RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 317/49

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind viitorul zonelor neurbane în societatea cunoaşterii

(aviz din proprie iniţiativă)

(2009/C 317/08)

Raportor: dl SANTILLÁN CABEZA

La 10 iulie 2008, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic şi Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie iniţiativă cu privire la

Viitorul zonelor neurbane în societatea cunoaşterii (aviz din proprie iniţiativă).

Secţiunea pentru uniunea economică şi monetară şi coeziune economică şi socială, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 24 iunie 2009. Raportor: dl SANTILLÁN CABEZA.

În cea de-a 455-a sesiune plenară, care a avut loc la 15 şi 16 iulie 2009 (şedinţa din 16 iulie 2009), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu unanimitate de voturi.

1. Excepţionala diversitate a Europei

1.1. UE adăposteşte o diversitate teritorială de o extraordinară bogăţie, precum şi un model unic de aşezare a populaţiei. Acesta contribuie atât la calitatea vieţii locuitorilor din oraşele aflate aproape de zonele rurale, cât şi la cea a locuitorilor acestora din urmă, care beneficiază de un acces imediat la servicii. Acest model este şi mai rentabil, deoarece evită problemele marilor concentrări urbane, precum şi nivelurile ridicate de utilizare a energiei şi a suprafeţelor de teren caracteristice expansiunii urbane, care vor căpăta dimensiuni din ce în ce mai considerabile, pe măsură ce schimbările climatice vor progresa, în paralel cu măsurile de adaptare la acestea şi de combatere a lor (1).

Pentru a deosebi zonele rurale de cele nerurale, OCDE stabileşte o distincţie între unităţile administrative locale (UAL de nivel 1 sau 2) şi regiuni (nivel NUTS 3). O unitate teritorială locală este o colectivitate rurală dacă densitatea populaţiei sale este de sub 150 de locuitori pe kilometru pătrat. Regiunile (NUTS 3) se deosebesc prin gradul de ruralitate, altfel spus prin proporţia populaţiei care locuieşte în unităţi teritoriale locale de tip rural.

1.2.1. Potrivit OCDE, există trei tipuri de regiuni:

— regiunile predominant rurale, în care peste 50 % din populaţie trăieşte în colectivităţi rurale;

— regiunile cu important caracter rural, în care o proporţie de 15-50 % din populaţie trăieşte în colectivităţi rurale;

— regiunile predominant urbane, în care sub 15 % din populaţie trăieşte în colectivităţi rurale.

Peste 50 % din teritoriul UE-25 este reprezentat de zone rurale.

1.2.2. În concepţia Eurostat, gradul de urbanizare împarte zonele în trei categorii:

— zonă dens populată, adică un ansamblu de unităţi locale conexe, având fiecare o densitate de peste 500 de locuitori pe kilometru pătrat, populaţia totală a zonei fiind de cel puţin 50 000 de locuitori;

— zonă intermediară, adică un ansamblu de unităţi locale conexe care nu aparţin unei zone dens populate, având fiecare o densitate de peste 100 de locuitori pe kilometru pătrat, populaţia totală a zonei fiind de cel puţin 50 000 de locuitori sau zona fiind aflată lângă o zonă dens populată;

— zonă slab populată, adică un ansamblu de unităţi locale conexe care nu aparţin nici unei zone dens populate, nici unei zone intermediare (2).

— În majoritatea statelor membre, o „unitate locală” corespunde unei comune sau unui municipiu. Zonele slab populate reprezintă aproape 84 % din întreg teritoriul UE-25 (3).

2. Zonele urbane şi rurale: evoluţii divergente

2.1. Ideea că intensificarea eforturilor în materie de cercetare-dezvoltare va permite UE să facă faţă provocării reprezentate de globalizare este acceptată de mai mulţi ani. Strategia de la Lisabona conţine de altfel obiectivul explicit de a spori investiţiile în domeniu până la un nivel de 3 % din PIB.

2.2. Trebuie studiat mai bine potenţialul regiunilor, care diferă în funcţie de caracteristicile demografice (ritmul diferit al îmbătrânirii populaţiei) şi sociologice (capitalul uman), de factorii economici (mobilitatea capitalurilor şi a lucrătorilor calificaţi şi, în consecinţă, mobilitatea unei părţi a bazei de impozitare) şi de structura de producţie (moştenirea istorică, potenţialul atractiv pentru investitori).

2.3. Deşi zonele rurale nu pot fi asociate automat cu declinul, şi nici zonele „intermediare” cu dezvoltarea (4), se poate afirma că, în general, zonele predominant rurale (17,9 % din populaţia europeană) şi cele intermediare (37,8 %, ceea ce conduce la un total de 55,7 %) se află într-o situaţie mai puţin avantajoasă. În plus, în statele membre în care veniturile sunt mai mici, diferenţele între zonele urbane şi neurbane sunt mai mari (5).

2.4. În ultimii ani, au fost create sau perfecţionate mai multe instrumente de stimulare a inovării (al şaptelea Program-cadru de cercetare-dezvoltare, programul-cadru pentru inovaţie şi competitivitate, instrumentul financiar JEREMIE, iniţiativele tehnologice comune, „pieţele-pilot” etc.). Această activitate contrastează cu dezinteresul pentru regiunile care nu au capacitatea de a concretiza astfel de posibilităţi cu speranţa unui randament pozitiv al investiţiei.

2.5. Având în vedere că cea mai mare parte a activităţii economice se concentrează în oraşe, trebuie găsit un echilibru în ce priveşte dezvoltarea societăţii cunoaşterii.

3. Propuneri de reechilibrare în favoarea zonelor neurbane

3.1. Servicii de interes general (SIG) de calitate pentru a garanta coeziunea socială şi teritorială

3.1.1. În Comunicarea privind SIG (6), Comisia Europeană s-a angajat „să prezinte Parlamentului o analiză amplă şi actualizată cu privire la efectele «liberalizării».(…) [să analizeze], de asemenea, progresul privind aplicarea protocolului, odată cu intrarea în vigoare a noului tratat [şi să publice] din doi în doi ani un raport privind serviciile sociale, care va servi drept instrument de schimb cu părţile interesate”. CESE consideră că ar fi extrem de importantă o analiză a Comisiei asupra impactului eventual al liberalizărilor asupra coeziunii teritoriale. Analiza sa ar trebui să furnizeze date defalcate în funcţie de natura urbană/rurală a colectivităţilor teritoriale şi de percepţiile populaţiei acestora.

3.1.2. Accesul la serviciile medicale prevăzute în Carta Drepturilor Fundamentale (articolul 35) poate fi deosebit de problematic în zonele neurbane, din cauza lipsei de personal calificat, de infrastructură adaptată şi de resurse bugetare. Comisia ar trebui să lanseze o dezbatere cu colectivităţile teritoriale şi federaţiile patronale şi sindicale europene interesate, pentru a vedea cum pot fi concepute instrumente (acorduri între parteneri sociali, ajutoare de stat, iniţiative comunitare) de redinamizare a acestui sector.

3.2. Societatea informaţională şi societatea cunoaşterii

3.2.1. Deşi uneori se face confuzie între cele două, conceptul de societate a cunoaşterii (văzută ca un ideal sau o etapă în evoluţia umanităţii) trebuie deosebit de cel de societate informaţională (caracterizată de utilizarea pe scară largă a tehnologiilor informaţiei şi comunicării). Informaţia reprezintă doar un instrument de dobândire a cunoaşterii.

3.2.2. Educaţia reprezintă un factor esenţial în evoluţia către societatea cunoaşterii. În zonele neurbane, evoluţia demografică (emigraţia, rata înaltă de dependenţă, îmbătrânirea populaţiei etc.) joacă un anumit rol. În fiecare an, unele şcoli mici situate în zone mai puţin dinamice trebuie să-şi închidă porţile din cauza numărului insuficient de elevi. Aceasta poate încuraja exodul, părinţii preferând să se instaleze în regiuni mai dinamice, în care apar locuri de muncă şi în care există şcoli şi infrastructuri de primire (7).

3.2.3. În ceea ce priveşte procentajul adulţilor cu pregătire medie sau superioară, în UE se înregistrează o tendinţă continuă de reducere a diferenţelor între regiunile predominant rurale şi cele intermediare pe de o parte, şi cele predominant urbane, pe de altă parte. Ţările din nordul Europei şi unele dintre noile state membre (FR, NL, FI, IE, BE, PL, CZ, HU) se prezintă mai bine din acest punct de vedere (< 10 puncte diferenţă) iar în altele (UK, DE, AT) nivelul de educaţie este mai ridicat în zonele rurale decât în cele urbane. Cele mai mari diferenţe (> 20 de puncte) se întâlnesc în ţările mediteraneene (GR, ES, IT, PT).

3.2.4. Procentajul de adulţi care beneficiază de educaţie şi de formare profesională (Life-long learning – învăţarea pe parcursul întregii vieţi) este relativ redus (aproximativ 12 % în UE-25), neexistând o diferenţă semnificativă între zonele rurale şi cele urbane. Unele ţări sprijină substanţial formarea adulţilor (DK, ES, NL, AT, SL, SK, SE, UK), în vreme ce altele o fac în mai mică măsură. Există o tendinţă de sporire a gradului de participare la formare a adulţilor din zonele rurale, faţă de cei din zonele urbane (8).

3.2.5. Deşi proximitatea creşte nivelul de participare a studenţilor din zonele rurale apropiate, distanţa la care sunt situate centrele universitare nu pare să constituie un obstacol pentru accesul la o educaţie superioară, dar poate să limiteze opţiunile în privinţa carierei.

3.2.6. Comisia Europeană a atras atenţia că anumite state membre nu fac suficiente eforturi pentru a combate abandonul şcolar şi a încuraja învăţarea pe tot parcursul vieţii, în vederea îndeplinirii obiectivelor Agendei de la Lisabona.

3.3. Învăţământul online (e-learning) şi importanţa conexiunilor în bandă largă (9)

3.3.1. Concentrarea unor niveluri ridicate ale cheltuielilor pentru cercetare şi dezvoltare într-un număr destul de mic de regiuni ale UE este îngrijorătoare: 70 % dintre acestea sunt localizate în Germania, Franţa şi Regatul Unit. Estimările privind cheltuielile pentru cercetare şi dezvoltare pe regiuni indică faptul că în 35 de regiuni există o concentrare a acestor cheltuieli care depăşeşte obiectivul de la Lisabona (10).

3.3.2. CESE ar dori să reamintească faptul că în zonele rurale şi în oraşele mici din Comunitate în special, aplicarea tehnologiilor informaţiei şi comunicaţiilor pentru învăţarea pe tot parcursul vieţii este condiţionată în primul rând de susţinerea UE şi a guvernelor statelor membre pentru instalarea de conexiuni internet în bandă largă (11), care permit accesul la sistemele de învăţare pe cale electronică.

3.3.3. În decembrie 2007, acoperirea în termeni de bandă largă (DSL) a atins o medie de 98 % a populaţiei din zonele urbane, în timp ce în zonele rurale acoperirea se limita la 70 % din populaţia rurală a UE-27 (12).

3.3.4. Accesul la conexiunea în bandă largă face parte dintr-o strategie mai amplă, care urmăreşte recunoaşterea accesului la serviciile electronice ca serviciu de utilitate publică (13). O atenţie specială merită acordată costului acestui serviciu, care este foarte ridicat în unele state membre.

3.4. Forţa de muncă şi localizarea geografică

3.4.1. În prezent, blocajele afectează 10 % din reţeaua rutieră europeană, cu precădere marile artere care leagă regiunile periferice folosite ca zone rezidenţiale şi centrele urbane furnizoare de locuri de muncă pentru populaţia acestor zone. Costurile lor reprezintă în fiecare an 0,5 % din PIB. Pentru a diminua problema, Comisia ar putea, după consultarea partenerilor sociali, să promoveze şi mai mult lucrul la distanţă. Astfel, acest element de flexicuritate ar fi pus în serviciul coeziunii teritoriale, deoarece s-ar încuraja comerţul de proximitate şi s-ar reduce costurile de mediu (14).

3.4.2. Eficienţa căutării unui loc de muncă poate descreşte odată cu distanţa faţă de locul de muncă (măsurată în timp consumat pentru transport plus costuri aferente) pentru că persoanele dispun de mai puţine informaţii asupra oportunităţilor de lucru situate departe de domiciliul lor (15).

Locuinţă, apă, electricitate, gaz şi alţi combustibili, în % total cheltuieli (2005)

Muncitori Funcţionari Independenţi Şomaj Pensionari Alte persoane inactive Diferenţa între valori minimale şi maximale Diferenţa între media inactivă şi activă be Belgia 26,3 22,5 36,3 29,9 23,7 13,8 5,6 dk Danemarca 27,8 25,6 28,7 33,1 7,5 5,7 de Germania 29,9 27 27,6 35,8 32,5 35,5 8,8 6,4 ie Irlanda 20,3 21,1 22,3 25 30,4 28,3 10,1 6,7 gr Grecia 22,1 22,1 20,6 24,7 29 31,5 10,9 6,8 es Spania 26,3 28,9 26,9 29,5 35 34,9 8,7 5,8 fr Franţa 25,8 23,2 22 30,9 31,1 33,4 11,4 8,1 it Italia 25,8 27,2 26,6 28,1 34,2 35,3 9,5 6,0 lu Luxemburg 29,6 27,4 30,9 32,9 34,9 34,2 7,5 4,7 nl Olanda 23,6 22,3 24,3 32 32,8 28,8 10,5 7,8 at Austria 22,2 20,7 21,5 27,1 24,3 23,4 6,4 3,5 pt Portugalia 26,3 27,1 30,6 31,7 5,4 3,5 fi Finlanda 25 23 26,6 34,4 35,6 27,1 12,6 7,5 se Suedia 28,4 27,5 32,9 35,5 30,8 8 5,1 uk Regatul Unit 27,9 25,4 25,4 39,5 39,7 34,8 14,3 11,8 Sursa: Eurostat; calcule proprii

3.4.3. Însă, datorită faptului că sunt relativ depărtate, zonele periferice pot oferi avantaje sub aspectul locuinţei şi al calităţii vieţii. Există un important potenţial de dezvoltare, mai ales în ţările cuprinse în politica de coeziune, fiindcă atunci când venitul creşte cu 1 %, gospodăriile îşi cresc şi ele cu 0,7-0,8 % consumul de spaţiu rezidenţial, odată luat în calcul efectul preţurilor.

3.4.4. Se impune menţionarea fenomenului denumit „expansiune urbană” (urban sprawl) care este extrem de pronunţat în ţări/regiuni cu o densitate a populaţiei ridicată şi cu un dinamism economic accentuat şi/sau care au beneficiat de fonduri structurale. În total, între 1990 şi 2000, ariile urbane s-au extins cu peste 8 000 de km2, suprafaţă de peste trei ori mai mare decât cea a Luxemburgului (16). Acest lucru nu este lipsit de consecinţe, mai ales la nivelul biodiversităţii.

3.5. Turismul cultural ca factor de dezvoltare

3.5.1. Turismul reprezintă între 3 şi 8 % din PIB-ul statelor membre. Forţa de muncă din acest sector în UE este de 9 milioane de persoane. Turismul reprezintă, de asemenea, „un motor important pentru alte ramuri ale economiei, precum industria (mai ales sectoarele din domeniul modei), transporturile, comerţul şi alte categorii de servicii” (17).

3.5.2. Promovarea patrimoniului artistic, evenimentele, târgurile şi manifestările, enologia, gastronomia şi agroturismul, turismul cinematografic şi parcurile cu tematică culturală pot duce la investiţii importante şi crearea de locuri de muncă. CESE face trimitere la propunerile pe care le-a formulat recent în vederea încurajării acestui sector.

3.5.3. În acest domeniu, merită evidenţiate iniţiativele adoptate în contextul programului „Natura 2000” (18).

4. Reţelele de oraşe facilitează difuzarea TIC

4.1. Tratatul de la Lisabona introduce o nouă dimensiune a coeziunii economice şi sociale, şi anume coeziunea teritorială. O viziune cuprinzătoare asupra dezvoltării economice şi sociale nu poate avea succes decât dacă este completată printr-o abordare din perspectiva amenajării teritoriului, instrument principal al coeziunii teritoriale, care să ţină seama de impactul tehnologiilor informaţiei şi comunicaţiilor.

4.2. Acţiunile publice trebuie să ia în considerare toate zonele geografice. Mediul rural are nevoie de consolidarea legăturilor cu oraşele mici şi mijlocii pentru a îndeplini noul obiectiv al coeziunii teritoriale. Reţelele de oraşe mici şi mijlocii pot şi trebuie să contribuie la realizarea coeziunii teritoriale, acţionând ca verigi intermediare în procesul de introducere a TIC în mediul rural.

5. Concluzii şi recomandări

5.1. Să spunem„nu”fatalismului: zonele neurbane au un viitor. În UE există multe zone rurale în care există o foarte bună calitate a vieţii. În cele aflate într-o situaţie defavorabilă, înzestrarea cu infrastructuri corespunzătoare, eforturile sporite de îmbunătăţire a educaţiei, utilizarea eficientă a TIC pot contribui în mare măsură, pe lângă alţi factori, la promovarea spiritului antreprenorial (19), la încurajarea progresului şi la creşterea calităţii vieţii, atât în cazul zonelor rurale, cât şi în cel al zonelor intermediare.

5.2. Este necesară consolidarea legăturilor dintre zonele rurale şi cele urbane. Vreme de decenii, dezvoltarea urbană şi cea rurală au fost percepute ca două lucruri diferite. În mod tradiţional, politica rurală s-a concentrat în mod exclusiv pe producţia agricolă. Dar lucrurile s-au schimbat, ceea ce a făcut ca, odată cu sporirea interacţiunilor şi comunicării dintre oraş şi zona rurală, distincţia „clasică” între cele două să fie mai puţin evidentă, iar graniţa dintre ele mai impalpabilă. Este nevoie aşadar de o abordare integrată a politicilor de dezvoltare (20).

5.3. Potenţialul TIC în zonele rurale. În prezent, există politici specifice de promovare a TIC în mediul rural, prin intermediul fondurilor structurale şi al FEADR, dar eliminarea diferenţelor existente impune acţiuni mai hotărâte în favoarea exploatărilor agricole, a întreprinderilor mici şi mijlocii şi microîntreprinderilor, a tinerilor, a femeilor (mai ales sub aspectul promovării spiritului antreprenorial al acestora în zonele rurale), a persoanelor în vârstă şi a grupurilor defavorizate (21). Reţelele de oraşe mici şi mijlocii sporesc coeziunea teritorială şi contribuie la inovarea tehnologică în mediul rural.

5.4. Fondurile structurale ca instrumente cu caracter general. O reflecţie aprofundată din partea CESE asupra viitorului acestor regiuni, care s-ar înscrie într-un demers prospectiv, ar permite o mai bună calibrare a fondurilor structurale, pentru a le maximiza efectul şi, după caz, ar propune noi direcţii.

5.5. Participarea societăţii civile. Marea diversitate a UE-27 împiedică îndeplinirea obiectivelor de dezvoltare ale zonelor rurale dacă acestea sunt urmărite într-o manieră centralizată. Este aşadar esenţial ca societatea civilă din regiunile rurale să participe la elaborarea politicilor care afectează viitorul acestora (22).

5.6. Indicatorii adecvaţi. După cum CESE a subliniat deja, ar trebui să se creeze „un indicator de coeziune mai reprezentativ (care ar include), pe lângă PIB, variabile ca rata ocupării forţei de muncă şi a şomajului, amploarea protecţiei sociale, gradul de acces la serviciile de interes general etc (23). Acestor indicatori ar trebui să li se adauge şi indicatori privind inegalitatea venitului (coeficientul Gini sau raportul venitului celei mai bogate cvintile şi al celei mai sărace cvintile) şi emisiile de CO2 (pe cap de locuitor sau sub aspectul evoluţiei acestora începând cu 1990). În general, este imperativă consolidarea instrumentelor statistice europene, în special la nivel de NUTS, şi întărirea legăturilor dintre Eurostat şi institutele de statistică naţionale, pentru a dispune cât mai curând de cele mai complete şi precise date (24) (25)”.

Bruxelles, 16 iulie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) Există cam 5 000 de oraşe mici şi aproape 1 000 de oraşe mari pe tot cuprinsul Europei, care joacă rolul de focare ale activităţii economice, sociale şi culturale. Această reţea urbană relativ densă numără totuşi puţine oraşe foarte mari. În UE, doar 7 % din populaţie trăieşte în oraşe cu mai mult de cinci milioane de locuitori, comparativ cu 25 % în SUA, şi numai cinci oraşe europene figurează printre cele 100 cele mai mari oraşe ale lumii [Cartea verde privind coeziunea teritorială - COM(2008) 616 final].

(2) Un ansamblu de unităţi locale care nu depăşeşte 100 km2 şi nu atinge gradul necesar de densitate, dar care se găseşte cu totul în interiorul unei zone dens populate sau al unei zone intermediare, trebuie considerat ca făcând parte din zona respectivă. Dacă acest ansamblu este situat între o zonă dens populată şi o zonă intermediară, se consideră că face parte din zona intermediară.

(3) Regiunile: anuarul statistic 2006 (date 2000-2004; p.162).

(4) În perioada 1995-2004, creşterea PIB-ului în zonele predominant rurale a depăşit media în 43 % dintre ele, faţă de 36 % în zonele urbane şi 39 % în regiunile intermediare.

(5) „Al patrulea raport privind coeziunea economică şi socială” COM (2007) 273 final.

(6) „Servicii de interes general, inclusiv servicii sociale de interes general: un nou angajament european” - COM(2007) 725 final.

(7) CESE a propus instituirea unui Fond demografic, care să se ocupe de toate aceste probleme.

(8) „Furnizarea unei educaţii de calitate în zonele rurale – furnizarea de servicii inovatoare: răspunsul la provocările din zonele rurale” (Delivering quality education to rural regions - Innovative Service Delivery: Meeting the Challenges of Rural Regions), de Elena Sarraceno. Köln, 3-4 aprilie 2008.

(9) A se vedea Avizul CESE „Regiuni europene competitive datorită cercetării şi inovării - O contribuţie în favoarea consolidării creşterii şi a îmbunătăţirii cantitative şi calitative a locurilor de muncă”, JO C 211, 19.8.2008, p. 1.

(10) Aceste 35 de regiuni concentrează 46 % din cheltuielile totale pentru cercetare şi dezvoltare, adică de două ori mai mult decât procentul lor din PIB. La nivelul cel mai ridicat, cheltuielile pentru cercetare şi dezvoltare ating 7 % din PIB în Braunschweig (Germania) şi depăşesc 4 % în alte 12 regiuni. „Al patrulea raport intermediar privind coeziunea” - COM(2006) 281.

(11) Accesul la internet de mare capacitate (bandă largă): canal de comunicare de mare capacitate care permite un acces flexibil şi rapid la sursele de informare şi la proiectele de învăţare pe cale electronică (sursa – http://www.elearningeuropa.info/).

(12) Comunicarea Comisiei „Îmbunătăţirea accesului zonelor rurale la tehnologiile moderne ale informaţiei şi comunicării (TIC)” - COM(2009) 103 final. Acoperirea în zonele rurale continuă să fie redusă în Slovacia (39 %), Polonia (43 %), Grecia (50 %) şi Letonia (65 %), precum şi în Bulgaria şi România.

(13) Avizul CESE privind „Învăţarea pe tot parcursul vieţii cu ajutorul tehnologiile informatice: contribuţia la competitivitatea europeană, la mutaţiile industriale şi la dezvoltarea capitalului social”, JO C 318, 23.12.2006, p. 20.

(14) Peste 50 % din consumul de carburanţi rezultă din aglomeraţia rutieră sau din şofatul neadaptat. Costurile totale de mediu (poluarea aerului, poluarea fonică, încălzirea planetei) în sectorul transportului sunt estimate la 1,1 % (cf. Comisia Europeană, „Evaluarea intermediară a Cărţii albe în domeniul transporturilor publicată în 2001”, COM(2006) 314 final, 22 iunie 2006).

(15) Y. Zenou, Les inégalités dans la ville („Inegalităţile în oraş”), în „Villes et économie”, La documentation française, 2004.

(16) Agenţia Europeană de Mediu, „Expansiunea urbană în Europa: o provocare ascunsă”, 2006.

(17) A se vedea Avizul CESE din proprie iniţiativă intitulat „Turism şi cultură: doi factori de creştere economică”, JO C 110, 9.5.2006, p. 1.

(18) Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale şi a speciilor de faună şi floră sălbatică.

(19) De exemplu, producerea de energie regenerabilă, inclusiv eoliană, poate constitui o sursă importantă de venituri în zonele rurale.

(20) În ianuarie 2009, DG REGIO a organizat un seminar pe această temă, ocazie cu care au fost prezentate cazuri de legături urban-rural de succes. De exemplu, programul operaţional Skane-Blekinge din Suedia. A se vedea Urban-Rural linkages fostering sustainable development in Europe („Relaţiile urban-rural în sprijinul dezvoltării durabile în Europa”), Inforegio.

(21) Comunicarea Comisiei „Îmbunătăţirea accesului zonelor rurale la tehnologiile moderne ale informaţiei şi comunicării (TIC)” - COM(2009) 103 final.

(22) A se vedea Avizul din proprie iniţiativă CESE intitulat „Necesitatea de acţiuni concertate la nivelul UE pentru consolidarea societăţii civile în zonele rurale, în special în noile state membre”, JO C 175, 28.7.2009, p. 37.

(23) A se vedea Avizul din proprie iniţiativă CESE intitulat «Dincolo de PIB – indicatori ai dezvoltării durabile», JO C 100, 30.4.2009, p. 53.

(24) Cu ocazia relansării Strategiei Lisabona în martie 2005, Consiliul European a precizat că această strategie se înscrie în domeniul mai vast al dezvoltării durabile, conform principiilor căreia trebuie să se răspundă nevoilor prezente fără a se compromite capacitatea generaţiilor viitoare de a răspunde nevoilor lor. Consiliul European şi-a reiterat intenţia ca dezvoltarea durabilă să rămână un principiu-cheie, care să guverneze ansamblul politicilor şi acţiunilor Uniunii. A se vedea Concluziile Consiliului European din iunie 2005.

(25) A se vedea Avizul CESE privind al 4-lea patrulea raport de coeziune economică şi socială, JO C 120, 16.5.2008, p. 73.