RAPORT AL COMISIEI

Raport privind politica în domeniul concurenței pentru anul 2010

Introducere

1. Cu ocazia celei de-a 40-a aniversări a Raportului privind politica în domeniul concurenței, în introducerea prezentei ediții se oferă o imagine de ansamblu a principalelor evoluții ale politicii în domeniul concurenței și aplicării acesteia în ultimii 40 de ani. Dispozițiile tratatului, prin care se stabilesc competențele și responsabilitățile Comisiei în ceea ce privește politicile în domeniul concurenței au rămas extrem de stabile în ultimii 40 de ani, cu toate că mediul economic și cel politic s-au modificat considerabil. Normele și procedurile politicii în domeniul concurenței au făcut obiectul unui proces continuu de adaptare, pentru a contribui la realizarea obiectivelor majore ale Uniunii Europene: crearea pieței unice, punerea acesteia în serviciul consumatorilor și instituirea unei economii sociale de piață competitive. Retrospectiva acestei evoluții reprezintă baza evaluării principalelor provocări cu care politica în domeniul concurenței s-a confruntat în trecut, precum și a celor care trebuie abordate în continuare.

2. Prima secțiune a raportului prezintă o imagine generală a modului în care a continuat dezvoltarea și aplicarea instrumentelor politicii în domeniul concurenței, și anume normele privind ajutoarele de stat, normele antitrust și normele de control al concentrărilor economice. De asemenea, această primă secțiune include o prezentare a situației actuale a utilizării normelor provizorii privind ajutoarele de stat, care au fost adoptate ca răspuns la criza financiară și economică. Cea de-a doua secțiune prezintă modul în care instrumentele politicii în domeniul concurenței au fost utilizate în anumite sectoare. A treia secțiune se axează pe cooperarea din cadrul Rețelei europene în domeniul concurenței (REC) și cu instanțele naționale, iar cea de-a patra secțiune se referă la activitățile internaționale. Secțiunea a cincea oferă o descriere generală a activităților legate de consumatori și a dialogului cu părțile interesate. Secțiunea a șasea și ultima prezintă o scurtă descriere a cooperării interinstituționale. Spre deosebire de raportul pe anul trecut, prezentul raport nu include un capitol special referitor la un anumit subiect considerat ca fiind deosebit de important pentru politica în domeniul concurenței.

3. Prezentul raport reprezintă un rezumat neexhaustiv al activităților pe care Comisia le-a întreprins în legătură cu politica în domeniul concurenței, în cursul anului 2010. Informații suplimentare pot fi consultate într-un document de lucru detaliat al serviciilor Comisiei, precum și pe site-ul Direcției Generale Concurență[1].

Cea de-a 40-A ANIVERSARE A RAPORTULUI PRIVIND POLITICA ÎN DOMENIUL CONCURENțEI

Politica în domeniul concuren țEI: UN BUN DE PREț AL UNIUNII EUROPENE

CONTINUITATEA și evoluția politicii UE în domeniul concurenței

4. Timp de 40 de ani, Comisia a documentat modul în care a aplicat și a conturat politica UE în domeniul concurenței. Pentru a marca această aniversare, raportul de anul acesta se distanțează de problemele urgente actuale și oferă o imagine generală a evoluțiilor politicii în domeniul concurenței.

5. Primul raport privind politica în domeniul concurenței a fost publicat în 1971, ca răspuns la o solicitare a Parlamentului European. Nu mult după aceea, Comunitatea Economică Europeană s-a confruntat cu o gravă criză economică, apărută ca urmare a creșterii foarte mari a prețului petrolului în 1973, având ca rezultat tensiuni inflaționiste. Primele rapoarte anuale prezintă modul în care Comisia a utilizat politica în domeniul concurenței ca parte a unui ansamblu de măsuri politice pentru depășirea acestei crize economice. Astfel, utilizarea politicii în domeniul concurenței în cadrul unui răspuns politic coordonat la provocările economice majore nu constituie un fapt fără precedent.

6. De asemenea, cu toate că mediul în care acționează politica UE în domeniul concurenței a suferit modificări substanțiale, precum evoluția tehnologică rapidă, extinderea sau globalizarea, dispozițiile inițiale ale tratatului din 1957, care interzic anumite înțelegeri neconcurențiale și abuzurile de poziție dominantă, precum și dispozițiile privind ajutoarele de stat au rămas în mod remarcabil neschimbate în timp, ceea ce dovedește capacitatea inerentă a acestora de a fi aplicate în circumstanțe diferite.

7. Regulamentele Consiliului, care prezintă competențele de punere în aplicare și obligațiile specifice ale Comisiei, au fost, de asemenea, caracterizate de o considerabilă continuitate și durabilitate. În domeniul antitrust, regulamentul din 1962 al Consiliului, care stabilește competențele de punere în aplicare ale Comisiei, nu a fost modificat până în 2004. În ceea ce privește controlul concentrărilor economice, regulamentul corespunzător a fost adoptat în 1989 și de atunci a fost revizuit o singură dată. Regulamentul care stabilește normele procedurale detaliate în domeniul ajutoarelor de stat a fost adoptat în 1999.

[pic]

8. Având în vedere competențele sale exclusive în ceea ce privește politica din domeniul concurenței, confirmate prin Tratatul de la Lisabona, Comisia este autorizată să adopte norme mai detaliate cu privire la modul în care intenționează să își aplice principalele sale instrumente, și anume dispozițiile tratatului privind politica antitrust, concentrările economice și ajutoarele de stat. Această marjă importantă de apreciere în ceea ce privește conceptul și aplicarea acestor norme a fost de mai multe ori confirmată prin hotărâri ale curților europene de la Luxemburg, a căror jurisprudență a jucat un rol esențial în asigurarea coerenței și eficienței politicii în domeniul concurenței.

9. Această marjă de apreciere a facilitat pentru Comisie crearea și menținerea cadrului de reglementare actualizat în funcție de diferitele provocări din cadrul procesului de evoluție a Uniunii Europene. Totuși, pot fi identificate cu claritate două axe care persistă în întreaga istorie a politicii UE în domeniul concurenței: contribuția acestei politici la construirea și menținerea pieței interne și contribuția la bunăstarea consumatorilor. În același timp, politica în domeniul concurenței a sprijinit principalele obiective ale Uniunii, astfel cum sunt stabilite în tratate: o piață concurențială, coeziune economică, socială și teritorială și dezvoltare durabilă.

Contribuția la construcția pieței interne

10. În primele decenii de existență a Comunității Economice Europene, prioritatea principală a fost înlăturarea progresivă a barierelor impuse între statele membre prin reglementările naționale. Normele de concurență prevăzute în Tratatul CEE, în special normele antitrust, au însoțit și sprijinit această înlăturare progresivă a barierelor în calea comerțului. Într-adevăr, în termenii primului raport privind politica în domeniul concurenței, „politicile comunitare trebuie, în primul rând, să prevină înlocuirea restricțiilor și barierelor guvernamentale – care au fost abolite – cu măsuri similare individuale”[2]. În consecință, normele antitrust au fost aplicate cu strictețe pentru a nu permite divizarea artificială a pieței interne de către întreprinderi, prin practici cum ar fi împărțirea și partajarea pieței, prețuri discriminatorii sau obstacole în calea comerțului paralel. Primele cazuri antitrust, vizând impedimentele în calea importurilor paralele convenite între firme private, datează încă din anii 1960, în special hotărârea reprezentativă pronunțată în 1964 împotriva acordului Grundig-Consten[3], care condusese la o împărțire a pieței și la diferențe considerabile de preț între Franța și Germania pentru aceleași produse. Activitățile intense de aplicare a legii în acest domeniu au continuat în anii 1970 și ulterior, vizând practici anticoncurențiale precum cartelurile având ca scop partajarea pieței[4].

[pic]

11. Introducerea controlului concentrărilor economice în 1989 – unul dintre cele mai importante repere din ultimii 40 de ani – trebuie apreciată din perspectiva saltului calitativ pe care piața internă l-a realizat în perioada imediat anterioară creării sale oficiale la 31 decembrie 1992, după intrarea în vigoare a Actului Unic European în 1987. Politica în domeniul concurenței a luat în considerare noile realități de pe piață, care ofereau firmelor europene oportunități sporite de fuziune și achiziții de active dincolo de frontierele naționale. Se impunea o schimbare radicală, iar regulamentul din 1989 privind concentrările economice, reprezentând punctul culminant al unei campanii pe care Comisia o inițiase încă din 1973, a instituit un ghișeu unic de verificare a concentrărilor economice și a achizițiilor, având o dimensiune europeană[5].

Accentul sporit pe bunăstarea consumatorilor

12. Ulterior, în ultimele două decenii, politicile Comisiei în materie de antitrust și concentrări economice și aplicarea cu mai mare eficacitate a acestora au adus în centrul atenției bunăstarea consumatorilor, în special printr-o analiză economică din ce în ce mai aprofundată. Activitatea Comisiei cu privire la regulamentul privind concentrările economice reprezentase o deschidere de drumuri, eliminând riscul prejudicierii consumatorilor ca urmare a creării și consolidării pozițiilor dominante prin concentrări economice.

13. La sfârșitul anilor 1990 și începutul anilor 2000, politica antitrust a Comisiei a început să se îndrepte cu rapiditate către o abordare bazată pe efecte, în special prin adoptarea primei generații de norme privind acordurile între concurenți (acorduri orizontale) și acordurile încheiate între diferite niveluri ale lanțului de distribuție (acorduri verticale). Această nouă generație de norme antitrust au permis Comisiei ca, atunci când evaluează aspectele pro- și anticoncurențiale ale diferitelor acorduri, să se concentreze asupra acordurilor care implică întreprinderi cu putere mare pe piață, adică acordurilor care ar putea aduce prejudicii consumatorilor.

[pic]

14. Aceasta a permis, de asemenea, Comisiei să își concentreze mai bine resursele limitate asupra acordurilor cu cele mai dăunătoare efecte pentru concurență, încheiate între firme, precum cartelurile care nu au niciun efect proconcurențial concret și, prin urmare, sunt întotdeauna interzise în practică. La fel ca în cazul altor încălcări ale normelor antitrust de către firme, Comisia poate impune amenzi în scopul descurajării unui astfel de comportament. Cu toate că, în prezent, lupta împotriva cartelurilor principale este pe deplin recunoscută drept pilon de bază al politicii în domeniul concurenței, lucrurile nu au stat întotdeauna așa, Comisia acționând inițial treptat, în absența, în mare măsură, a legislației naționale împotriva cartelurilor și aplicării acesteia. Potrivit unei evaluări „ obiectivul era, citându-l pe [comisarul pentru concurență de la acel moment], deschiderea unei anchete asupra câtorva mari carteluri care dăunau instituirii Comunității” [6]. Se afirmă, încă o dată, legătura cu instituirea progresivă a pieței interne.

15. Anul 2002 a reprezentat un moment de cumpănă pentru politica în domeniul concurenței, Tribunalul de Primă Instanță anulând, într-o succesiune relativ rapidă, trei decizii ale Comisiei de interzicere a unor concentrări economice, pe motivul lipsei unei analize economice suficiente și al unor erori de apreciere. Această anulare a generat însă beneficii pe termen lung, deoarece Comisia a decis să își modernizeze rapid capacitatea de realizare a unor analize economice mai aprofundate, în special prin crearea, încă din 2003, a unei echipe de economiști specializați, sub conducerea unui economist șef.

16. Această orientare economică sporită a continuat în următorii ani, în special prin adoptarea unui test complex de fond[7] care indica în mod incontestabil dacă tranzacția în cauză putea conduce la impedimente semnificative pentru concurența efectivă, ținând seama, în special, de potențiala eficiență statică și dinamică. Acest nou test a permis extinderea analizei Comisiei dincolo de a stabili dacă o tranzacție ar plasa o firmă într-o poziție dominantă, până la a include în analiză alte situații de utilizare unilaterală anticoncurențială a puterii de piață. În același an, Comisia a adoptat orientări privind acordurile economice orizontale, oferind un cadru clar pentru analiza acestor efecte unilaterale[8].

[pic]

17. Odată cu adoptarea orientărilor privind prioritățile Comisiei în legătură cu aplicarea legii privind practicile de excludere abuzivă ale întreprinderilor dominante[9], abordarea economică având ca scop maximizarea bunăstării consumatorilor a fost integrată în cadrul de aplicare a legislației antitrust. În documentul susmenționat se recunoaște faptul că firmele dominante au dreptul să concureze intens pe baza meritelor și că, în principiu, Comisia nu va viza în general comportamente care conduc la părăsirea pieței de către firme rivale mai puțin sau deloc eficiente, cu condiția ca acest lucru să constituie rezultatul concurenței pe baza meritelor, precum calitatea produselor și serviciilor acestora.

18. Acest accent extins asupra bunăstării consumatorilor – asigurarea că piețele produc cele mai bune rezultate pentru consumatori în termeni de prețuri, producție, inovare și calitate și diversitate a produselor și serviciilor – nu înseamnă că piața internă este mai puțin importantă. Dimpotrivă, în termeni juridici, legătura dintre politica în domeniul concurenței și piața internă a fost confirmată în Tratatul de la Lisabona. În plus, așa cum criza a demonstrat, integritatea pieței interne nu trebuie să fie niciodată considerată o certitudine permanentă. Comisia trebuie să fie pregătită să își utilizeze toate instrumentele disponibile ori de câte ori acest bun esențial al Uniunii Europene este amenințat. Politica UE în domeniul concurenței, în special normele privind ajutorul de stat s-au dovedit a fi de importanță crucială în menținerea pieței interne, cu precădere prin menținerea unor condiții egale de concurență pe piețele financiare și industriale.

Evoluția controlului ajutoarelor de stat de la un început timid la actualul statut de piatră de temelie a pieței interne

19. Controlul ajutoarelor de stat a devenit un pilon esențial al pieței unice, oferind siguranța că întreprinderile pot concura în condiții de egalitate, indiferent de locul în care sunt situate, și garanția că statele membre nu se angajează în curse ale subvenționării reciproce, în detrimentul lor și al interesului european general. Aceste curse ale subvenționării nu ar conduce doar la o irosire a resurselor deficitare, ci ar afecta însăși coeziunea uniunii Europene.

[pic]

20. Regimul ajutoarelor de stat în UE, experiment unic în istorie[10], a trebuit să fie dezvoltat gradual, de la zero; într-adevăr, la o primă verificare efectuată de către Comisie, aceasta s-a confruntat cu o „ junglă formată din schemele naționale de ajutoare, dintre care multe erau de durată îndelungată, complicate și în continuă schimbare” [11]. De fapt, abia în 1973 Curtea de Justiție a recunoscut competența Comisiei de a solicita în mod legal statelor membre să ordone întreprinderilor restituirea ajutoarelor de stat acordate în mod ilegal, care nu erau compatibile cu tratatul[12]. Au mai trecut încă zece ani până când Comisia a decis să aplice acest principiu ca pe un principiu de politică. Este elocvent faptul că în Raportul privind politica în domeniul concurenței pe anul 1989 s-a simțit nevoia afirmării unui aspect care nu poate fi ignorat: „ chiar dacă a fost tolerată sau acceptată în trecut, compatibilitatea (ajutoarelor de stat) cu piața comună trebuie reexaminată” [13].

21. Într-adevăr, personalul alocat controlului ajutoarelor de stat a rămas, de asemenea, comparativ scăzut până la sfârșitul anilor 1990. Chiar așa stând lucrurile, au fost adoptate decizii de referință, care au demonstrat hotărârea Comisiei de a combate întreprinderile de stat ineficiente, puternic subvenționate, mai întâi în marile sectoare industriale și apoi în sectorul serviciilor. De exemplu, au fost încheiate acorduri importante între Comisie și statele membre pentru eliminarea garanțiilor tradiționale nelimitate acordate întreprinderilor publice[14].

.

.

.

[pic]

Guvernanța: integrarea politicii în domeniul concurenței pe teritoriul UE și extinderea dincolo de frontierele acesteia

22. Odată cu dezvoltarea culturii concurenței, consolidarea pieței interne, elaborarea politicilor Comisiei în domeniul concurenței și, din ce în ce mai mult, ale autoritățile naționale de concurență (ANC), era momentul unei revizuiri radicale a guvernanței politicii UE în domeniul concurenței. Această revizuire a constat în așa-numita „modernizare a normelor antitrust ale UE[15]; de fapt, intrarea în vigoare a regulamentului de modernizare a normelor antitrust și extinderea au avut loc în aceeași zi: 1 mai 2004.

23. În paralel, Comisia a publicat orientări pentru statele membre în ceea ce privește modul în care va evalua sprijinul acordat pentru atingerea obiectivelor politice specifice de interes comun european, precum cercetarea și dezvoltarea, dezvoltarea regională, mediul sau restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate. Până în 2005, astfel cum se poate constata din situația planului de acțiune privind ajutoarele de stat, controlul ajutoarelor de stat se situa deja în avangarda politicii UE în domeniul concurenței, ca una dintre cele două priorități esențiale ale acestei politici a UE în acel mandat, cealaltă fiind aplicarea de măsuri împotriva cartelurilor. Printre altele, accentul sporit pe controlul ajutoarelor de stat a contribuit la evoluția către „ ajutoare mai puține și mai bine orientate ”, ceea ce se observă atât din reducerea relativă a cuantumului ajutoarelor acordate de statele membre (de la 1,2% din PIB-ul UE în 1992, până la 0,62% în 2009, excluzând măsurile de criză), cât și din creșterea cotei de ajutoare dedicate obiectivelor de interes comun (de la 50% la jumătatea anilor 1990, până la 84% în 2009)[16]. De asemenea, planul de acțiune privind ajutoarele de stat propunea o abordare economică mai accentuată, pe baza așa numitului „test de echilibru” între posibilele efecte negative și pozitive ale ajutoarelor, care să fie utilizat în principal în cadrul evaluărilor amănunțite ale ajutoarelor ale căror efecte sunt, în general, cele mai puternice din perspectiva denaturării concurenței.

[pic]

24. În temeiul reformelor de modernizare, ANC și instanțele naționale au fost autorizate și obligate să aplice toate normele antitrust ale UE, în mod direct și integral în toate cazurile în care erau afectate schimburile comerciale dintre statele membre, ANC fiind plasate la egalitate cu Comisia ca autorități de punere în aplicare, în cadrul Rețelei europene în domeniul concurenței (REC) și subliniindu-se rolul instanțelor în aplicarea normelor antitrust în sectorul privat, ca urmare a hotărârii pronunțate în cauza Courage/Crehan[17] care a scos în evidență necesitatea unui sistem eficient de acțiuni în despăgubire în materie de încălcare a normelor antitrust, integrate în arhitectura globală a aplicării legislației[18]. La baza acestei modificări a sistemului a stat sentimentul că, după aproape cincizeci de ani de politică antitrust, cultura concurenței a atins un nivel suficient de ridicat în statele membre pentru a justifica o descentralizare semnificativă a aplicării acestei politici. Iminenta extindere a UE, cea mai importantă din istoria sa, a determinat urgentarea procesului de reformă.

25. Modernizarea a contribuit în mod semnificativ la crearea unor condiții egale de concurență pentru întreprinderile care desfășoară activități transfrontaliere, permițându-le să își planifice strategiile de afaceri în conformitate cu un singur set de norme în loc de 27[19]. REC a promovat cooperarea strânsă între ANC și Comisie, ceea ce a avut ca rezultat aplicarea consolidată și cu o mai mare consecvență a normelor antitrust ale UE. În plus, prin eliminarea obligației de notificare a acordurilor, reforma a permis atât Comisiei, cât și ANC să își concentreze activitățile de aplicare a legii asupra încălcărilor cu cele mai dăunătoare efecte pentru consumatorii europeni. De asemenea, Comisia urmărește sporirea convergenței între controlul concentrărilor economice la nivelul UE și cel de la nivel național, pe baza experienței dobândite în urma modernizării normelor antitrust.

26. Integrarea continuă a economiilor statelor membre într-un cadru concurențial coerent s-a reflectat în eforturile de susținere depuse de Comisie în scopul promovării pe plan internațional a principiilor comune în materie de concurență. Într-o economie tot mai globalizată, asigurarea unor condiții egale pe scena mondială a devenit un obiectiv esențial al politicii în domeniul concurenței. Acest aspect a determinat Comisia ca, începând din anii 1990, „ să aibă în vedere încurajarea aplicării unor politici similare de către principalii parteneri comerciali ai Comunității, prin intermediul acordurilor bilaterale sau al negocierilor multilaterale” [20]. În consecință, Comisia a urmat o dublă strategie: a dezvoltat și consolidat relațiile bilaterale directe cu principalii parteneri comerciali și a realizat investiții importante în organisme multilaterale precum OCDE sau Rețeaua internațională a concurenței (RIC).

[pic]

27. Primul acord de cooperare cu Statele Unite era deja semnat în 1991, punând bazele unei cooperări deosebit de fructuoase între Comisie și autoritățile antitrust ale SUA. Au fost încheiate acorduri similare cu Canada (1999), Japonia (2003) și Coreea de Sud (2009), acestea dovedindu-se utile în soluționarea cazurilor internaționale antitrust. Aceste eforturi bilaterale au fost completate la nivel multilateral, în special în cadrul OCDE și RIC, organisme în care Comisia s-a implicat în mod activ în calitate de membru fondator, acestea servind drept forumuri importante pentru promovarea celor mai bune practici, încurajarea convergenței și facilitarea cooperării.

28. Importanța dimensiunii internaționale este din ce în ce mai mult recunoscută, cel mai recent în raportul privind „ O nouă strategie pentru piața unică” [21] al fostului comisar european pentru concurență, Mario Monti. În acest raport sunt menționate mai multe provocări esențiale legate direct de dimensiunea la nivelul pieței interne a concurenței UE, de exemplu îmbunătățirea coerenței procesului de punere în aplicare a normelor antitrust în statele membre și a coordonării dintre Comisie și ANC, în special în privința evaluării concentrărilor economice sau a politicilor de aplicare a amenzilor, dar este subliniată și necesitatea unei mai bune convergențe a principiilor politicii în domeniul concurenței la nivel internațional, ținând seama, în special, de creșterea rapidă a numărului partenerilor comerciali ai UE. Într-adevăr, în ultima perioadă Comisia și-a întărit cooperarea bilaterală cu agențiile pentru concurență ale unor mari puteri economice, precum China, India și Brazilia. Dezvoltarea unei politici eficiente în domeniul concurenței și a unei culturi a concurenței reprezintă o provocare majoră care necesită timp, după cum o dovedește chiar experiența UE. În același timp, atât agențiile pentru concurență, cât și legislația în materie au devenit o parte integrantă a guvernanței economice dominante, aspect ilustrat de creșterea exponențială, în ultimele decenii, a numărului de agenții pentru concurență care fac parte din RIC (în prezent peste 100 de agenții).

Politica în domeniul concuren ței, instrument de sprijinire a competitivității, în conformitate cu strategia Europa 2020

29. Încă din primele rapoarte anuale se constată că aportul și sprijinul concurenței la realizarea altor obiective politice au reprezentat mult mai mult decât utilizarea acesteia ca instrument de soluționare a crizei. Pe măsură ce UE își revine din actuala criză și se confruntă cu o concurență globală acerbă, o provocare majoră pentru politica în domeniul concurenței în următorii ani va fi sprijinirea, în mod cât mai eficient, a strategiei Europa 2020 pentru creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii.

30. Politica în domeniul concurenței este în măsură să își aducă o asemenea contribuție, fiind un factor determinant esențial pentru mai buna funcționare a piețelor, prin alocarea eficientă a resurselor și creșterea productivității și inovării. Prin urmare, această politică sprijină competitivitatea economiei UE, care este din ce în ce mai importantă pentru menținerea stabilității economice și financiare. Astfel, politica în domeniul concurenței și reformele de consolidare a concurenței trebuie să constituie o parte integrantă a guvernanței economice.

31. De asemenea, normele în materie de concurență recunosc necesitatea ca statele membre să poată promova obiectivele Uniunii de coeziune economică, socială și teritorială. Orientările privind ajutoarele regionale facilitează realizarea coeziunii teritoriale a Uniunii prin promovarea dezvoltării regiunilor mai sărace. De asemenea, diferitele norme privind ajutoarele de stat prevăd acordarea de ajutoare pentru formare profesională și promovarea accesului lucrătorilor defavorizați și a celor cu handicap la locurile de muncă.

32. Un alt sector important în care politica în domeniul concurenței a evoluat pentru a răspunde unei provocări pe termen lung a Uniunii este reprezentat de protecția mediului și promovarea dezvoltării durabile. Atât prin activitățile de aplicare a normelor antitrust în sectorul energetic, care consolidează lichiditatea și securitatea aprovizionării pe piața internă, cât și prin adoptarea orientărilor privind ajutorul de stat pentru protecția mediului, care facilitează acordarea de ajutoare pentru remedierea disfuncționalităților pieței în acest domeniu, Comisia a asigurat că politica în domeniul concurenței sprijină trecerea la o economie mai durabilă.

Concluzii: rezisten ța și adaptabilitatea politicii UE în domeniul concurenței

33. Uniunea Europeană traversează o perioadă de schimbări rapide și dramatice. Unele provocări și probleme pot fi anticipate cu un anumit grad de certitudine, ieșirea din criză, concurența globală și dezvoltarea durabilă fiind cele mai importante. Totuși, UE se va confrunta, fără îndoială, cu alte provocări care nu pot fi încă anticipate. Este însă clar faptul că, de-a lungul existenței sale, politica în domeniul concurenței a putut, în contextul unui cadru stabil conferit de tratat, să facă față evoluțiilor importante ale mediului în care se aplică. Datorită rezistenței și adaptabilității sale, politica UE în domeniul concurenței va continua să reprezinte unul dintre bunurile esențiale ale Uniunii Europene.

1. INSTRUMENTE

1.1. Monitorizarea punerii în aplicare a cadrului temporar privind ajutoarele de stat în contextul crizei

1.1.1. Sprijinirea sectorului financiar în contextul crizei

34. De la începutul crizei financiare globale, în toamna anului 2008, Comisia a furnizat orientări detaliate privind criteriile de stabilire a compatibilității măsurilor temporare de sprijin în contextul crizei în favoarea instituțiilor financiare, în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (b) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), sub forma garanțiilor de stat[22], a recapitalizărilor[23] sau a măsurilor de salvare a activelor[24], precum și orientări cu privire la măsurile de restructurare necesare în cazul băncilor aflate în dificultate[25]. Prin aplicarea normelor privind ajutoarele de stat, Comisia a asigurat limitarea la minimum a denaturării concurenței în cadrul pieței interne, în pofida sumelor importante ale ajutoarelor de stat, și restructurarea băncilor beneficiare, după caz.

35. În perioada 1 octombrie 2008 – 1 octombrie 2010, Comisia a adoptat peste 200 de decizii referitoare la măsuri de ajutor de stat pentru sectorul financiar, acordate în scopul remedierii unor perturbări grave ale economiilor statelor membre. Peste 40 de scheme de ajutor au fost autorizate, modificate sau prelungite și au fost luate decizii individuale cu privire la peste 40 de instituții financiare. În 2009, valoarea nominală a ajutoarelor acordate de statele membre sectorului financiar s-a ridicat la 1 107 de miliarde EUR (9,3% din PIB-ul UE), iar în 2008 această cifră a fost de 1 236 de miliarde EUR[26].

36. Pe perioada crizei, disponibilitatea garanțiilor de stat s-a dovedit a fi un instrument eficient de îmbunătățire a accesului băncilor la finanțare și de restabilire a încrederii în piață. Utilizarea schemelor de recapitalizare a fost limitată în 2010, an în care au avut loc unele intervenții ad hoc. Cu toate acestea, realitatea a demonstrat o reducere a utilizării infuziilor de capital de stat în 2010 față de 2009; în plus, băncile care au beneficiat de măsuri pentru salvarea activelor sau de recapitalizare în 2009 sau 2010 au fost supuse obligațiilor de restructurare.

37. Restructurarea mai multor bănci europene a reprezentat una dintre principalele provocări ale anului 2010 și a urmat trei principii de bază: (i) restabilirea viabilității pe termen lung fără ajutor din partea statului, pe baza unui plan de restructurare solid, (ii) repartizarea sarcinilor între bancă/acționarii acesteia și stat și (iii) limitarea denaturării concurenței, de obicei prin măsuri structurale (cesionări) și de comportament (interzicerea achizițiilor sau limitarea practicilor comerciale agresive). În 2010, Comisia a aprobat restructurarea sau lichidarea unui număr de 14 bănci, dintre care principalele au fost Aegon, Dexia, Ethias, Parex și Sparkasse Köln/Bonn[27]; toate aceste cazuri au fost aprobate de către Comisie și au inclus măsuri obligatorii structurale și de comportament. Comisia a adoptat o decizie negativă în cazul Banco Privado Português, iar aceasta este în prezent în lichidare[28].

38. Ca rezultat al intervenției politice, deficitul acut de fonduri bancare care a apărut în toamna anului 2008 a fost depășit relativ repede. Cu toate acestea, criza datoriilor de stat care s-a declanșat în prima jumătate a anului 2010 a arătat în mod clar că, deși exista o oarecare îmbunătățire față de vârful din 2008, nivelul tensiunilor de pe piețele financiare impunea încă adoptarea de măsuri de ajutor specifice pentru combaterea crizei și după anul 2010. La 1 decembrie 2010, Comisia a prelungit până la sfârșitul anului 2011[29] valabilitatea normelor privind măsurile adoptate pentru sectorul financiar în contextul crizei. Totuși, întrucât a devenit evident faptul că băncile se confruntau cu mai puține dificultăți în obținerea de capital de pe piață, de la 1 ianuarie 2011 Comisia a introdus cerința ca fiecare beneficiar al unei măsuri de recapitalizarea sau privind activele depreciate să prezinte un plan de restructurare, indiferent dacă banca se consideră a fi, în esență, solidă sau în dificultate.

1.1.2. Punerea în aplicare a cadrului temporar pentru economia reală

39. În 2008, Comisia a adoptat cadrul temporar (CT)[30], al cărui obiectiv era facilitarea accesului întreprinderilor la finanțare, în contextul crizei. De la momentul introducerii acestui cadru până la 1 octombrie 2010, Comisia a aprobat 73 de scheme și patru măsuri de ajutor ad hoc. Volumul ajutoarelor aprobate în 2009 a fost de 82,5 miliarde EUR (0,7% din PIB-ul UE).

40. Principalele măsuri utilizate au fost cuantumul ajutoarelor limitate compatibile, garanțiile subvenționate și împrumuturile subvenționate. Relaxarea condițiilor de acceptare a excepțiilor pentru asigurarea creditelor de export de către stat, în cadrul Comunității, a contribuit la susținerea comerțului. Adaptarea capitalului de risc a fost, de asemenea, percepută pozitiv, ca un semnal important pentru investitorii privați. Împrumuturile subvenționate pentru fabricarea de produse ecologice au fost utilizate de un număr mai mic de state membre, cinci dintre acestea notificând acest tip de împrumuturi[31].

41. Având în vedere caracterul fragil al redresării, Comisia a considerat că este prematur să permită expirarea cadrului temporar la sfârșitul anului 2010. Încetarea progresivă a fost considerată drept răspunsul cel mai adecvat la situația actuală a pieței. La 1 decembrie 2010, Comisia a aprobat prelungirea cadrului temporar[32] până la sfârșitul anului 2011, punând accentul pe IMM-uri și pe un spectru limitat de măsuri. Au fost menținute măsurile care vizează remedierea celorlalte disfuncționalități ale pieței, în special a problemelor rămase nesoluționate care se referă la accesul la finanțare al IMM-urilor, sub rezerva unor condiții mai stricte, pentru a reflecta trecerea treptată la un regim normal al ajutoarelor de stat.

1.1.3. Contribuția politicii în domeniul concurenței la programele de ajustare economică ale Greciei și Irlandei

42. În 2010, Grecia s-a aflat într-o poziție fiscală precară. Pentru a sprijini eforturile guvernului elen de redresare a economiei, la 2 mai 2010, Comisia, Banca Centrală Europeană și Fondul Monetar Internațional (FMI) au garantat un program pe trei ani de ajustare economică[33], finanțat de către statele membre din zona euro prin împrumuturi bilaterale în valoare totală de 80 de miliarde EUR și susținut de FMI printr-un acord stand-by în valoare de aproximativ 30 de miliarde EUR. Autoritățile elene au convenit asupra unui program multianual de consolidare fiscală și de reforme structurale, în scopul de a readuce economia Greciei pe o traiectorie sustenabilă, de a restabili încrederea în piețele datoriilor de stat și de a menține stabilitatea zonei euro. Pentru consolidarea sistemului financiar al Greciei, Comisia a autorizat emisiunea de garanții guvernamentale suplimentare[34], a fost constituit un Fond de stabilitate financiară care oferă sprijin în capital băncilor [35] și au fost prezentate planuri de restructurare pentru șase dintre băncile recapitalizate, în conformitate cu normele UE privind ajutoarele de stat. În plus, reformele structurale ale programului de ajustare economică au inclus o secțiune referitoare la concurență. Astfel, Grecia a colaborat cu Comisia în legătură cu noua legislație elenă privind investițiile, reformele din cadrul autorității elene pentru concurență și liberalizarea profesiilor cu acces restricționat.

43. În ceea ce privește Irlanda, situația a devenit foarte tensionată, atât pentru bănci, cât și în privința datoriei de stat, în ultimul trimestru al anului. Asocierea dintre criza economică gravă și un sector bancar supradimensionat, care înregistra pierderi uriașe, a condus la o presiune și mai mare asupra datoriei de stat a Irlandei. La 28 noiembrie 2010, Comisia, Banca Centrală Europeană (BCE), FMI și autoritățile irlandeze au convenit asupra unui program[36]. Acesta prevede un împrumut în valoare de 85 de miliarde EUR acordat Irlandei, din care 35 de miliarde EUR vor fi puse la dispoziție pentru restabilirea viabilității băncilor. Ca parte a programului respectiv, două bănci din Irlanda vor fi lichidate (Anglo Irish Bank și INBS), în timp ce altele vor fi capitalizate și restructurate în conformitate cu normele UE privind ajutoarele de stat. În ceea ce privește reformele structurale în domeniul concurenței, vor fi luate mai multe măsuri pentru consolidarea concurenței pe piața produselor, piața energiei și în alte industrii de rețea. Aceste măsuri includ introducerea unor modificări ale legislației în scopul eliminării restricțiilor asupra comerțului și concurenței în sectoarele protejate, care să elimine excluderea actuală a anumitor sectoare din sfera de aplicare a legislației naționale în domeniul concurenței și să aibă un mai mare efect de descurajare a practicilor anticoncurențiale.

1.2. Aplicarea normelor antitrust

1.2.1. Modelarea normelor: revizuirea regulamentelor de exceptare pe categorii

Regulamentul de exceptare pe categorii aplicabil acordurilor verticale

44. La 20 aprilie 2010, Comisia a adoptat un regulamentul de exceptare pe categorii[37] revizuit și orientări[38] privind acordurile verticale, adică acordurile între furnizori și cumpărători care operează la diferite niveluri ale lanțului de producție și de distribuție pentru furnizarea și distribuirea de produse și servicii.

45. Principiul de bază al regulilor revizuite rămâne acela că întreprinderile cu putere limitată pe piață sunt libere să decidă asupra modului în care își distribuie produsele, cu condiția să nu încheie acorduri care să conțină restricții privind stabilirea prețurilor sau alte restricții grave. Regulile au fost însă revizuite pentru a ține seama de puterea pe care o pot avea pe piață atât cumpărătorii, cât și vânzătorii, astfel încât toate părțile acordului să dețină fiecare o cotă de piață sub 30%, pentru ca exceptarea pe categorii să poată fi aplicată.

46. De asemenea, regulamentul și orientările care îl însoțesc țin seama de dezvoltarea rapidă a internetului ca forță utilizată în vânzările online și în schimburile comerciale transfrontaliere, care sporește posibilitatea consumatorilor de a alege, precum și concurența prețurilor. Datorită caracterului mai clar și mai predictibil al noilor reguli, distribuitorii beneficiază de stimulente mai vizibile pentru a dezvolta activități online în scopul de a ajunge la și a fi accesibili pentru clienții din UE, asigurând astfel realizarea deplină a pieței interne digitale.

Regulamente de exceptare pe categorii aplicabile acordurilor de cooperare orizontale

47. La 14 decembrie 2010, Comisia a adoptat noi reguli și orientări pentru evaluarea acordurilor de cooperare orizontală, adică acordurile încheiate între întreprinderile care operează la același nivel al lanțului de aprovizionare, precum acordurile de cooperare în materie de cercetare și dezvoltare, producție, achiziții, comercializare, standardizare și schimburi de informații. Acest nou regim cuprinde două regulamente aplicabile de exceptare pe categorii privind, pe de o parte, acordurile de cercetare și dezvoltare, iar pe de altă parte acordurile de specializare și producție în comun[39], precum și orientările orizontale care le însoțesc[40].

48. Abordarea Comisiei, consacrată în noile reguli, este de a acorda întreprinderilor libertatea maximă de cooperare și de a proteja, în același timp, concurența în cazul cooperărilor care contravin dispozițiilor articolului 101 din TFUE, de exemplu prin faptul că aduc prejudicii consumatorilor. Punctul de vedere al Comisiei asupra cooperării dintre concurenți nu s-a modificat fundamental față de regulile precedente instituite în 2000. Cu toate acestea, noile reguli privind acordurile orizontale de cooperare sunt mult mai detaliate, mai ușor de utilizat și mai clare decât cele precedente. Două dintre aspectele esențiale ale reformei includ introducerea unui nou capitol privind schimburile de informații și o revizuire substanțială a capitolului referitor la acordurile privind standardizarea. Cel de-al doilea aspect clarifică, în special, condițiile esențiale de asigurare a proceselor competitive de stabilire a standardelor și contribuie la realizarea obiectivului privind crearea unui sistem de standarde mai eficient pentru Europa, astfel cum se arată în inițiativa emblematică „O politică industrială integrată pentru era globalizării” din strategia Europa 2020[41].

Regulamente de exceptare pe categorii aplicabile sectoarelor specifice

49. În domeniul asigurărilor, la 24 martie 2010 a fost adoptat noul regulament de exceptare pe categorii în sectorul asigurărilor[42]. La 27 mai, Comisia a adoptat noile reguli de concurență pentru acordurile dintre producătorii de vehicule și distribuitorii autorizați ai acestora, atelierele de reparații și distribuitorii de piese de schimb[43]. Noile reguli aliniază în mare măsură politica în domeniul concurenței de pe piața de automobile la regimul general aplicabil altor sectoare.

1.2.2. Aplicarea la nivel privat a normelor antitrust ale UE

50. Aplicarea la nivel privat a normelor antitrust ale UE reprezintă o completare esențială la aplicarea eficientă a normelor antitrust de către Comisie și autoritățile naționale din domeniul concurenței. În Cartea albă din 2008 privind acțiunile în despăgubire în materie de încălcare a normelor antitrust[44], Comisia propunea o serie de măsuri, cum ar fi recursul colectiv și cuantificarea prejudiciilor produse prin încălcarea normelor antitrust, pentru a oferi consumatorilor și întreprinderilor mai multe posibilități de a obține despăgubiri pentru astfel de prejudicii.

51. Propunerile Comisiei privind recursul colectiv au declanșat o amplă dezbatere publică ce depășește domeniul normelor antitrust, axându-se pe rolul recursului colectiv în cazul în care o singură încălcare a normelor UE prejudiciază largi grupuri de victime. Comisia a decis să organizeze o consultare publică ce ar trebui să contribuie la identificarea unui set de principii comune pentru orice propunere legislativă viitoare referitoare la recursul colectiv. O comunicare care să prezinte aceste principii a fost programată spre a fi adoptată în 2011. Ulterior, se va avea în vedere o propunere legislativă privind acțiunile în despăgubire în legătură cu încălcarea normelor antitrust.

1.2.3. Aplicarea articolului 101 din TFUE: Cartelurile

52. În anul 2010, Comisia a adoptat șapte decizii referitoare la carteluri[45], impunând amenzi în valoare totală de peste 3 miliarde EUR unui număr de 70 de întreprinderi și continuând să se concentreze, în acțiunile de aplicare eficientă a legislației, pe combaterea cartelurilor.

53. Comisia a vizat eficientizarea procesului, prin aplicarea procedurii de soluționare. În 2010, Comisia a adoptat primele două decizii de soluționare: o decizie definitivă de soluționare în cazul DRAM-urilor și o decizie de soluționare hibridă în cazul fosfaților pentru hrana animalelor. Cazul DRAM-urilor a reprezentat un punct de reper în practica UE privind cartelurile, întrucât soluționarea acestuia a inclus toate cele zece întreprinderi implicate, iar decizia nu a fost contestată.

54. În contextul crizei economice, cele șapte decizii referitoare la carteluri adoptate în 2010 au fost urmate de 32 de cereri de reducere a amenzii care invocau „imposibilitatea de plată”[46], dintre care doar nouă au fost aprobate după o analiză amănunțite a situației financiare a solicitanților.

1.2.4. Aplicarea articolului 101 din TFUE: alte acorduri și practici concertate

55. În 2010, Comisia a soluționat, în temeiul articolului 101 din TFUE, un caz antitrust important din sectorul transportului aerian, conferind caracter obligatoriu din punct de vedere juridic angajamentelor asumate de către British Airways, American Airlines și Iberia[47]. Această decizie va aduce beneficii importante consumatorilor europeni, asigurând menținerea unei concurențe suficiente în sectorul zborurilor transatlantice, în special celor cu plecare de la Londra.

56. În sectorul serviciilor financiare, Comisia a conferit caracter obligatoriu angajamentelor asumate de către Visa cu privire la comisioanele interbancare multilaterale aplicabile operațiunilor transfrontaliere cu carduri de debit imediat de consum, efectuate în SEE, precum și aceluiași tip de operațiuni efectuate la intern, în nouă țări ale SEE[48], aliniindu-le la angajamentele unilaterale luate la 1 aprilie 2009[49] de către MasterCard și „metodologia indiferenței comerciantului” la modalitățile de plată.

57. De asemenea, Comisia a adoptat prima sa decizie antitrust pe piața serviciilor de sănătate. Comisia a impus o amendă de 5 milioane EUR Asociației Farmaciștilor Francezi[50], sancționând astfel comportamentul acestei asociații pe piața serviciilor clinice de analize de laborator.

1.2.5. Aplicarea articolului 102 din TFUE: abuzul de poziție dominantă

58. Comisia și-a continuat activitățile de aplicare a legislației în temeiul articolului 102 din TFUE, în special în sectorul energetic, în care a adoptat patru decizii, precum și în sectorul TIC, unde a inițiat mai multe proceduri.

59. În sectorul energetic, Comisia a acționat în baza rezultatelor anchetei sectoriale din 2007, adoptând patru decizii antitrust importante, prin care angajamentele propuse de întreprinderi, de a pune capăt unei posibile încălcări a normelor de concurență, au devenit obligatorii. Aceste decizii se referă la operatori din Franța, Suedia, Germania și Italia care blocau accesul la piețele de energie prin diverse mijloace, cum ar fi contractele de furnizare pe termen lung, cu restricții privind revânzarea sau limitarea capacităților de transport sau a celor de export disponibile în rețelele energetice[51].

60. Pe piața serviciilor TIC, Comisia a inițiat proceduri împotriva companiei IBM, pentru presupuse abuzuri de poziție dominantă pe piața calculatoarelor mainframe, precum și împotriva companiei Google Inc., pentru presupuse abuzuri de poziție dominantă pe piața serviciilor de căutare online, publicitate online și intermediere de publicitate online. Comisia a lansat două anchete preliminare privind practicile de afaceri ale companiei Apple legate de produsele și serviciile iPhone. Ambele anchete au fost închise după ce Apple a propus modificarea acestor practici[52].

Numărul deciziilor de executare în materie de antitrust și carteluri, în funcție de an și tip, în perioada 2005-2010

[pic]

1.3. Controlul concentrărilor economice

61. În anul 2010, din cauza crizei economice, numărul concentrărilor notificate a fost redus. În total, Comisiei i-au fost notificate 274 de tranzacții, au fost adoptate 16 decizii sub rezerva unor condiții și nu s-a adoptat nicio decizie de interzicere. Marea majoritate a concentrărilor notificate au fost aprobate fără condiții, atât în cadrul procedurii normale, cât și al celei simplificate, reprezentând 55% din numărul total al notificărilor.

62. Comisia a adoptat trei decizii în 2010, după o analiză aprofundată în cea de-a doua etapă a investigațiilor referitoare la concentrările Oracle/Sun Microsystems[53] (a se vedea secțiunea 2.4 infra ), Monsanto/Syngenta[54] și Unilever/Sara Lee Body[55].

63. La 17 noiembrie 2010, după o investigație amănunțită, Comisia a aprobat achiziția de către societatea Syngenta din Elveția a diviziei internaționale de semințe de floarea soarelui a întreprinderii americane Monsanto, cu condiția cesionării hibrizilor de floarea soarelui de la Monsanto, comercializați sau aflați oficial în faza de probă în Spania și în Ungaria, precum și a liniilor de producție ale întreprinderii mamă, utilizate la crearea acestor hibrizi sau aflate în prezent în dezvoltare în vederea creării de hibrizi pentru Spania și Ungaria.

64. De asemenea, Comisia a aprobat, la aceeași dată, achiziția planificată de întreprinderea anglo-olandeză de bunuri de consum Unilever a diviziei de produse de îngrijire pentru corp și pentru țesături a Sara Lee Corp din Statele Unite, sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții. Investigația amănunțită a arătat că prin concentrarea respectivă Unilever ar fi obținut o poziție de lider foarte puternic pe mai multe piețe de deodorante, prin combinarea mărcilor celor două părți, în special a mărcii Sanex cu Dove și cu Rexona, care în prezent concurează una cu cealaltă. Pentru înlăturarea acestor probleme, părțile participante la concentrare s-au oferit să cesioneze marca Sanex a companiei Sara Lee și divizia asociată din Europa.

Numărul deciziilor finale privind concentrările economice, în funcție de an și tip, în perioada 2005-2010

[pic]

1.4. Controlul ajutoarelor de stat

65. Majoritatea ajutoarelor aprobate în 2010 au fost legate de obiective orizontale de interes comun european, precum cultura și conservarea patrimoniului, coeziunea regională, protecția mediului, cercetarea, dezvoltarea și inovarea și compensarea daunelor produse de catastrofe naturale, pe lângă ajutoarele acordate în contextul crizei economice și financiare. Statele membre au utilizat foarte mult posibilitățile oferite de regulamentul general de exceptare pe categorii (RGEC)[56], potrivit căruia ajutoarele care îndeplinesc criteriile pe care acesta le stabilește pot fi acordate fără notificarea prealabilă a Comisiei. În 2010, Comisia a fost informată cu privire la introducerea unui număr de 414 de astfel de noi măsuri de către statele membre.

66. În ceea ce privește valoarea ajutoarelor autorizate, cifrele sunt prezentate în tabelele indicatorilor în materie de ajutoare de stat cu o întârziere de un an. Valoarea totală a ajutoarelor, excluzând măsurile legate de criză, s-a ridicat în 2009 la 0,62% din PIB sau 73,2 miliarde EUR, situându-se la un nivel cu puțin peste cel din 2008 (0,58% din PIB). În medie, 84% din ajutoarele acordate industriei și serviciilor au fost direcționate către obiective orizontale de interes comun[57].

67. Anul 2010 a fost primul an întreg în care s-a aplicat pachetul de simplificare. Acest pachet cuprinde un Cod de bune practici[58] și o Comunicare privind o procedură simplificată[59], ambele având drept obiectiv îmbunătățirea eficienței, transparenței și previzibilității procedurilor în domeniul ajutoarelor de stat. Primele rezultate ale Codului de bune practici au fost încurajatoare, în special în privința gestionării contestațiilor, un număr din ce în ce mai mare de reclamanți fiind informați despre situația cererilor lor.

Evoluția sumei totale a ajutoarelor de stat acordate de statele membre în perioada 2004­2009[60], exprimată în procent din PIB-ul UE

[pic]

1.4.1. Ajutoarele de stat orizontale

Ajutoarele regionale

68. În conformitate cu orientările privind ajutoarele naționale regionale pentru perioada 2007-2013[61], Comisia a efectuat o evaluare a situației ajutoarelor de stat și a plafonului ajutoarelor acordate regiunilor cu efect statistic care au beneficiat cu titlu tranzitoriu de statutul de regiune asistată în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (a) până la sfârșitul anului 2010. De asemenea, Comisia a acceptat modificările introduse în hărțile ajutoarelor de stat regionale notificate de trei state membre (Franța, Irlanda și Italia) referitoare la anumite regiuni eligibile pentru a beneficia de ajutor regional în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c).

69. În anul 2010, Comisia a aprobat ajutoare regionale pentru șase mari proiecte de investiții. Patru dintre aceste proiecte sunt din sectorul fotovoltaic, trei fiind realizate în Germania și unul în Spania[62], iar celelalte sunt din industria mecanică din Germania și din Italia[63]. De asemenea, au fost aprobate cinci măsuri de ajutor ad hoc în favoarea unor întreprinderi individuale, pentru investiții în zone aflate pe hărțile ajutoarelor regionale pentru perioada 2007–2013, precum și zece scheme de ajutor, dintre care cinci referitoare la regiuni ultraperiferice. În 2010, Comisia a închis trei investigații oficiale cu o decizie pozitivă[64] și două decizii negative referitoare la un bonus destinat IMM-urilor acordat ilegal întreprinderii Sovello AG[65] și, respectiv, la o măsură de ajutor incompatibilă în favoarea întreprinderii Fri-el Acerra[66], din cauza absenței efectului stimulator și insuficienței contribuției regionale.

Ajutorul pentru protecția mediului

70. În temeiul orientărilor privind ajutorul de stat pentru protecția mediului[67], Comisia a aprobat mai multe măsuri în sprijinul economiei de energie și al producției de energie din surse regenerabile. Un număr din ce în ce mai mare de notificări de acest tip au făcut referire la ajutoare individuale cu valori relativ ridicate (ajutoare pentru investiții de peste 7,5 milioane EUR per întreprindere) și au făcut obiectul unei evaluări economice amănunțite, ca parte integrantă a abordării mai economice a analizei ajutoarelor de stat. Schemele aprobate s-au referit, în principal, la ajutoarele pentru energia regenerabilă și la captarea și stocarea carbonului.

Cercetarea, dezvoltarea și inovarea

71. Inovarea a fost plasată în centrul strategiei Europa 2020, iar inițiativa emblematică „O Uniune a inovării”[68] evidențiază necesitatea unei mai bune finanțări a inovării în Europa, în scopul creșterii performanței. Cadrul comunitar pentru cercetare, dezvoltare și inovare[69] sprijină acest obiectiv facilitând pentru statele membre o orientare mai bună a ajutoarelor către disfuncționalitățile relevante ale pieței. În 2010, Comisia a aprobat, în temeiul acestui cadru, douăsprezece scheme de ajutor cu un buget total de peste 5 miliarde EUR și a decis inițierea unei proceduri oficiale de investigare pentru un alt caz care a fost retras ulterior. Dintre aceste măsuri, cinci au constituit scheme de ajutor pentru cercetare și dezvoltare, patru au fost scheme de ajutor orientate spre domeniul inovării, iar patru au fost măsuri mixte. În plus, în urma unei evaluări economice amănunțite, Comisia a decis să nu ridice obiecțiuni în legătură cu zece ajutoare notificabile individual pentru mari proiecte în domeniul cercetării și dezvoltării, care se refereau la noi procese de producție a biometanului, utilizarea de materiale compozite pentru fabricarea de componente specifice de aerostructuri și litografia pentru realizarea de dispozitive semiconductoare. De asemenea, Comisia a monitorizat informațiile prezentate în legătură cu ajutoarele acordate pentru alte 52 de proiecte din domeniul cercetării și dezvoltării, care depășeau 3 milioane EUR, deși nu intrau sub incidența obligației de notificare individuală.

72. Comisiei i-au mai fost prezentate 40 de scheme de ajutoare destinate cercetării fundamentale, 91 pentru cercetare industrială și 86 pentru dezvoltare experimentală, toate fiind întemeiate pe RGEC. De asemenea, RGEC a fost utilizat de statele membre pentru măsuri privind inovarea, dintre care 42 se refereau la drepturile de proprietate industrială pentru IMM-uri, 21 la întreprinderile inovatoare tinere, 24 la servicii de consultanță și asistență în inovare și unsprezece la punerea temporară la dispoziție a personalului cu înaltă calificare.

Ajutoarele de stat pentru promovarea capitalului de risc

73. În domeniul finanțării capitalului de risc pentru IMM-uri, în temeiul orientărilor privind capitalul de risc[70], Comisia a aprobat șapte măsuri cu un buget global de 380 de milioane EUR. Dintre acestea, trei nu au fost conforme cu dispozițiile privind „sfera de siguranță” și au făcut obiectul unei evaluări detaliate. De asemenea, unsprezece scheme de ajutor suplimentare au fost puse în aplicare în 2010 în temeiul RGEC, pe care unele state membre l-au utilizat din ce în ce mai mult în favoarea măsurilor privind capitalul de risc.

1.4.2. Ajutoarele de stat destinate sectorului cărbunelui și sectorului agricol

74. Ca urmare a propunerii din iulie 2010 a Comisiei, Consiliul a adoptat, la 10 decembrie 2010, o decizie privind ajutoarele de stat pentru facilitarea închiderii minelor de cărbune necompetitive[71], având în vedere expirarea, la sfârșitul anului 2010[72], a regulamentului în vigoare. Statele membre vor putea acorda ajutoare pentru sprijinirea producției de cărbune, cu condiția să existe un plan de închidere al cărui termen-limită să nu depășească data de 31 decembrie 2018, cât și pentru acoperirea costurilor excepționale (bunăstare socială, reabilitarea amplasamentelor sau evacuarea apelor uzate) asociate închiderii minelor, până în anul 2027.

75. Comisia evaluează ajutoarele de stat acordate în agricultură și în sectorul forestier pe baza noilor orientări privind ajutoarele de stat în sectorul agricol și forestier pentru perioada 2007-2013[73]. În 2010 au fost înregistrate 214 noi cazuri de ajutor de stat și au fost adoptate 161 de decizii.

1.4.3. Aplicarea legislației privind ajutoarele de stat de către instanțele naționale

76. Potrivit unui studiu recent[74], din ce în ce mai multe cazuri sunt prezentate în fața instanțelor naționale. În 2010, Comisia și-a continuat eforturile de îmbunătățire a sistemului de aplicare a legii în legătură cu ajutoarele de stat la nivel privat în statele membre, concentrându-se pe consolidarea comunicării cu judecătorii naționali. În octombrie 2010, Comisia a publicat un manual intitulat „Aplicarea legislației UE privind ajutoarele de stat de către instanțele naționale”[75], în scopul de a sprijini judecătorii naționali în soluționarea cauzelor referitoare la ajutoarele de stat.

1.4.4. Monitorizarea ex post a măsurilor de ajutor

77. Pentru a asigura aplicarea eficientă a normelor privind ajutoarele de stat, Comisia a lansat exerciții periodice de monitorizare ex-post încă din 2006, pentru măsurile de ajutor nenotificate care au fost acordate în temeiul RGEC sau al unor scheme de ajutor aprobate. În 2010, monitorizarea ex post a inclus măsurile întemeiate pe RGEC, precum și ajutoarele de stat sub forma capitalului de risc, ajutoarele acordate în sectorul transporturilor, al comunicațiilor în bandă largă, ajutoarele din domeniul cultural și cele pentru sectorul construcțiilor navale. Rezultatele primelor exerciții demonstrează că schemele și regulamentele de exceptare pe categorii de ajutoare funcționează în mod satisfăcător. În foarte puține cazuri au fost identificate probleme majore sau deficiențe de procedură.

1.4.5. Politica de recuperare

78. În cazul în care un ajutor ilegal este declarat incompatibil, Comisia are dreptul de a solicita recuperarea acestuia de către statul membru care l-a acordat, pentru a restabili situația existentă anterior pe piață. Cuantumul ajutoarelor ilegale și incompatibile recuperate a crescut de la 2,3 miliarde EUR în decembrie 2004 până la 10,9 miliarde EUR în decembrie 2010[76]. Procentul ajutoarelor ilegale și incompatibile rămase de recuperat a scăzut în consecință de la 75% la 14%.

79. Pentru a asigura o mai bună aplicare a deciziilor sale, în 2010 Comisia a introdus acțiuni în instanță în temeiul articolului 108 alineatul (2)[77] în trei cazuri, iar în temeiul articolului 260 alineatul (2)[78] într-un singur caz, numărul total de cauze în litigiu fiind de 26. La sfârșitul anului 2010, Comisia înregistra 41 de cazuri de recuperare în așteptare.

2. EVOLUțIILE SECTORIALE

2.1. Serviciile financiare

80. În 2010, criza financiară și economică a continuat să afecteze sectorul financiar al UE. Cadrul de reglementare temporar stabilit în 2008 a fost prelungit până în 2011, sub rezerva unor condiții stricte. Aplicarea acestui cadru a constituit, pe parcursul anului, punctul principal al aplicării legii în materie de concurență, în special în domeniul restructurării instituțiilor financiare cărora li s-au acordat ajutoare[79].

81. Cu toate acestea, Comisia a continuat să acorde atenție celorlalte provocări ale politicii în domeniul concurenței cu care se confruntă sectorul serviciilor financiare. Comisia a conferit caracter obligatoriu din punct de vedere juridic angajamentelor asumate de Visa Europe în aprilie 2010 cu privire la comisioanele interbancare multilaterale (CIM) aplicabile operațiunilor transfrontaliere cu carduri de debit imediat de consum, efectuate în SEE și operațiunilor la nivel intern în nouă țări din SEE[80], și a adoptat un număr de măsuri în materie de transparență[81]. CIM-urile medii ponderate maxime pentru aceste tranzacții ale Visa Europe se vor reduce la 0,2%, în conformitate cu angajamentele unilaterale luate anterior de MasterCard[82]. Angajamentele au fost examinate conform „metodologiei indiferenței comerciantului”, care urmărește să stabilească un nivel al CIM la care comercianților le este indiferent dacă plata se efectuează prin card de debit imediat sau în numerar. Comisia a constatat că rata CIM propusă de Visa Europe trebuie să devină obligatorie și a închis procedura referitoare la CIM-urile specifice care fac obiectul angajamentelor, în timp ce restul cauzei (inclusiv CIM-urile pentru cardurile de credit) este încă în curs de soluționare.

82. În 2010, lobby-ul antitrust în domeniul serviciilor financiare s-a axat în continuare asupra zonei unice de plăți în euro ( Single Euro Payments Area , SEPA), în special prin dialogul informal cu Consiliul European de Plăți. De exemplu, s-a clarificat faptul că schemele de carduri SEPA conforme nu trebuie să acopere toate cele 32 de state ale teritoriului SEPA, oferind o șansă reală introducerii de noi scheme pe piață. În plus, la 16 decembrie 2010, Comisia a adoptat o propunere privind stabilirea cerințelor tehnice aplicabile transferurilor de credit și debitelor directe în euro[83]. Această propunere include interzicerea CIM per tranzacție pentru debitele directe SEPA, după o perioadă de tranziție, dar păstrarea CIM-urilor pentru refuzul tranzacției în anumite condiții.

83. La 15 septembrie 2010, Comisia a prezentat o propunere de regulament privind instrumentele financiare derivate extrabursiere ( over-the–counter, OTC), contrapartidele centrale și registrele centrale de tranzacții, care includ mai multe măsuri de creștere a siguranței piețelor de instrumente extrabursiere și de consolidare a supravegherii financiare[84]. Regulamentul prevede un cadru comun pentru contrapartidele centrale (CPC) din UE și condițiile de stabilire a acordurilor de interoperabilitate între CPC privind valorile mobiliare. Din perspectiva concurenței, acordurile de interoperabilitate trebuie salutate, întrucât oferă clienților posibilitatea de a alege și permit CPC să își consolideze volumul de compensare la o singură entitate.

84. În urma unei evaluări care a durat doi ani și jumătate și care a implicat toate părțile interesate de pe piață și autoritățile naționale din domeniul concurenței, Comisia a adoptat, la 24 martie 2010, noul regulament de exceptare pe categorii (REC) în sectorul asigurărilor[85] privind acordurile de compilații, tabele și studii realizate în comun și acoperirea în comun a anumitor tipuri de riscuri (pooluri) în sectorul asigurărilor. În noul REC, Comisia a decis că nu este necesar să reînnoiască două dintre cele patru tipuri de cooperare incluse în regulamentul anterior, și anume acordurile privind condițiile standard pentru polițe și dispozitivele de securitate, care în prezent sunt tratate în noile orientări orizontale adoptate în 2010.

85. Activitatea redusă în domeniul concentrărilor economice din sectorul financiar a persistat și în 2010. Comisia a examinat cazuri din sectorul serviciilor bancare cu amănuntul[86], al gestionării activelor[87] și al serviciilor de distribuție a fondurilor mutuale[88]. Un număr de cazuri au rezultat din decizii de acordare a ajutorului de stat pentru restructurare în contextul crizei financiare[89].

2.2. Energia și mediul

86. În noiembrie 2010, Comisia și-a prezentat strategia energetică pentru următorii zece ani, în cadrul inițiativei emblematice a strategiei Europa 2020 „O Europă eficientă din punctul de vedere al utilizării resurselor”[90]. O piață unică deschisă și competitivă în sectorul energetic ar trebui să contribuie la aprovizionarea sigură și durabilă cu energie, la prețuri competitive, prin încurajarea dezvoltării rapide a energiilor produse din surse regenerabile și prin promovarea dezvoltării de noi tehnologii ecologice.

87. În 2010, Comisia a continuat să monitorizeze acțiunile întreprinse ulterior anchetei sectoriale din în 2007 în sectorul energetic, adoptând patru importante decizii antitrust, în urma cărora angajamentele propuse de întreprinderi de a pune capăt unei încălcări au devenit obligatorii. Se preconizează că aceste angajamente vor avea un impact structural major asupra concurenței pe piața internă a energiei.

88. În cazul privind blocarea clienților de către EDF[91], Comisia și-a exprimat preocuparea că EDF ar fi abuzat de poziția sa dominantă pe piața franceză, prin încheierea de contracte de furnizare care blocau piața, dat fiind obiectul, durata și caracterul exclusiv al acestora, și prin includerea în aceste contracte a unor restricții privind revânzarea. EDF a propus ca, pentru o perioadă de zece ani, să asigure ca alți furnizori să poată concura, în medie, pentru 65% din contractele de furnizare de electricitate ale EDF încheiate în fiecare an cu marii consumatori industriali din Franța și să limiteze la cinci ani durata oricărui nou contract încheiat cu marii utilizatori din industrie. În plus, EDF s-a angajat să elimine din contractele sale de furnizare toate restricțiile privind revânzarea și să acorde asistență clienților care doresc să revândă energie electrică. Aceste angajamente, a căror intrare în vigoare era planificată la 1 iulie 2010, au fost amânate pentru 1 ianuarie 2011.

89. În cazul Svenska Kraftnät (SvK)[92], Comisia și-a exprimat preocuparea că SvK ar fi abuzat de poziția sa dominantă pe piața suedeză a transportului energiei electrice, prin limitarea capacității de export disponibile pe liniile de interconexiune, pentru a reduce congestiile interne din rețeaua proprie și pentru a rezerva energia electrică produsă în țară pentru consumul intern. SvK s-a angajat să opereze pe piața suedeză a energiei pe baza mau multor zone flexibile pentru care să se organizeze licitații, de la 1 noiembrie 2011. Acest lucru va face posibilă adaptarea comerțului cu energie la capacitatea de transport disponibilă, prin intermediul prețurilor pieței mai degrabă decât prin măsuri arbitrare.

90. În cazul E.ON Gas[93], ancheta Comisiei a demonstrat că E.ON își rezervase, pe termen lung, cea mai mare parte a capacității de transport disponibile la punctele de intrare în rețelele sale de transport de gaze naturale, putând astfel să împiedice alți furnizori de gaze naturale să intre pe piața germană. Comisia a ajuns la concluzia preliminară că rezervările pe termen lung ar fi putut încălca normele UE privind abuzul de poziție dominantă pe piață. E.ON s-a angajat să elibereze aproximativ 15% din capacitatea gazoductelor la punctele de intrare în rețelele sale de transport de gaze până în octombrie 2010. Începând din octombrie 2015, E.ON își va reduce la 50% rezervările de capacități de intrare în rețeaua NetConnect din Germania; de asemenea, întreprinderea își va reduce rezervările de intrare în rețeaua proprie, pentru gazele naturale cu putere calorifică scăzută, la 64% din capacitatea gazoductelor.

91. În cazul ENI[94], Comisia și-a exprimat preocuparea că ENI ar fi abuzat de poziția sa dominantă pe piețele de transport de gazelor naturale, prin refuzul acesteia de a acorda concurenților acces la capacitățile disponibile în rețeaua de transport, prin acordarea accesului în mod impracticabil și prin limitarea strategică a investițiilor în rețeaua sa internațională de gazoducte. De asemenea, este posibil ca ENI să fi avut motive pentru a bloca societățile concurente în scopul de a-și proteja marjele de profit pe piețele de aprovizionare cu gaz din aval. ENI s-a angajat să efectueze o cesiune structurală a activităților sale de transport internațional pentru importurile de gaze în Italia din Rusia și din nordul Europei.

92. În contextul investigațiilor inițiate, Comisia examinează în continuare ajutorul acordat sub forma tarifelor reglementate la energie electrică în Franța și în Spania. Tarifele reglementate pot conduce la avantaje nejustificate pentru consumatorii finali, din punctul de vedere al prețului, și pot crea blocaje pe piață. În majoritatea statelor membre, tarifele reglementate în favoarea unor întreprinderi mijlocii sau mari au fost desființate sau sunt eliminate treptat. Până în 2015, Franța va elimina progresiv tarifele reglementate pentru întreprinderile mijlocii sau mari, în cadrul unei reforme a pieței energiei electrice ( loi NOME ), a cărei punere în aplicare este prevăzută începând din 2011. Spania a desființat aceste tarife în 2009.

93. În temeiul orientărilor orizontale privind ajutorul de stat pentru protecția mediului[95], Comisia a aprobat o serie de măsuri în sprijinul economiei de energie, producției de energie din surse regenerabile și remedierii de amplasamente contaminate. În special, Comisia a autorizat un ajutor pentru investiții pentru punerea în aplicare a unui proces inovator de producție în favoarea unui producător german de oțel și un alt ajutor pentru investiții pentru punerea în aplicare a unui proces de reciclare a emisiilor de gaze în procesul de fabricare a oțelului[96], în favoarea unui alt producător german de oțel. Comisia a aprobat ajutoare pentru investiții pentru construcția unui cazan pe bază de biomasă în Franța[97]și pentru construirea unei centrale de producție de energie electrică și termică în cogenerare de mare eficiență în Austria[98]. De asemenea, Comisia a aprobat ajutoarele pentru remedierea a două amplasamente contaminate din Austria[99].

94. Comisia a examinat două măsuri de ajutor individuale pentru proiecte demonstrative de captare și stocare a carbonului (CSC) la scară industrială. Comisia a aprobat ajutorul pentru investiții într-un proiect CSC demonstrativ în Rotterdam, unde CO2 rezultat din producția de energie electrică este captat și stocat într-un zăcământ epuizat de gaz[100]. De asemenea, Comisia a aprobat ajutorul pentru investiții acordat unui producător olandez de energie electrică pentru un proiect în care tehnologia CSC este testată pe un proces de gazeificare a cărbunelui[101].

95. În domeniul securității aprovizionării cu energie electrică, Comisia a aprobat ajutoare pentru construirea unei centrale termice de 400 MW în Letonia[102], justificată de mai mulți factori special, inclusiv izolarea pieței letone a energiei, dependența din ce în ce mai mare a Letoniei de gazele naturale și închiderea, la sfârșitul anului 2009, a centralei nucleare Ignalina din Lituania. De asemenea, Comisia a aprobat o schemă olandeză de ajutor sub formă de deduceri fiscale pentru încurajarea investițiilor în explorarea și exploatarea zăcămintelor mici de gaze naturale de pe platforma continentală olandeză din Marea Nordului[103]. Comisia a aprobat o schemă de ajutor spaniolă de ajutor pentru compensarea producătorilor de energie care folosesc cărbune de proveniență națională pentru o parte din producția lor, ca obligație de serviciu public[104]. Deși Directiva privind piața de energie electrică[105] permite statelor membre le este permis să adopte astfel de măsuri din motive de securitate a aprovizionării, măsurile respective trebuie să fie conforme cu normele în materie de ajutoare de stat, în special cu cadrul comunitar pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru îndeplinirea obligației de serviciu public[106]. Comisia nu a constatat nicio eroare vădită de apreciere în justificările prezentate de Spania în ceea ce privește definiția obligației de serviciu public și a verificat dacă toate cerințele cadrului sunt îndeplinite. De asemenea, deoarece schema are un caracter tranzitoriu, Spania s-a angajat să nu o prelungească după 2014; în plus, Spania s-a angajat să asigure coerența acestei măsuri cu normele actuale și viitoare ale UE în materie de ajutoare de stat pentru industria cărbunelui.

2.3. Comunicațiile electronice

96. În cadrul strategiei Europa 2020, Comisia a lansat, la 26 august 2010, Agenda digitală pentru Europa[107]. Aceasta stabilește prioritățile Comisiei în domeniul economiei digitale, printre care crearea unei piețe unice a serviciilor de telecomunicații. În mod special, Comisia își propune obiectivul ca, până în 2015, diferența dintre tarifele de roaming și cele naționale să fie redusă aproape la zero. De asemenea, agenda stabilește un obiectiv ambițios în legătură cu accesul la internet de mare și foarte mare viteză în Europa.

97. În 2010, concurența sporită datorată aplicării legii în acest domeniu, reglementării sectoriale, evoluțiilor tehnologice și noilor modele comerciale a determinat reducerea prețurilor serviciilor de comunicații electronice și oferte inovatoare de servicii. Un raport al Comisiei din iunie 2010[108] arăta că piețele serviciilor de telecomunicații din UE devin mai competitive ca rezultat al orientărilor Comisiei aplicate în procesul de consultare și evaluare pe baza cadrului de reglementare al UE pentru comunicațiile electronice.

98. În cazul Telekomunikacja Polska[109], Comisia a transmis, la 1 martie 2010, o comunicare privind obiecțiunile împotriva operatorului în exercițiu polonez, care conținea concluzia preliminară că acesta a încălcat dispozițiile articolului 102 prin abuz de poziție dominantă, refuzând să acorde accesul contra cost la serviciile sale cu ridicata de acces la internetul în bandă largă.

99. Concentrarea economică între France Télécom și filialele din Regatul Unit ale Deutsche Telekom[110], aprobată la 1 martie 2010, a subliniat importanța proprietății asupra spectrului în dezvoltarea rețelelor 4G. Investigațiile au arătat că spectrul contiguu combinat al părților poate face ca noua entitate să fie unicul operator al rețelei mobile din Regatul Unit având capacitatea de a oferi servicii mobile de date de generație următoare prin intermediul tehnologiei „Evoluție pe termen lung”, la cea mai mare viteză posibilă, pe termen mediu. Decizia a fost aprobată sub rezerva, printre altele, a cesionării unui sfert din spectrul combinat al părților în banda de 1 800 MHz.

100. În vederea atingerii obiectivelor privind acoperirea serviciilor de mare viteză în bandă largă pentru toți cetățenii Europei și înregistrarea de abonamente la serviciile de foarte mare viteză în bandă largă pentru cel puțin 50% din numărul de locuințe, până în 2020, Comisia a analizat și aprobat utilizarea ajutorului de stat și a altor tipuri de finanțare din fonduri publice, în valoare de aproximativ 1,8 miliarde EUR în temeiul orientărilor privind rețelele în bandă largă[111], ceea ce a generat un total al investițiilor în rețelele în bandă largă de peste 3,5 miliarde EUR.

2.4. Tehnologia informației și comunicațiilor (TIC)

101. Produsele și serviciile TIC eficiente sunt esențiale pentru creșterea inteligentă prezentată ca obiectiv major al strategiei Europa 2020. Pentru atingerea întregului potențial al economiei digitale, este esențială menținerea oportunităților de intrare pe piață a noi firme care să concureze cu actorii consacrați. Concurența poate fi încurajată prin interoperabilitate și standarde eficiente, întrucât acestea favorizează, în mod tipic, intrarea unui număr mai mare de actori și reducerea costurilor inovării.

102. În acest context, Comisia a urmărit să furnizeze în orientările privind acordurile de cooperare, adoptate la 14 decembrie 2010, mai multe recomandări privind acordurile de standardizare. Pentru ca efectele pozitive ale standardizării să se materializeze, procesul de stabilire a standardelor trebuie să fie transparent și accesibil tuturor părților interesate de pe piață. În plus, titularii drepturilor de proprietate intelectuală sunt încurajați să își asume angajamentul de a obține autorizarea în condiții echitabile, rezonabile și nediscriminatorii (angajamentul FRAND) și de a adera la acestea pentru a asigura accesibilitatea standardului.

103. În primăvara anului 2010, Comisia a lansat două anchete preliminare paralele privind practicile comerciale ale companiei Apple în legătură cu iPhone[112]. Apple oferise accesul la servicii de reparații în garanție doar în țara în care aceste produse și servicii erau cumpărate, lucru care ar fi putut conduce la împărțire pieței SEE. De asemenea, Apple introdusese restricții în condițiile contractului de licență cu dezvoltatori individuali de aplicații, impunând utilizarea instrumentelor de programare originale Apple și limbile aprobate ale programelor informatice, în detrimentul programelor informatice ale terților. Aceasta ar fi putut provoca blocarea concurenței în privința aplicațiilor dezvoltate pentru funcționare pe alte platforme mobile. Întrucât, în septembrie 2010, Apple a decis să introducă servicii transfrontaliere de reparații în garanție la produsele iPhone în cadrul SEE și să reducă restricțiile privind instrumentele de dezvoltare pentru aplicațiile iPhone, Comisia a hotărât închiderea ambelor anchete.

104. La 26 iulie 2010, Comisia a inițiat o procedură oficială de investigare antitrust împotriva IBM Corporation, pe baza a două presupuse încălcări diferite ale normelor europene antitrust în legătură cu abuzul de poziție dominantă pe piața calculatoarelor mainframe[113]. Ancheta vizează presupusa legătură impusă de IBM hardware-ul mainframe și sistemul său de operare mainframe și presupusele practici ale IBM de excludere a furnizorilor concurenți de servicii de întreținere pentru unitățile de procesare.

105. La 30 noiembrie 2010, Comisia a inițiat procedura oficială împotriva Google[114], pentru a investiga în mai mare detaliu presupusul abuz de poziție dominantă al acestei companii pe piața serviciilor de căutare online, publicitate online și intermediere a publicității online, ca urmare a plângerilor primite din partea mai multor furnizori de servicii de căutare.

106. Microsoft a trimis Comisiei primele două rapoarte privind punerea în aplicare a unui software „ecran de opțiuni” pentru utilizatorii sistemelor de operare Windows pentru a oferi utilizatorilor posibilitatea de a alge între cele mai frecvent utilizate motoare de căutare[115]. Până la sfârșitul lunii noiembrie 2010, ecranul de opțiuni a fost vizualizat de peste 270 de milioane de ori și s-au înregistrat mai mult de 84 de milioane de descărcări de motoare de căutare prin intermediul acestuia.

107. La 21 ianuarie 2010, Comisia a aprobat achiziția planificată a Sun Microsystems de către Oracle Corporation, cel mai mare vânzător de softuri brevetate pentru baze de date[116]. Achiziția a ridicat problema efectelor asupra concurenței, generate de produsele software cu sursă deschisă, precum produsul Sun pentru baze de date MySQL. La finalul celei de-a doua etape a investigațiilor, Comisia a aprobat achiziția fără condiții.

108. Comisia a aprobat, cu anumite condiții, achiziția Tandberg de către Cisco[117], întrucât investigațiile au indicat probleme în ceea ce privește piața produselor din segmentul superior pentru videoconferințe, din cauza aspectelor de interoperabilitate. Condițiile au inclus cesionarea la protocolului de interoperabilitate Telepresence dezvoltat de Cisco unui organism industrial independent, pentru a asigura interoperabilitatea și a permite altor vânzători să participe la dezvoltarea acestui sistem.

2.5. Mijloacele de comunicare în masă

109. În contextul trecerii la transmisia digitală, în noiembrie 2010 Comisia a trimis o scrisoare de notificare autorităților franceze, referitoare la legea franceză din 2007 care oferea posturilor de televiziune analogă existente posibilitatea de a obține un canal de televiziune național suplimentar. În lipsa unor dovezi convingătoare privind faptul că aceste posturi de televiziune au obținut canale suplimentare pe baza unor criterii obiective, transparente, nediscriminatorii și proporționale, Comisia a considerat că, aparent, legislația UE a fost încălcată[118].

110. În septembrie 2010, în cadrul procedurii privind încălcarea dreptului UE aflată în curs cu privire la legislația italiană în domeniul radiodifuziunii și televiziunii, Autoritatea Italiană a Comunicațiilor a adoptat criterii și reguli având ca scop alocarea unui număr mai mare de frecvențe din „dividendul digital” noilor intrați pe piață și întreprinderilor existente mai mici. Licitația pentru alocarea acestor frecvențe va fi lansată în 2011.

111. În decembrie 2010, Comisia a aprobat achiziția de către News Corporation a operatorului de televiziune cu plată British Sky Broadcasting (BSkyB) din Regatul Unit[119]. Comisia a concluzionat că tranzacția nu va conduce la un impediment important pentru concurența eficientă, fără a aduce atingere investigațiilor autorităților competente din Regatul Unit cu privire la compatibilitatea acestei tranzacții cu interesele Regatului Unit în pluralismul media

112. Comisia a continuat să aprobe finanțarea acordată de stat organismelor publice de televiziune și radiodifuziune în condițiile în care mandatul de serviciu public și finanțarea se stabilesc în condiții de maximă transparență, iar finanțarea de stat nu depășește necesarul pentru îndeplinirea misiunii de serviciu public. La 20 iulie 2010, Comisia a închis printr-o decizie pozitivă procedura oficială de investigare a noului sistem de finanțare a organismelor publice de radiodifuziune și televiziune din Franța și din Spania, având în vedere eliminarea treptată a publicității de către acestea[120] și a închis, de asemenea, procedura de investigare a regimului de finanțare existent pentru organismele publice de radiodifuziune și televiziune olandeze, ca urmare a modificărilor legislative și a angajamentelor asumate de către Țările de Jos[121].

2.6. Industria farmaceutică

113. La încheierea anchetei efectuate în 2009 cu privire la sectorul farmaceutic[122], Comisia a anunțat revizuirea așa numitei „Directive privind transparența”, impunând cerințe minime referitoare la procedurile de stabilire a prețurilor și de rambursare[123]. Revizuirea va analiza modalitățile de îmbunătățire a transparenței acestor măsuri și de evitare a întârzierilor accesului pe piață, în special al medicamentelor generice. Un număr de state membre (de exemplu, Spania, Italia sau Austria) au adoptat recomandările formulate în urma anchetei sectoriale, referitoare la îmbunătățirea accesului pe piață al medicamentelor generice.

114. De asemenea, ancheta sectorială a contribuit la impulsul către adoptarea brevetului UE și a sistemului european specializat de soluționare a litigiilor în materie de brevete, susținute și propuse de către Comisie. La 10 decembrie 2010, Consiliul afirma că singurul mod de a progresa în direcția creării unui sistem european unitar în materie de brevete este consolidarea cooperării. Comisia a prezentat o propunere în acest sens la 14 decembrie 2010[124].

115. Comisia a demarat activitățile de monitorizare a modului de soluționare a litigiilor privind brevetele în UE[125]. Procentul litigiilor din sectorul farmaceutic a căror soluționare întâmpină probleme a scăzut la 10% în perioada iulie 2008 – decembrie 2009, față de 22% în perioada care a făcut obiectul anchetei sectoriale (ianuarie 2000 – iunie 2008). Creșterea simultană a numărului total de soluționări indică faptul că acțiunea de aplicare a legii desfășurată de către Comisie nu afectează încheierea de acorduri între companii.

116. Ca urmare a anchetei sectoriale, sunt în curs diferite acțiuni de aplicare a legii. Comisia realizează o investigare a acordurilor de soluționare cu privire la brevete încheiate de către Servier cu un număr de companii farmaceutice producătoare de medicamente generice în legătură cu medicamentul pentru hipertensiune perindopril[126]. Într-un caz similar, Comisia a inițiat, de asemenea, proceduri împotriva companiei de produse farmaceutice daneze Lundbeck pentru medicamentul antidepresiv citalopram[127].

117. Sectorul farmaceutic a devenit, de asemenea, o prioritate pentru mai multe autorități naționale de concurență (ANC). De exemplu, în februarie 2010, autoritatea în domeniul concurenței a Regatului Unit ( Office of Fair Trading , OFT,) a publicat o comunicare privind obiecțiunile împotriva companiei Reckitt Benckiser care a recunoscut încălcarea și a acceptat să plătească o amendă de 10,2 milioane GBP[128]. ANC italiană a inițiat procedura de investigare oficială împotriva companiei Pfizer, deținătoare a brevetului pentru medicamentul latanoprost, cu privire la un posibil abuz al sistemului de brevete prin prelungirea artificială a protecției brevetului respectiv.

118. Tendința de consolidare din sectorul farmaceutic a continuat atât pe segmentul de piață al companiilor titulare de brevete, cât și pe cel al companiilor producătoare de medicamente generice. Principalele cazuri care au făcut obiectul examinării au fost Abbott/Solvay Pharmaceuticals, Teva/Ratiopharm și Novartis/Alcon[129]. Aceste cazuri au fost soluționate încă din prima etapă a investigației, prin angajamentele asumate de companiile farmaceutice respective. Întrucât acestea acționează adesea la nivel mondial, procedurile au implicat cooperarea cu alte autorități de concurență din lume.

2.7. Serviciile de asistență medicală

119. Comisia a adoptat prima sa decizie antitrust referitoare la piața serviciilor de asistență medicală, aplicând o amendă de 5 milioane EUR Asociației Farmaciștilor Francezi (ONP)[130]. Comisia a sancționat comportamentul ONP pe piața franceză a analize clinice de laborator. În mod special, Comisia a stabilit că ONP a limitat posibilele reduceri ale prețurilor acestor analize și a restricționat dezvoltarea anumitor grupuri de laboratoare în scopul protejării intereselor economice ale majorității membrilor săi.

120. În 2010, Comisia a examinat un număr de contestații introduse de furnizori privați de servicii de asistență medicală împotriva presupusului tratament inechitabil sau presupusei compensații excesive acordate spitalelor aflate în proprietatea statului. În general, aceste contestații au venit din partea operatorilor din statele membre care au piețe ale serviciilor de asistență medicală mai deschise concurenței (de exemplu , Belgia, Franța, Germania și Țările de Jos).

2.8. Transporturile

121. Recesiunea economică din 2009 a avut un impact semnificativ asupra majorității sectoarelor de transport, însă anul 2010 s-a dovedit a fi unul de redresare progresivă. Până la sfârșitul anului 2010, prețurile în transporturile aeriene și maritime au revenit, în mare măsură, la nivelul la care se situau înainte de criză.

2.8.1. Transportul aerian

122. La 14 iulie 2010, Comisia a soluționat un important caz antitrust din sectorul transportului aerian, de încălcare a dispozițiilor articolului 101, dând caracter obligatoriu angajamentelor asumate de către British Airways, American Airlines și Iberia[131] pentru a răspunde preocupărilor în ceea ce privește concurența apărute ca urmare a înțelegerii acestor companii asupra prețurilor, capacității, programelor, activităților de marketing și vânzărilor, precum și asupra împărțirii profitului pe rutele transatlantice. Ca soluție la problemele de concurență identificate, cele trei companii aeriene s-au angajat să elibereze șapte perechi de sloturi orare la aeroporturile Heathrow sau Gatwick din Londra, pe patru rute, pentru a oferi posibilitatea de combinare a tarifelor și acorduri speciale de împărțire proporțională a încasărilor și pentru a asigura concurenților accesul la programele de fidelitate ale părților. Această decizie va atrage beneficii importante pentru consumatorii europeni, prin asigurarea menținerii unei concurențe suficiente în ceea ce privește zborurile transatlantice, în special cele cu plecare de la Londra.

123. În 2010, concentrările în sectorul transportului aerian au constituit o importantă temă centrală în controlul concentrărilor economice, reflectând permanenta consolidare a industriei. La 14 iulie 2010, Comisia a aprobat fuziunea dintre British Airways și Iberia, în urma unei anchete de piață care a arătat că noua entitate va continua să se confrunte cu o suficientă concurență în privința transportului aerian de pasageri și de mărfuri, precum și serviciile de handling la sol[132]. La 27 iulie 2010, Comisia a aprobat fuziunea dintre United Airlines și Continental Airlines, ambele companii din Statele Unite care furnizează servicii regulate de transport aerian de pasageri și de mărfuri între SEE și Statele Unite[133]. Ancheta de piață a confirmat caracterul complementar al rețelelor transatlantice ale celor două companii. La 30 iulie 2010, Comisia a inițiat o investigație aprofundată a fuziunii planificate între Olympic Air și Aegean Airlines, în urma unor indicii inițiale potrivit cărora concentrarea propusă ar fi condus la câștigarea unor cote de piață foarte mari pe anumite rute[134].

124. Erupția vulcanului Eyjafjallajökull, care a avut loc în aprilie 2010 în Islanda, a generat un nor de cenușă care a acoperit aproape întreg spațiul aerian european, cu excepția regiunii mediteraneene. La 4 mai 2010, în concluziile privind răspunsul UE la consecințele norului de cenușă vulcanică asupra transportului aerian, Consiliul s-a declarat de acord cu „evocarea cadrului legislativ existent aplicabil potențialelor măsuri de sprijin adoptate de statele membre” [articolul 107 alineatul (2) litera (b) din TFUE]. Totuși, niciun stat membru nu și-a exprimat în 2010 intenția de a acorda ajutoare industriei transporturilor aeriene în contextul menționat.

125. Mai multe ajutoare de stat pentru investiții în infrastructuri de aeroport au fost aprobate ca fiind compatibile cu piața internă, la aeroporturi din Regatul Unit (Derry Airport), Finlanda (aeroporturile Vaasa și Oulu) și Letonia (Aeroportul din Riga)[135]. De asemenea, Comisia a închis procedura oficială de investigare a acordului încheiat până în 2016 între Aeroportul din Bratislava și Ryanair, constatând că acesteia din urmă nu i se acordaseră avantaje[136].

126. În plus, în februarie 2010 Comisia a inițiat proceduri oficiale de investigare în legătură cu caracterul de ajutor de stat al unui împrumut acordat companiei ČSA-Czech Airlines de către o entitate de stat (Osinek), precum și al eliberării ulterioare a garanțiilor împrumutului[137], și în legătură cu mai multe măsuri adoptate de autoritățile maghiare în sprijinul companiei naționale de transport aerian Malév, în contextul privatizării și renaționalizării ulterioare[138] a acesteia, în decembrie 2010. În sfârșit, în noiembrie 2010 Comisia a autorizat un ajutor pentru salvare sub forma unei facilități de credit în valoare de 52 de milioane EUR, acordat companiei malteze de transport aerian[139], pentru soluționarea problemelor de lichiditate cu care se confrunta Air Malta, până când Comisiei îi va fi prezentat un plan de restructurare solid.

2.8.2. Transportul feroviar și transportul rutier

127. La 17 septembrie 2010, Comisia a adoptat o propunere de reformare a primului pachet feroviar[140]. Propunerea are ca obiectiv creșterea concurenței pe piața feroviară, prin îmbunătățirea accesului la serviciile feroviare, de exemplu la terminale și la instalațiile de întreținere, precum și prin consolidarea competențelor autorităților naționale de reglementare a sectorului feroviar.

128. În domeniul controlului ajutoarelor de stat, Comisia a adoptat, în februarie 2010, prima decizie de aplicare a noului regulament privind serviciile publice de transport de călători, care a intrat în vigoare la 3 decembrie 2009[141]. Astfel, Comisia a încheiat procedura oficială de investigare inițiată în 2008 cu privire la contractele de servicii publice ale companiei feroviare daneze Danske Statsbaner (DSB)[142]. Comisia a constatat că valoarea compensațiilor plătite anual de către guvernul danez companiei DSB pentru costurile suportate de aceasta ca urmare a îndeplinirii obligațiilor de serviciu public au fost limitate la strictul necesar pentru acoperirea costurilor respective. La 26 mai 2010, Comisia a aprobat planul de restructurare a activităților de transport de mărfuri prezentat de Société nationale des chemins de fer belges (SNCB)[143], iar în decembrie 2010 a autorizat un ajutor pentru salvare de aproximativ 128 milioane EUR acordat companiei BDZ EAD, întreprinderea de căi ferate bulgară care operează atât pe piața serviciilor de transport de mărfuri, cât și pe cea a serviciilor de transport de călători[144].

129. În domeniul controlului concentrărilor economice, Comisia a aprobat mai multe achiziții cu condiția cesionării activităților din anumite piețe geografice, de exemplu propunerea de achiziție a operatorului de transport feroviar și rutier Arriva plc din Regatul Unit de către Deutsche Bahn[145] sau angajamentele de asigurare a accesului eficient al noilor intrați pe piață, cum ar fi cel al societății mixte „New Eurostar” create de SNCF și London Continental Railways[146].

2.8.3. Transportul maritim

130. În 2010, Comisia a continuat eforturile de sprijinire a țărilor terțe în domeniul concurenței în sectorul transportului maritim. Mesajul constant al Comisiei este de susținere a exceptării de la obligația respectării normelor antitrust a anumitor consorții – cooperarea operațională între companiile maritime de linie pentru servicii comune de transport de mărfuri – interzicând însă toate formele de acorduri referitoare la stabilirea prețurilor și a capacității.

131. În ianuarie 2010, Comisia a inițiat proceduri împotriva schemei „Baltic Max Feeder”, prin care proprietarii unor nave container intenționau să suporte în comun costurile scoaterii din funcțiune a navelor[147]. Schema planificată a fost ulterior abandonată, iar cazul a fost închis.

132. Tot în luna ianuarie, Comisia a aprobat pentru prima oară ajutoare de stat pentru lansarea unui proiect de „autostrăzi maritime”, în temeiul atât al orientărilor privind ajutorul de stat pentru transportul maritim, cât și al orientărilor privind ajutoarele de stat complementare[148]. Proiectul se referă la realizarea unei legături maritime între portul francez Nantes-Saint Nazaire și portul spaniol Gijón[149] și are ca obiectiv preluarea unui procent de 3%-5% din volumul de trafic rutier care se desfășoară în prezent în vestul Munților Pirinei.

133. În ceea ce privește ajutoarele de stat pentru finanțarea infrastructurilor portuare, Comisia a decis să inițieze un studiu pentru a obține informații și a înțelege mai bine funcționarea porturilor și finanțarea din fonduri publice a infrastructurii acestora. Pe baza rezultatelor acestui studiu, Comisia va putea defini o abordare fiabilă pentru acțiunile viitoare în acest domeniu.

2.9. Serviciile poștale

134. În temeiul celei de-a treia directive privind serviciile poștale[150], majoritatea statelor membre trebuie să realizeze o deschidere completă a pieței prin eliminarea oricărei zone rămase rezervate, până la 31 decembrie 2010, unui număr de unsprezece state membre fiindu-le permisă prelungirea cu doi ani a acestui termen[151]. Procesul de liberalizare avansează rapid, iar anumite state membre (Estonia, Finlanda, Germania, Țările de Jos, Suedia și Regatul Unit) și-au deschis deja în totalitate piața serviciilor poștale, înainte de termenul limită. În pofida progreselor realizate până în prezent, concurența reală, în special în segmentul serviciilor de scrisori, se află doar într-un stadiu incipient. Este important să se asigure ca posibilele compensații primite de furnizorul de servicii universale pentru îndeplinirea obligației de serviciu public să corespundă costurilor reale ale serviciilor și să nu constituie un avantaj inechitabil, în scopul creării unor condiții de concurență egale între competitori și al promovării concurenței pe piața serviciilor poștale.

135. În acest context, în 2010 Comisia a continuat investigația inițiată în 2007 cu privire la presupusa supracompensație plătită, din 1989 până în 2007, societății Deutsche Post AG[152] pentru îndeplinirea obligațiilor de serviciu universal. După confirmarea anulării de către Curtea de Justiție a deciziei Comisiei din 2002[153], ancheta în curs urmează, potrivit solicitării Curții de Justiție, o abordare globală incluzând toate serviciile universale furnizate de Deutsche Post.

136. În 2010, Comisia a continuat procedura de investigare oficială inițiată în 2009 pentru a examina dacă anumite măsuri în favoarea operatorului belgian de servicii poștale De Post-La Poste sunt conforme cu normele UE în materie de ajutoare de stat[154]. Ancheta în curs a Comisiei, inițiată la 13 iulie 2009, avansează rapid, datorită cooperării active cu autoritățile belgiene și vizează mai multe măsuri, inclusiv compensațiile acordate de Belgia pentru obligațiile de serviciu public, infuzii de capital, reducerea obligațiilor în materie de pensii, transfer de imobile și scutiri fiscale.

137. Prin decizia finală din 26 ianuarie 2010[155], Comisia a închis procedura oficială de investigare în care a examinat un presupus ajutor de stat acordat societății franceze La Poste sub forma unei garanții de stat nelimitate, pe baza statutului de instituție de drept public al acesteia. Comisia nu a contestat misiunea de serviciu public al societății La Poste și nici proprietatea și controlul statului asupra acesteia, având în vedere neutralitatea normelor europene în ceea ce privește regimurile de proprietate aplicabile în statele membre. Cu toate acestea, Comisia a apreciat că garanția de stat acordată pe baza statutului special al societății La Poste reprezintă ajutor de stat incompatibil și că acesta trebuie să înceteze, lucru care s-a realizat prin transformarea societății La Poste în societate pe acțiuni, la 1 martie 2010[156].

2.10. Industria auto

138. În 2010, sectorul autovehiculelor a început să se redreseze în urma crizei care l-a afectat în mod deosebit în 2008 și 2009. Pe lângă susținerea acestei redresări, provocările viitoare ale industriei de automobile includ lansarea de autovehicule mai eficiente din punctul de vedere al resurselor și adaptarea rețelelor de distribuție la nivelul cererii și la concurența internațională din ce în ce mai mare. Potențialele probleme de concurență includ gestionarea restructurării necesare a sectorului și încurajarea dezvoltării de autovehicule mai ecologice, odată cu menținerea unor condiții de concurență loială.

139. La 27 mai 2010, Comisia a adoptat noi norme de concurență pentru acordurile dintre producătorii de vehicule și distribuitorii autorizați ai acestora, atelierele de reparații și distribuitorii de piese de schimb. Noul cadru aplică Regulamentul general de exceptare pe categorii pentru acordurile verticale, adoptat la 20 aprilie 2010, la acordurile de acest tip încheiate începând din 2010, în ceea ce privește serviciile de postvânzare, și la cele încheiate începând din 2013, în ceea ce privește piețele de vânzări de vehicule noi. În plus, Comisia a adoptat Regulamentul (UE) nr. 461/2010[157] care stabilește trei clauze suplimentare importante privind distribuția de piese de schimb, precum și un set de orientări suplimentare detaliate pentru evaluarea acordurilor verticale din sectorul în cauză[158]. Noile reguli reprezintă un răspuns flexibil și proporțional la concurența de diferite intensități de pe piețele primare și de servicii postvânzare și, în mare măsură, aliniază la regimul general normele aplicabile acordurilor dintre producătorii de automobile și distribuitorii autorizați ai acestora, atelierele de reparații și distribuitorii de piese de schimb.

140. În 2010, Comisiei i-au fost notificate 15 concentrări în industria de automobile, care au fost aprobate în prima etapă a investigației, fără angajamente. Achiziționarea societății Volvo Cars de către companiile chineze Geely și Daqing[159] a reprezentat singurul caz în care au fost implicați producători de automobile.

141. Sectorul automobilelor a avut posibilitatea de a utiliza măsurile de sprijin excepționale prevăzute de cadrul temporar pentru ajutorul de stat în măsura în care schemele aprobate nu se limitau la această activitate, ci erau deschise tuturor sectoarelor economiei. În mod special, Comisia a aprobat, în februarie 2010, planurile notificate de Suedia pentru acordarea unei garanții care să permită companiei Saab Automobile AB[160] să acceseze un împrumut de la Banca Europeană de Investiții (BEI) pentru un proiect de investiții în valoare de 1 miliard EUR, care viza, între altele, eficiența carburanților și siguranța automobilelor. La 16 decembrie, Comisia a aprobat o garanție similară, acordată de Suedia pentru a oferi posibilitatea companiei Volvo Cars Corporation să acceseze un împrumut de 500 de milioane EUR de la BEI, pentru finanțarea activităților de cercetare și proiectare legate de eficiența carburanților și siguranța rutieră[161].

2.11. Lanțul de aprovizionare cu alimente

142. În iulie 2010, Comisia a instituit Forumul la nivel înalt pentru îmbunătățirea funcționării lanțului de aprovizionare cu alimente[162]. Forumul va aborda, în special, practicile comerciale inechitabile generate de dezechilibrele contractuale și diferențele de putere contractuală între furnizori și cumpărători. Aceste practici, care trebuie să fie diferențiate de pract