cei din ţările în curs de dezvoltare, dispun de o legislaţie mult mai puţin strictă, beneficiind deci de mai puţine constrângeri în materie de producţie şi de costuri de producţie mai reduse. În plus, industria sticlei din UE se confruntă cu următoarele probleme în materie de competitivitate:

3.9.1. Cereri de reducere a costurilor în aval. Presiunea costurilor ce provine din concurenţa globală intensificată la care sunt expuse industriile europene, cum sunt producţia de autovehicule, produsele electronice de larg consum, transportul aerian şi comerţul în detaliu, poate avea un efect negativ asupra sectorului sticlei. Aceste industrii sunt toate clienţi direcţi sau indirecţi ai producătorilor de sticlă din UE, într-o formă sau alta; ca urmare, globalizarea se repercutează asupra profilului cererii din sectorul sticlei din UE.

3.9.2. Excesul de capacităţi de producţie totale din sector. Sectorul european al sticlei are un exces de capacitate în câteva dintre subsectoare, inclusiv în cel al foilor de sticlă. Aceasta poate afecta negativ sectorul european al sticlei, căci poate reduce marja de profit; pe de altă parte, poate permite creşterea rapidă a producţiei pentru a satisface cererile clienţilor, după ce criza va lua sfârşit.

3.9.3. Presiunea în amonte asupra preţurilor energiei (şi intrărilor). La nivel global, creşterea cererii de energie afectează oferta pe termen lung şi costurile în sectorul sticlei din UE. Aceasta reprezintă o ameninţare serioasă la adresa sectorului, deoarece această industrie este una dintre cele mai mari consumatoare de energie, iar costul energiei reprezintă o mare parte a costurilor totale de producţie. Este important să se atragă atenţia asupra efectului de domino al pachetului privind energia şi clima al UE: este de aşteptat ca industria ceramicii şi sticlei să absoarbă creşterea prognozată a preţului energiei în operaţiunile sale. Această creştere se datorează unei combinaţii de factori, inclusiv comercializarea cotelor de emisii, investiţiile în capacităţile de producţie şi reţelele de transmisie, precum şi nevoia de a asigura o mai mare pondere a energiei din surse regenerabile în mixul energetic din sectorul producerii energiei. În plus, preţul materiilor prime brute, cum sunt carbonatul de sodiu sau nisipul, ar putea şi el să crească, pe aceeaşi tendinţă a preţurilor energiei.

3.9.4. Legislaţia privind condiţiile de muncă. Mai multe reglementări privind condiţiile de muncă afectează materialele care intră în proces şi modul în care acestea sunt stocate, manevrate sau utilizate în producţie. Multe ţări în afara UE dispun de reglementări mult mai puţin stricte şi, în consecinţă, au costuri de producţie mai reduse. Cu toate acestea, operatorii industriali din UE acceptă responsabilitatea pe care o au în materie de condiţii de lucru.

3.9.5. Restricţiile comerciale şi contrafacerile pot afecta negativ exporturile pe pieţele din afara UE. Multe pieţe de export aplică taxe produselor provenind din UE. De exemplu, în Statele Unite, produselor din UE li se aplică taxe foarte ridicate. Competitivitatea multor producători de sticlă din UE a suferit ca urmare a contrafacerii designurilor de origine de către întreprinderi din afara UE. Aceasta este în prezent o problemă gravă pentru mulţi producători şi este de aşteptat ca situaţia să continue şi în viitor dacă nu se iau măsuri adecvate şi cuprinzătoare. În acelaşi timp, industriile bazate pe design beneficiază de sprijin sub forma unor iniţiative cum sunt Biroul Comisiei Europene de asistenţă pentru IMM-uri privind drepturile de proprietate intelectuală în China, materialele de formare individualizate, atelierele şi consultanţa individualizată privind problemele drepturilor de proprietate intelectuală.

3.10. În anul 2006, sectorul ceramicii din UE (5) a produs şi a comercializat produse de ceramică în valoare de aproximativ 39 de miliarde EUR. În ultimii ani, creşterea producţiei a fost foarte modestă. Cele mai mari două subsectoare sunt faianţa şi gresia, pe de o parte, şi cărămizile şi ţiglele, pe de altă parte. Împreună cu tuburile din gresie ceramică, acestea constituie grupul materialelor de construcţii din ceramică care reprezintă împreună 60 % din industria ceramicii ca valoare a produselor. Produsele refractare, vesela şi produsele ornamentale, produsele sanitare şi ceramica tehnică reprezintă 13 %, 9 %, 10 %, respectiv 5 % ca valoare a produselor. Cele mai mari ţări producătoare sunt Germania, Marea Britanie, Spania şi Italia. Germania este un producător important în aproape toate subsectoarele, cum este şi Marea Britanie; Italia şi Spania sunt centre principale de producere a gresiei şi faianţei, cărămizilor şi ţiglelor şi, într-o mai mică măsură, a produselor sanitare. Producţia din noile state membre ale UE pare să se fi concentrat în Republica Cehă, Polonia şi Ungaria, care au sectoare puternice şi exportă în mod tradiţional către alte state din UE. Totuşi, ponderea noilor state membre în sectorul ceramicii din UE este relativ scăzută.

3.11. De asemenea, merită menţionat că, deşi majoritatea factorilor care caracterizează şi afectează sectorul sticlei se aplică şi sectorului ceramicii, există totuşi o diferenţă semnificativă. În timp ce sectorul sticlei este concentrat în mare măsură, sectorul ceramicii dispune de foarte puţine centre de producţie mari, concentrate şi integrate.

3.12. Din anul 2000, ocuparea forţei de muncă în sectorul ceramicii din UE a cunoscut o tendinţă descendentă. Nivelul său a continuat să scadă, în mare parte ca urmare a unei combinaţii de cerinţe în materie de productivitate, în confruntarea cu concurenţa crescândă a produselor cu costuri reduse. În 2006, în sectorul ceramicii din UE erau angajate 330 000 de persoane, în scădere uşoară faţă de 2005, când existau 360 000 de angajaţi. Cei mai mari angajatori sunt cei din subsectoarele producătoare de faianţă şi gresie, cărămizi şi ţiglă. În 2006, acestea reprezentau împreună aproape 52 % din forţa de muncă angajată în sectorul ceramicii, urmate de sectorul veselei şi produselor decorative, cu 22 %.

3.13. De obicei, aproximativ 20-25 % din producţia de ceramică a UE (mai mult de 30 % în cazul faianţei şi gresiei) se exportă în afara UE. Rata importurilor variază între 3 şi 8 % pentru gresie şi faianţă şi produsele refractare, fiind de peste 60 % în cazul veselei şi produselor decorative. Cele mai importante pieţe de export pentru sectorul ceramicii sunt Statele Unite, Elveţia şi Rusia. Tendinţa recentă a fost de deteriorare a balanţei comerciale, ca urmare a concurenţei pe pieţele UE cu produse cu preţuri scăzute din ţări cum sunt China şi Turcia, a restrângerii în continuare a accesului pe unele pieţe din afara UE şi a aprecierii treptate a monedei euro faţă de majoritatea valutelor, începând din anul 2000. Ca urmare, comerţul, şi în special termenii schimburilor comerciale pentru exportatorii UE, au devenit probleme fundamentale pentru sectorul ceramicii.

3.14. Sectorul ceramicii din UE se confruntă cu numeroase provocări în materie de competitivitate, multe dintre acestea fiind generate de globalizare şi de reglementarea crescândă a protecţiei mediului.

3.15. Pentru unele categorii de produse, în special în subsectorul veselei, avantajul competitiv al UE, bazat pe inovare şi design, dispare ca urmare a exporturilor la preţuri scăzute din ţări în curs de dezvoltare către UE şi alte pieţe esenţiale. Cu toate acestea, UE încă este un actor global important în multe subsectoare, în special în producţia de faianţă şi gresie.

3.16. Al doilea factor important în materie de competitivitate cu care se confruntă sectorul ceramicii din UE este reglementarea crescândă a protecţiei mediului şi controlul în general, şi, în special, sarcina generată de ETS din UE. Deşi în industria ceramicii costurile energiei reprezintă, în medie, 30 % din costurile de producţie, emisiile de CO2 pe tonă sunt reduse. Industria ceramicii reprezintă peste 10 % din toate instalaţiile industriale în cadrul ETS din UE, dar produce sub 1 % din emisiile industriale de CO2. Ca urmare a adoptării Directivei ETS revizuite, aproximativ 1 800 de instalaţii din industria ceramică ar trebui să fie acoperite de ETS în 2013. Aceste instalaţii vor reprezenta sub 1,5 % din emisiile industriale de CO2 acoperite de ETS. Este important de subliniat că, în general, fabricile de ceramică sunt instalaţii mici, 40 % dintre acestea producând sub 25 000 de tone de CO2 pe an, iar 70 % dintre ele producând sub 50 000 de tone de CO2 pe an.

3.17. Structurile de cost ale producătorilor de ceramică mari consumatori de energie sunt dezavantajate de preţurile tot mai mari ale materiilor prime – o caracteristică a unora dintre subsectoarele ceramicii din UE fiind aceea că se bazează în mare măsură pe o gamă de materii prime virgine, din care o proporţie crescândă sunt importate din ţări din afara UE. Această analiză ilustrează modul în care lipsa de competitivitate în cazul factorilor de producţie a ceramicii, în special pe pieţele energetice, reprezintă un handicap pentru competitivitatea producătorilor de ceramică din UE.

3.18. Principala problemă în materie de competitivitate cu care se confruntă sectorul ceramicii din UE este creşterea semnificativă a volumului importurilor de ceramică din ţări din afara UE, în care reglementarea în materie de protecţie a mediului este mai puţin drastică, iar legislaţia privind sănătatea şi siguranţa este mai relaxată. Un nivel relativ ridicat de reglementare în UE are drept consecinţă faptul că producătorii de ceramică din UE nu mai concurează în condiţii egale la nivel global, ceea ce a dus la un număr de dificultăţi în materie de competitivitate, dar şi la o gamă diversă de perspective.

3.19. În acest context, structura de preţ a industriei ceramicii (costuri ridicate cu energia şi forţa de muncă), profitabilitatea relativ scăzută a sectorului şi concurenţa crescândă, atât pe piaţa UE, cât şi pe pieţele de export, vor face foarte dificilă transferarea de către producătorii de ceramică a costurilor suplimentare generate de emisiile CO2 către consumatori. Mai mult decât atât, tehnicile şi tehnologiile folosite în producerea ceramicii pentru minimizarea energiei utilizate de cuptoare sunt deja avansate, de aceea este puţin probabil ca în viitorul apropiat să se obţină creşteri semnificative ale eficienţei.

3.20. Sectorul ceramicii are nevoie de o forţă de muncă înalt calificată şi trebuie să dispună de instrumentele şi competenţele necesare pentru a utiliza tehnologiile existente şi pentru ca diverse departamente să poată colabora indiferent de locul în care se află. Acest fapt reprezintă o provocare atât pentru IMM-urile care analizează posibilităţile de afaceri la nivel global, cât şi pentru marile întreprinderi care operează în mai multe ţări, aşa cum se poate observa în cazul subsectorului cărămizilor. Baza de competenţe poate fi îmbunătăţită prin învăţarea pe parcursul întregii vieţi, prin creşterea atractivităţii sectorului şi prin programe de formare specializate.

4. Cum poate contribui industria sticlei şi ceramicii la durabilitatea UE, inclusiv în contextul agendei Conferinţei de la Copenhaga?

4.1. Raportându-ne la durabilitate în ansamblul ei, ar trebui să evaluăm elementele pro şi contra industriei sticlei şi ceramicii. Ambele sectoare se bazează pe resurse minerale locale, de producţie internă, care există în cantitate suficientă încât să se asigure longevitatea acestor sectoare atât în spaţiul economic al UE, cât şi la nivel global. Aceste sectoare şi-au gestionat, într-o mare măsură, impactul asupra mediului şi nu prezintă un risc deosebit pentru sănătate, fie aceasta a lucrătorilor sau a publicului larg.

4.2. În prezent, nu trebuie să ne aşteptăm la nicio inovaţie revoluţionară în procesele de fabricaţie a ceramicii şi sticlei. Sticla se topeşte şi ceramica se arde la temperaturi foarte mari, ceea ce înseamnă că există limite fizice în ce priveşte posibilitatea efectivă de a reduce emisiile de dioxid de carbon, limite de care cele două sectoare se apropie cu repeziciune. Din păcate, aceste limite fizice nu au fost avute în vedere atunci când s-a redactat ETS revizuit, industria sticlei şi ceramicii nefiind inclusă în rândul altor ramuri industriale mari consumatoare de energie, cu emisii inerente produse de tehnologiile lor de fabricaţie.

4.3. Tehnologiile şi procesele utilizate în aceste sectoare sunt avansate, de asemenea, în ce priveşte consumul energetic şi intensitatea emiterii de dioxid de carbon. Ele nu reprezintă o problemă pentru climă, ci, mai curând, fac parte din soluţia la problema climei. Sectorul sticlei, de exemplu:

— contribuie la reducerea emisiilor de dioxid de carbon prin economia de energie, sticla utilizându-se ca izolator;

— contribuie la generarea de energie fără carbon în producţia de energie din surse regenerabile;

— produce emisii de carbon care sunt mult mai reduse decât beneficiile obţinute din utilizarea carbonului şi

— prezintă multe alte beneficii la nivelul societăţii, cum ar fi conservarea în domeniul medical şi alimentar, ceea ce face ca aceste sectoare să fie durabile.

4.4. Sticla face parte dintr-un grup de materiale cu o rată de reciclare foarte ridicată. De obicei, procesul de fabricaţie cuprinde circuite de reciclare. În anumite privinţe, este vorba despre o tehnologie care nu produce deşeuri. Sticla recuperată reprezintă o parte semnificativă din materialul utilizat, în special în producerea de recipiente de sticlă. Capacitatea de reciclare a sticlei nu are limite fizice în ceea ce priveşte ciclul de viaţă al acestui material. În întreaga Europă, s-au organizat sisteme de reciclare care au atins o rată de reciclare de 62 % în anul 2007 pentru recipientele de sticlă. Orice eforturi făcute în direcţia creşterii ratei de recuperare şi utilizare a sticlei recuperate pot duce la îmbunătăţirea performanţei în materie de mediu în trei moduri: (1) pot îmbunătăţi eficienţa energetică: creşterea cu 1 % a ratei de recuperare a sticlei duce la o scădere a consumului de energie de 0,25 %; (2) pot duce la scăderea emisiilor de dioxid de carbon: o creştere de 1 % a ratei de recuperare a sticlei reduce emisiile de CO2 cu 0,47 % şi (3) pot duce la economii de materii prime: utilizarea unei tone de sticlă reciclată pentru producerea de sticlă nouă economiseşte 1,2 tone de materii prime virgine.

4.5. În practică, produsele din sticlă pot contribui la reducerea consumului de energie şi, prin aceasta, la reducerea emisiilor de CO2, de exemplu în construcţii, prin utilizarea de izolaţie din fibră de sticlă sau de geamuri cu un grad scăzut de emisivitate. Izolaţia acoperişurilor şi a pereţilor ar reduce emisiile cu 460 de milioane de tone pe an (mai mult decât angajamentul total al UE pe baza Protocolului de la Kyoto). De exemplu, dacă toate geamurile simple sau duble din UE ar fi înlocuite cu geamuri duble sau triple cu un grad scăzut de emisivitate, aceasta ar reduce emisiile anuale cu 97 de milioane de tone CO2. Aceasta echivalează cu 21 de milioane de tone de petrol sau cu consumul anual de energie al clădirilor pentru 19 milioane de locuitori. Fibra de sticlă utilizată pentru ranforsarea plasticului din turbinele eoliene şi din materialele din sticlă utilizate în industria automobilelor, de exemplu pentru reducerea cererii de energie prin reducerea cerinţelor pentru aerul condiţionat, reprezintă alte aplicaţii care duc la reducerea emisiilor de CO2.

4.6. Se preconizează că tehnologiile solare vor cunoaşte o dezvoltare enormă în următorii zece ani, sticla având în prezent un rol esenţial în materialele transparente pentru instalaţiile fotovoltaice şi în sistemele de concentrare a energiei solare, inclusiv coşurile solare, generarea de biocombustibili solari, fotocataliza solară, purificarea şi desalinizarea apei. Aceste aplicaţii au o perioadă scurtă de amortizare a gazelor cu efect de seră şi sunt compatibile cu principiile energiei durabile. Diferitele subsectoare implicate joacă un rol esenţial în sprijinirea şi dezvoltarea acestor aplicaţii, iar rămânerea lor în UE şi pe viitor este de cea mai mare importanţă, atât din punctul de vedere al cercetării, cât şi al producerii acestora.

4.7. Emisiile de gaze cu efect de seră reprezintă 20 de milioane de tone în sectorul sticlei şi 27 de milioane de tone pe an în sectorul ceramicii. În ambele sectoare, potenţialul inerent de reducere este foarte limitat. Aceasta înseamnă că includerea sectoarelor ceramicii şi sticlei în sistemul UE de comercializare a cotelor de emisii de gaze cu efect de seră nu este eficientă nici din punct de vedere fizic, nici economic. În plus, există riscul punerii în pericol a potenţialelor reduceri ale emisiilor de gaze cu efect de seră. Se pot prezenta estimări similare pentru aproape fiecare ramură industrială de bază mare consumatoare de energie, orice costuri excesive trebuind evitate atunci când se iau decizii referitoare la problema relocării emisiilor de dioxid de carbon şi la alocarea de cote pe baza unor parametri de referinţă pentru a treia perioadă de comercializare. Pentru a se ţine seama de diversitatea diferitelor sectoare şi subsectoare, sunt necesari parametri distincţi. Aceştia ar trebui să aibă în vedere tehnicile de producţie diferite, cerinţele diferite în materie de energie, precum şi potenţialul fizic al fabricilor de a reduce emisiile.

4.8. Având în vedere nivelul redus de concentrare, marea varietate de produse şi slaba calitate a statisticilor disponibile public, punerea în aplicare echitabilă a sistemului UE de comercializare a cotelor de emisii de gaze cu efect de seră va pune mari probleme industriei ceramicii. În ce priveşte evaluarea expunerii industriei ceramice la relocarea emisiilor de dioxid de carbon, problema disponibilităţii şi consecvenţei datelor poate fi rezolvată numai prin agregarea datelor relevante la nivel de 3 cifre (NACE rev. 2-2008). La acest nivel de agregare, expunerea la relocarea emisiilor de dioxid de carbon se poate demonstra pentru trei subsectoare, şi anume produsele refractare (NACE 23.2), materialele de construcţii din argilă (NACE 23.3) şi alte produse din porţelan şi ceramică (NACE 23.4).

4.9. Sectorul ceramicii nu are acelaşi potenţial în materie de economie de gaze cu efect de seră ca sectorul sticlei, cu toate că proprietăţile de izolaţie termică ale cărămizilor, faianţei, gresiei şi fibrei minerale moderne merită a fi menţionate. Cu toate acestea, sectorul ceramicii constituie un bun exemplu de consum şi producţie durabile, datorită proprietăţilor inerente ale produsului, cum ar fi durabilitatea şi igiena, precum şi valorile estetice. Odată ce au fost produse, majoritatea obiectelor din ceramică au în mod potenţial o viaţă lungă şi multe dintre ele nu necesită întreţinere.

4.10. În cadrul sectorului ceramicii, există un subsector extrem de important: producţia de materiale refractare. Acestea sunt vitale pentru multe ramuri industriale care funcţionează la temperaturi ridicate: fier şi oţel, sticlă, var şi ciment. Aceste produse chimice nu ar putea exista fără materiale refractare de înaltă performanţă care să sprijine şi să faciliteze utilizarea celor mai eficiente tehnologii în sectoarele menţionate anterior.

4.11. Cea mai importantă condiţie pentru progres din punctul de vedere al competitivităţii generale şi, în special, al eficienţei energetice şi performanţei de mediu o reprezintă activitatea de cercetare şi dezvoltare extensivă şi eficientă. Acest fapt este valabil pentru toate subsectoarele industriei sticlei şi ceramicii şi, mai ales, pentru cel al sticlei speciale, care, de regulă, alocă inovării cea mai mare proporţie din veniturile obţinute, dată fiind natura produselor fabricate, care evoluează cu rapiditate. Deşi acest subsector nu este unul dintre cele mai semnificative în ceea ce priveşte tonajul şi ocuparea forţei de muncă, este totuşi de cea mai mare importanţă pentru evoluţia acestuia ca el să fie localizat în continuare în UE.

4.12. Pe termen scurt, reglementările stricte în materie de energie şi protecţie a mediului şi, în plus, absenţa unor condiţii echitabile la nivel internaţional vor exercita o presiune imensă asupra IMM-urilor din UE şi vor înăbuşi finanţarea privată a investiţiilor inovatoare şi a cercetării şi dezvoltării. Cu toate acestea, reglementările în materie de protecţie a mediului reprezintă un stimulent pentru a investi în cercetare şi dezvoltare, cu scopul de a îmbunătăţi eficienţa energetică şi de a limita dependenţa de sursele tradiţionale de energie. În consecinţă, ponderea energiei în costurile de producţie totale poate scădea. Totuşi, acestea sunt efecte pe termen lung, care vor necesita acţiuni semnificative la nivel antreprenorial şi asumarea unor riscuri.

4.13. Până în prezent, cerinţele în materie de reglementare şi standardele stricte au dus la creşterea numărului inovaţiilor în materie de eficienţă energetică şi la optimizarea produselor din punctul de vedere al protecţiei mediului, al sănătăţii şi siguranţei. De asemenea, se dezvoltă noi tehnici de reciclare. Cu toate acestea, înregistrarea de noi progrese în materie de reciclare a ceramicii este oarecum limitată, având în vedere natura acestui produs.

4.14. Prin continuarea cercetării, ceramica poate deveni şi mai atractivă ca alternativă curată. Un exemplu de produs obţinut recent sunt blocurile de argilă cu termoizolaţie îmbunătăţită, a căror producere consumă multă energie, dar care pot contribui la economisirea energiei când sunt utilizate în construcţii. Un alt exemplu ar fi utilizarea ceramicii la automobile. Aici ea poate servi ca tehnologie de sprijin în cazul multor componente critice ale motoarelor viitorului, datorită rezistenţei unice la căldură, uzură şi coroziune, datorită masei scăzute şi proprietăţilor electro şi termoizolante. Automobilele viitorului vor putea prezenta elemente de ceramică integrate în structura motorului, precum şi în aplicaţii rezistente la uzură pentru sistemele de alimentare cu carburant şi în componentele suplimentare pentru comanda supapelor, cum sunt supapele şi scaunul supapei. S-ar putea ca automobilele viitorului să fie dotate cu baterii cu pile de combustie din ceramică, a căror funcţionare să permită eliminarea aproape completă a gazelor de eşapament.

Bruxelles, 16 iulie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) A se vedea notele de subsol 4 şi 5.

(2) Avizul CESE privind impactul dezvoltării continue a pieţelor energetice asupra lanţurilor de valori economice industriale din Europa, JO C 77, 31.3.2009, p. 88-95.

(3) A se vedea comunicatul de presă al Comisie nr. IP/08/1998, la adresa http://europa.eu/rapid/

(4) Contract-cadru pentru studii de competitivitate sectorială – competitivitatea sectorului sticlei, octombrie 2008.

(5) Contract-cadru pentru studii de competitivitate sectorială – competitivitatea sectorului sticlei, octombrie 2008; Eurostat 2006.