Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI privind Legislația europeană comună în materie de vânzare /* COM/2011/0635 final - 2011/0284 (COD) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. CONTEXTUL PROPUNERII · Motivele și obiectivele propunerii Dreptul contractelor prezintă diferențe între statele membre, creând obstacole pentru comercianții și consumatorii care doresc să desfășoare activități de comerț transfrontalier în cadrul pieței interne. Obstacolele create de aceste diferențe au un efect disuasiv asupra comercianților, în special asupra întreprinderilor mici și mijlocii (IMM-uri), în ceea ce privește desfășurarea activităților de comerț transfrontalier sau de extindere pe noi piețe ale statelor membre și limitează accesul consumatorilor la produsele oferite de comercianții stabiliți în alte state membre. În prezent, numai unul din zece comercianți ai Uniunii care se ocupă cu vânzarea de bunuri exportă în interiorul Uniunii și majoritatea acelora care exportă o fac doar către un număr redus de state membre. Barierele create de dreptul contractelor reprezintă unul dintre factorii importanți care contribuie la această situație. Sondajele[1] arată că, din seria de obstacole în calea comerțului transfrontalier, precum reglementările fiscale, cerințele administrative, dificultățile de livrare, limba și cultura, comercianții au plasat obstacolele legate de dreptul contractelor printre obstacolele cele mai importante în calea acestui tip de comerț. Necesitatea adaptării comercianților la diferitele legislații naționale în materie contractuală care se pot aplica în cadrul tranzacțiilor transfrontaliere sporește costul și complexitatea comerțului transfrontalier în raport cu comerțul intern, atât în ceea ce privește tranzacțiile între întreprinderi și consumatori, cât și tranzacțiile între întreprinderi. Comparativ cu comerțul intern, situațiile transfrontaliere ocazionează în mod obișnuit costuri de tranzacționare suplimentare în sarcina comercianților. Acestea se referă, în special, la dificultatea de a afla informații cu privire la dispozițiile unei legislații străine aplicabile în materie contractuală, de a obține consiliere juridică, de a negocia legislația aplicabilă tranzacțiilor între întreprinderi și de a adapta contractele la cerințele dreptului consumatorilor în tranzacțiile între întreprinderi și consumatori. În tranzacțiile transfrontaliere între întreprinderi și consumatori, costurile de tranzacționare aferente dreptului contractelor și obstacolele de natură juridică create de diferențele dintre normele naționale imperative de protecție a consumatorilor au un impact semnificativ. În temeiul articolului 6 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[2], atunci când o întreprindere își orientează activitățile către consumatorii dintr-un alt stat membru, aceasta trebuie să respecte legislația aplicabilă în materie contractuală din statul membru respectiv. În cazurile în care părțile nu au optat pentru o altă legislație aplicabilă și dispozițiile obligatorii în materie de protecție a consumatorilor din statul membru al consumatorului prevăd un nivel mai ridicat de protecție, trebuie respectate acestea din urmă. Prin urmare, comercianții trebuie să afle în prealabil dacă legislația statului membru în care consumatorul își are reședința obișnuită prevede un nivel mai ridicat de protecție și să se asigure că cerințele acesteia sunt respectate în cadrul contractului. Armonizarea existentă a legislației privind protecția consumatorilor la nivelul UE a condus la o anumită apropiere în unele domenii, însă diferențele între legislațiile statelor membre rămân importante. În tranzacțiile comerciale electronice, comercianții suportă costuri suplimentare legate de dreptul contractelor, care rezultă din necesitatea de a adapta site-ul societății la cerințele juridice din fiecare stat membru către care aceștia își orientează activitatea. În tranzacțiile transfrontaliere între comercianți, părțile nu fac obiectul acelorași restricții privind dreptul aplicabil. Cu toate acestea, impactul economic al negocierii și aplicării unei legislații străine este, de asemenea, important. Costurile rezultate din tranzacții care implică diferite legislații naționale sunt împovărătoare, în special pentru IMM-uri. În relațiile lor cu întreprinderile mai mari, IMM-urile trebuie, în general, să accepte aplicarea legislației partenerului lor comercial și să suporte costurile legate de culegerea de informații despre conținutul legislației străine aplicabile contractului și respectarea acesteia. În contractele încheiate între IMM-uri, necesitatea de a negocia dreptul aplicabil reprezintă un obstacol semnificativ în calea comerțului transfrontalier. Pentru ambele tipuri de contracte (contracte încheiate între întreprinderi și contracte încheiate între întreprinderi și consumatori) pentru un IMM, aceste costuri suplimentare ale tranzacțiilor pot fi chiar disproporționate în raport cu valoarea tranzacției. Aceste costuri suplimentare de tranzacționare cresc proporțional cu numărul de state membre în care exportă un comerciant. Într-adevăr, cu cât exportă în mai multe țări, cu atât comercianții acordă o importanță mai mare diferențelor în materie de drept al contractelor, ca fiind un obstacol în calea comerțului. IMM-urile sunt în mod special dezavantajate: cu cât cifra de afaceri a societății este mai mică, cu atât este mai mare cota-parte din costurile de tranzacționare. Comercianții se confruntă, de asemenea, cu o complexitate juridică sporită în comerțul transfrontalier, în raport cu comerțul intern, întrucât sunt expuși, adesea, mai multor legislații naționale în materie contractuală, cu caracteristici diferite. Faptul de a fi expus legislațiilor străine sporește complexitatea tranzacțiilor transfrontaliere. Pentru comercianți, dificultatea de a afla dispozițiile legislației străine în materie contractuală ocupă primul loc printre obstacolele în calea tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori și locul al treilea în ceea ce privește tranzacțiile între întreprinderi[3]. Complexitatea juridică este mai mare atunci când schimburile comerciale se realizează cu o țară al cărui sistem juridic este fundamental diferit, în timp ce s-a demonstrat empiric că schimburile comerciale bilaterale între țări care au sisteme juridice cu origine comună sunt mult mai importante decât schimburile comerciale între două țări fără această origine comună a sistemelor juridice[4]. Astfel, diferențele în materie de drept al contractelor, costurile suplimentare de tranzacționare și complexitatea pe care aceste diferențe o creează în tranzacțiile transfrontaliere descurajează un număr considerabil de comercianți, în special IMM-urile, de a se extinde pe piețele din alte state membre. De asemenea, aceste diferențe au ca efect restrângerea concurenței în cadrul pieței interne. Valoarea tranzacțiilor comerciale la care s-a renunțat în fiecare an între statele membre din cauza diferențelor în ceea ce privește dreptul contractelor se ridică la zeci de miliarde de euro. Oportunitățile nevalorificate de a încheia tranzacții comerciale transfrontaliere au, de asemenea, un impact negativ asupra consumatorilor europeni. Un nivel redus al schimburilor comerciale transfrontaliere antrenează o scădere a importurilor și a concurenței între comercianți. Acest lucru poate duce pe piața consumatorilor la o varietate mai redusă de produse și la un preț mai ridicat. Deși achizițiile transfrontaliere ar putea aduce avantaje economice substanțiale sub forma unor oferte mai diversificate și de o mai bună calitate, majoritatea consumatorilor nu își fac cumpărăturile decât în țara de origine. Unul dintre principalele motive ale acestei situații este acela că, adesea, ținând seama de diferențele dintre legislațiile naționale, consumatorii nu își cunosc drepturile în cazul tranzacțiilor transfrontaliere. De exemplu, una dintre principalele preocupări ale acestora este de a ști ce acțiuni au la dispoziție atunci când un produs cumpărat dintr-un alt stat membru nu este în conformitate cu dispozițiile contractului. Prin urmare, mulți consumatori sunt descurajați să își facă cumpărăturile în afara pieței lor interne. Aceștia nu profită de oportunitățile care apar pe piața internă, deoarece se pot găsi deseori oferte mai avantajoase din punct de vedere al calității și al prețului într-un alt stat membru. Comerțul electronic facilitează căutarea de oferte, precum și compararea prețurilor și a altor condiții, indiferent de locul în care își are sediul un comerciant. Cu toate acestea, atunci când consumatorii încearcă să plaseze comenzi la o întreprindere dintr-un alt stat membru, aceștia se confruntă adesea cu practica comercială a refuzului de a vinde, care se explică adesea prin diferențele în materie de drept al contractelor. Obiectivul general al propunerii este de a îmbunătăți instituirea și funcționarea pieței interne prin facilitarea extinderii comerțului transfrontalier pentru întreprinderi și a achizițiilor transfrontaliere pentru consumatori. Acest obiectiv poate fi atins prin punerea la dispoziție a unui set unitar și de sine-stătător de norme de drept al contractelor, care include dispoziții pentru protecția consumatorilor, Legislația europeană comună în materie de vânzare, care trebuie considerată ca un al doilea regim de drept al contractelor în cadrul legislației naționale a fiecărui stat membru. Dacă cealaltă parte contractantă este de acord, comercianții ar trebui să aibă posibilitatea să aplice Legislația europeană comună în materie de vânzare în toate tranzacțiile transfrontaliere ale acestora realizate în Uniunea Europeană în loc să fie obligați să se adapteze la legislații naționale diferite în materie contractuală. Acest al doilea regim ar trebui să acopere tot ciclul de viață al unui contract și astfel, să includă cea mai mare parte a domeniilor care sunt relevante în momentul încheierii de contracte transfrontaliere. Prin urmare, necesitatea comercianților de a cunoaște legislațiile naționale ale altor state membre ar fi limitată doar la câteva aspecte, mult mai puțin importante, care nu sunt tratate de Legislația europeană comună în materie de vânzare. În tranzacțiile între întreprinderi și consumatori, nu ar mai exista necesitatea de a identifica dispozițiile imperative privind protecția consumatorilor din legislația privind protecția consumatorilor, întrucât Legislația europeană comună în materie de vânzare ar conține norme de protecție a consumatorilor pe deplin armonizate care oferă un standard înalt de protecție în întreaga Uniune Europeană. În tranzacțiile transfrontaliere între comercianți, negocierile privind dreptul aplicabil s-ar putea desfășura cu mai multă ușurință, întrucât părțile contractante ar avea posibilitatea să convină asupra utilizării Legislației europene comune în materie de vânzare – la care ambele ar avea acces – pentru ca aceasta să reglementeze relația lor contractuală. Ca o consecință directă, comercianții ar putea să beneficieze de costuri de tranzacționare suplimentare reduse aferente dreptului contractelor și ar putea funcționa într-un cadru juridic mai puțin complex al comerțului transfrontalier pe baza unui set unic de norme în întreaga Uniune Europeană. Prin urmare, comercianții ar putea să profite în mai mare măsură de avantajele oferite de piața internă prin extinderea comerțului lor în afara granițelor, ceea ce ar avea drept consecință creșterea concurenței pe piața internă. Consumatorii ar beneficia de un acces mai bun la ofertele de pe teritoriul Uniunii Europene, la prețuri mai mici, și s-ar confrunta cu mai puține refuzuri de vânzare. Aceștia ar trebui, de asemenea, să beneficieze de o mai mare certitudine cu privire la drepturile lor în cazul achizițiilor transfrontaliere, pe baza unui set unic de norme imperative care oferă un nivel ridicat de protecție a consumatorilor. Contextul general Prin comunicarea sa din 2001[5], Comisia a lansat un proces amplu de consultări publice cu privire la cadrul juridic fragmentat din domeniul dreptului contractelor și efectele acestuia care afectează comerțul transfrontalier. În iulie 2010, Comisia a lansat o consultare publică prin publicarea „Cărții verzi privind opțiunile de politică în perspectiva unui drept european al contractelor pentru consumatori și întreprinderi”[6] (cartea verde), care stabilește diferitele opțiuni de politică privind modul de consolidare a pieței interne prin realizarea de progrese în domeniul dreptului european al contractelor. Ca răspuns la cartea verde, la 8 iunie 2011, Parlamentul European a prezentat o rezoluție prin care și-a exprimat sprijinul pentru un instrument care ar putea îmbunătăți instituirea și funcționarea pieței interne și ar putea aduce beneficii comercianților, consumatorilor și sistemelor judiciare ale statelor membre. Comunicarea Comisiei „Europa 2020”[7] recunoaște necesitatea de a facilita pentru comercianți și consumatori încheierea contractelor cu parteneri din alte state membre și de a reduce costurile aferente acesteia, în special prin realizarea de progrese către un drept european facultativ al contractelor. Agenda digitală pentru Europa[8] are în vedere un instrument facultativ în materia dreptului european al contractelor care să contracareze fragmentarea normelor de drept al contractelor și să impulsioneze încrederea consumatorilor în comerțul electronic. · Dispoziții existente în domeniul propunerii Există diferențe semnificative între statele membre în ceea ce privește dreptul contractelor. Inițial, Uniunea a început să reglementeze materia dreptului contractelor prin intermediul directivelor de armonizare minimă adoptate în domeniul dreptului protecției consumatorilor. Abordarea privind armonizarea minimă a însemnat că statele membre au avut posibilitatea să mențină sau să introducă cerințe obligatorii mai stricte decât cele prevăzute în acquis. În practică, această abordare a condus la soluții divergente în statele membre chiar și în domeniile care au fost armonizate la nivelul Uniunii. În schimb, recent adoptata Directivă privind drepturile consumatorilor armonizează pe deplin următoarele materii: informațiile precontractuale care trebuie furnizate consumatorilor, dreptul consumatorului de retragere din contractele la distanță și cele în afara spațiilor comerciale, precum și anumite aspecte legate de livrarea bunurilor și transferul riscurilor. În ceea ce privește relațiile dintre comercianți, Uniunea a reglementat domeniul combaterii întârzierilor în efectuarea plăților, prin instituirea unor norme privind ratele minime ale dobânzii. La nivel internațional, Convenția de la Viena privind vânzările internaționale de bunuri (Convenția de la Viena) se aplică implicit ori de câte ori părțile nu au ales să aplice o altă lege. Convenția de la Viena reglementează anumite aspecte privind contractele de vânzare-cumpărare de bunuri, însă nu abordează aspecte importante, ca de exemplu viciile de consimțământ, clauzele contractuale abuzive și prescripția. Alte limitări ale aplicabilității acesteia rezultă din faptul că nu toate statele membre au semnat Convenția de la Viena[9] și nu există niciun mecanism care ar putea să asigure interpretarea uniformă. O anumită parte a legislației Uniunii este relevantă pentru relațiile între întreprinderi și consumatori precum și pentru relațiile între întreprinderi. Directiva privind comerțul electronic[10] conține norme privind valabilitatea contractelor încheiate prin mijloace electronice, precum și privind anumite cerințe precontractuale. În domeniul dreptului internațional privat, Uniunea a adoptat instrumente privind alegerea legislației, în special Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I)[11] și, în ceea ce privește obligația de a furniza obligații precontractuale, Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II)[12]. Primul dintre aceste instrumente stabilește normele pentru determinarea legislației aplicabile în materia obligațiilor contractuale iar al doilea instrument în materia obligațiilor necontractuale, inclusiv acelea care rezultă din declarații precontractuale. Regulamentul Roma I și regulamentul Roma II vor continua să se aplice și nu vor fi afectate de propunere. Cu toate acestea, va trebui în continuare să se determine legea aplicabilă contractelor transfrontaliere. Aceasta se va realiza prin aplicarea normală a regulamentului Roma I. Legea aplicabilă poate fi determinată de către părțile însele (articolul 3 din regulamentul Roma I) sau, în lipsa unui acord al acestora, pe baza normelor prevăzute în articolul 4 la regulamentul Roma I. În cea ce privește contractele încheiate cu consumatorii, conform condițiilor prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul Roma I, în cazul în care părțile nu au ales legea aplicabilă, legea respectivă este legea de la locul unde consumatorul își are reședința obișnuită. Legislația europeană comună în materie de vânzare va fi un al doilea regim de drept al contractelor în cadrul legislației naționale a fiecărui stat membru. Atunci când părțile convin să recurgă la Legislația europeană comună în materie de vânzare, dispozițiile acesteia vor fi singurele norme naționale aplicabile în materiile care intră în domeniul său de aplicare. În acest caz, nicio altă normă națională nu va putea fi aplicată. Acest acord de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare reprezintă o alegere între două seturi diferite de legislații în materie de vânzare din cadrul aceluiași drept național și, prin urmare, nu reprezintă alegerea anterioară a legii aplicabile în sensul dispozițiilor de drept internațional și nu trebuie confundată cu aceasta. Deoarece Legislația europeană comună în materie de vânzare nu va reglementa toate aspectele referitoare la un contract (de exemplu, nelegalitatea contractului, reprezentarea), normele existente în dreptul civil al statului membru aplicabil contractului vor continua să reglementeze aceste aspecte reziduale. Aplicarea normală a regulamentului Roma I implică totuși restricții în ceea ce privește alegerea legii aplicabile tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori. În cazul în care, în tranzacțiile între întreprinderi și consumatori părțile aleg legea unui alt stat membru decât legea consumatorului, articolul 6 alineatul (1) nu permite ca această alegere să priveze consumatorul de protecția oferită de dispozițiile imperative ale legii țării în care acesta își are reședința obișnuită [articolul 6 alineatul (2) din regulamentul Roma I]. Această din urmă dispoziție nu va avea însă nicio importanță dacă, în cadrul dreptului național aplicabil părțile au optat pentru Legislația europeană comună în materie de vânzare, întrucât dispozițiile Legislației europene comune în materie de vânzare ale dreptului din acea țară sunt identice în țara în care a fost ales cu cele din țara consumatorului. Prin urmare, nivelul normelor imperative de protecție a consumatorului din țara consumatorului nu este mai ridicat, iar consumatorul nu este privat de protecția legii din țara în care își are reședința obișnuită. · Coerența cu alte politici și obiective ale Uniunii Prezenta propunere corespunde obiectivului de a atinge un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, deoarece conține norme imperative de protecție a consumatorilor, de la care părțile nu pot să deroge în detrimentul consumatorului. Mai mult, nivelul de protecție oferit de aceste dispoziții imperative este egal sau superior celui prevăzut în acquis-ul actual. De asemenea, propunerea este conformă cu politica Uniunii de a sprijini IMM-urile pentru ca acestea să beneficieze în mai mare măsură de oportunitățile oferite de piața internă. Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi aleasă în contractele dintre comercianți atunci când cel puțin unul dintre aceștia este o IMM, în baza Recomandării 2003/361[13] a Comisiei privind definiția microîntreprinderilor, a întreprinderilor mici și medii, ținând cont, în același timp, de evoluțiile viitoare. În sfârșit, propunerea este conformă cu politica comercială internațională a Uniunii, în sensul în care aceasta nu discriminează părțile din țări terțe, care ar putea, de asemenea, să opteze pentru aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare, atât timp cât o parte contractantă este stabilită într-un stat membru al UE. Această propunere nu aduce atingere inițiativelor viitoare ale Comisiei privind răspunderea în cazul încălcării Tratatului privind funcționarea Uniunii Europene, de exemplu, în ceea ce privește normele în materie de concurență. 2. REZULTATUL CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI STUDIILE DE IMPACT · Consultarea părților interesate Prin publicarea cărții verzi, Comisia a lansat o amplă consultare publică, încheiată la 31 ianuarie 2011. Ca răspuns la consultarea privind cartea verde, Comisia a primit 320 de răspunsuri din partea tuturor categoriilor de părți interesate din întreaga Uniune. Mulți respondenți au apreciat opțiunea 1 (publicarea rezultatelor activității grupului de experți) și opțiunea 2 (un set de instrumente pentru legiuitorul Uniunii). Opțiunea 4 (un instrument opțional de drept european al contractelor) a fost susținută fie în mod independent, fie în combinație cu un set de instrumente de mai multe state membre, precum și de alte părți interesate, cu condiția să îndeplinească anumite cerințe cum ar fi un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, precum și claritatea și facilitatea utilizării dispozițiilor. Unul dintre principalele motive de îngrijorare care au rezultat din răspunsurile la cartea verde ale părților interesate a fost lipsa de claritate în ceea ce privește conținutul material al unui eventual instrument de drept european al contractelor. Comisia a răspuns acestei preocupări oferind părților interesate posibilitatea de a prezenta observații asupra studiului de fezabilitate elaborat de grupul de experți pentru un drept european al contractelor. Răspunsurile primite la Cartea verde au exprimat, de asemenea, preferințele pentru domeniul de aplicare ratione materiae al instrumentului. Prin urmare, propunerea se axează pe contractele de vânzare-cumpărare de bunuri. Printr-o decizie din 26 aprilie 2010[14], Comisia a înființat un grup de experți privind dreptul european al contractelor. Acest grup a fost mandatat să elaboreze un studiu de fezabilitate privind un eventual instrument viitor de drept european al contractelor, care să trateze principalele aspecte apărute în practică în cadrul tranzacțiilor transfrontaliere. Un grup-cheie de părți interesate (întreprinderi și asociații ale consumatorilor, reprezentanți ai sectoarelor bancar și de asigurări și ai profesiilor juridice - avocați și notari) a fost înființat în septembrie 2010 cu obiectivul clar de a oferi grupului de experți informații practice privind facilitarea aplicării normelor elaborate pentru studiul de fezabilitate. Studiul de fezabilitate a fost publicat la 3 mai 2011 și o consultare informală a fost deschisă până la 1 iulie 2011. · Studiul de impact Studiul de impact (SI) a analizat cele șapte opțiuni de politică prezentate în cartea verde; raportul privind studiul de impact conține descrierea completă și analiza acestor opțiuni. Aceste opțiuni erau: scenariul de bază (nicio modificare a politicii), un set de instrumente pentru legiuitor, o recomandare privind o Legislație europeană comună în materie de vânzare, un regulament de instituire a unei Legislații europene comune facultative în materie de vânzare, o directivă (armonizare deplină sau minimă) privind o Legislație europeană comună în materie de vânzare, un regulament de instituire a unui drept european al contractelor și un regulament de instituire a unui Cod civil european. În cadrul unei analize comparative a impactului acestor opțiuni, raportul privind studiul de impact a concluzionat că opțiunile privind un regim unitar facultativ de drept al contractelor, o directivă de armonizare deplină și un regulament de instituire a unui regim unitar facultativ de drept al contractelor ar corespunde obiectivelor de politică. Deși este adevărat că ultimele două opțiuni ar reduce considerabil costurile de tranzacționare pentru comercianți și ar oferi un cadru juridic mai puțin complex pentru cei care doresc să efectueze tranzacții transfrontaliere, aceste opțiuni ar crea, însă, și o presiune considerabilă asupra comercianților, întrucât cei care au efectuat tranzacții doar pe piața internă, ar trebui, de asemenea, să se adapteze la un nou cadru legislativ. Costurile aferente familiarizării cu această nouă legislație obligatorie ar fi deosebit de mari în comparație cu un regim unitar facultativ de drept al contractelor, deoarece acestea ar avea impact asupra tuturor comercianților. Pe de altă parte, un regim facultativ unitar de drept al contractelor ar crea doar costuri punctuale pentru acei comercianți care ar dori să îl utilizeze pentru comerțul lor transfrontalier. Prin urmare, instituirea unui regim facultativ unitar de drept al contractelor a fost gândită ca fiind acțiunea cea mai echilibrată, întrucât aceasta ar reduce costurile de tranzacționare suportate de comercianții care exportă către mai multe state membre și ar oferi consumatorilor o mai mare varietate de produse la un preț mai mic. De asemenea, acesta ar putea, în același timp, să mărească nivelul de protecție a consumatorilor care au efectuat cumpărături într-un alt stat membru, creând astfel încrederea că aceștia vor avea aceleași drepturi în cadrul Uniunii. 3. ELEMENTELE JURIDICE ALE PROPUNERII · Rezumatul acțiunii propuse Propunerea prevede crearea unei Legislații europene comune în materie de vânzare și armonizează legislațiile naționale în materie contractuală ale statelor membre nu prin impunerea unor amendamente la legislația națională în materie contractuală în vigoare, ci prin crearea, în cadrul fiecărei legislații naționale a statelor membre a unui al doilea regim de drept al contractelor pentru contractele care intră sub incidența domeniului de aplicare al acestuia, care va fi identic în întreaga Uniune Europeană și va coexista cu legislațiile naționale existente în materie contractuală. Legislația europeană comună în materie de vânzare se va aplica unui contract transfrontalier doar în mod facultativ, pe baza unui acord expres al părților. · Temeiul juridic Prezenta propunere se întemeiază pe articolul 114 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Propunerea prevede un set unitar unic de norme armonizate în materia contractelor, care include normele privind protecția consumatorului sub forma unei Legislații europene comune în materie de vânzare, care trebuie considerat ca un al doilea regim în materie de drept al contractelor în cadrul legislației naționale a fiecărui stat membru, care poate fi utilizat în tranzacțiile transfrontaliere în baza unui acord valabil al părților. Acest acord nu reprezintă o alegere a legii aplicabile, și nu trebuie confundat cu o alegere a legii aplicabile în sensul normelor de drept internațional privat. În schimb, această alegere este făcută în cadrul unei legislații naționale aplicabile în conformitate cu normele de drept internațional privat. Această soluție are ca obiectiv instituirea și funcționarea pieței interne. Aceasta ar înlătura obstacolele în calea exercitării libertăților fundamentale care rezultă din diferențele dintre legislațiile naționale, în special din costurile suplimentare de tranzacționare și din complexitatea percepută ca atare de comercianți în momentul încheierii tranzacțiilor transfrontaliere precum și din lipsa de încredere a consumatorilor în ceea ce privește drepturile lor atunci când aceștia fac cumpărături în altă țară – toate acestea având un efect direct asupra creării și funcționării pieței interne și restrângând concurența. În conformitate cu articolul 114 alineatul (3) din TFUE, Legislația europeană comună în materie de vânzare ar garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin stabilirea propriului set de norme imperative care să mențină sau să îmbunătățească nivelul de protecție de care se bucură consumatorii în temeiul legislației UE existente privind protecția consumatorilor. · Principiul subsidiarității Propunerea respectă principiul subsidiarității, astfel cum acesta este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE). Obiectivul propunerii și anume, contribuirea la funcționarea corespunzătoare a pieței interne prin punerea la dispoziție a unui set facultativ unitar de norme de drept al contractelor, are o evidentă dimensiune transfrontalieră și nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre în cadrul sistemelor lor naționale Atât timp cât diferențele dintre legislațiile naționale în materie contractuală continuă să ocazioneze costuri de tranzacționare suplimentare semnificative pentru tranzacțiile transfrontaliere, obiectivul privind finalizarea pieței interne prin facilitarea extinderii comerțului transfrontalier pentru comercianți și a achizițiilor transfrontaliere pentru consumatori nu poate fi realizat pe deplin. Prin adoptarea de măsuri la nivel național, statele membre nu vor fi în măsură să elimine costurile suplimentare de tranzacționare și complexitatea juridică care decurg din diferențele dintre legislațiile naționale în materie contractuală cu care comercianții se confruntă în cadrul comerțului transfrontalier în UE. Consumatorii vor continua să dispună de o posibilitate redusă de alegere și de acces limitat la produse provenind din alte state membre. De asemenea, acestora le va lipsi încrederea care rezultă din cunoașterea drepturilor lor. Prin urmare, obiectivul propunerii ar putea fi mai bine realizat prin acțiunea la nivelul Uniunii, în conformitate cu principiul subsidiarității. Uniunea este cea mai în măsură să abordeze problemele legate de fragmentarea juridică prin măsuri luate în domeniul dreptului contractelor, care să apropie normele aplicabile tranzacțiilor transfrontaliere. În plus, pe măsură ce tendințele pieței evoluează și obligă statele membre să acționeze independent, de exemplu prin reglementarea pieței emergente a conținutului digital, este probabil ca divergențele de reglementare care duc la creșterea costurilor de tranzacție și lacunele în materie de protecție a consumatorilor să crească. · Principiul proporționalității Propunerea respectă principiul proporționalității, astfel cum acesta este prevăzut la articolul 5 TUE. Domeniul de aplicare al propunerii se limitează la aspectele care ridică probleme reale în tranzacțiile transfrontaliere și nu se extinde la aspecte care sunt abordate cel mai bine de către legislația națională. În ceea ce privește domeniul de aplicare ratione materiae, propunerea conține dispoziții care reglementează drepturile și obligațiile părților în cursul ciclului de viață al contractului, însă nu face referire, de exemplu, la normele privind reprezentarea care sunt mai puțin susceptibile să devină litigioase. În ceea ce privește domeniul de aplicare teritorial, prezenta propunere vizează situații transfrontaliere în care apar probleme privind costurile suplimentare de tranzacționare și complexitatea juridică. În sfârșit, domeniul de aplicare personal al propunerii se limitează la tranzacțiile în care apar, în principal, problemele privind piața internă și anume, relațiile între întreprinderi atunci când cel puțin una din părți este o IMM și relațiile între întreprinderi și consumatori. Contractele încheiate între particulari și contractele încheiate între comercianți care nu sunt IMM-uri nu sunt incluse, deoarece nu este necesară nicio acțiune în cazul acestor tipuri de contracte transfrontaliere. Regulamentul oferă statelor membre două opțiuni: de a propune părților să recurgă Legislația europeană comună în materie de vânzare într-un context pur național precum și în cazul contractelor încheiate între comercianți, din care niciunul nu este o IMM. Față de alte posibile soluții analizate, propunerea este o acțiune proporțională datorită naturii opționale și facultative a Legislației europene comune în materie de vânzare. Aceasta înseamnă că aplicarea sa depinde de un acord între părțile la un contract, ori de câte ori este considerat, de comun acord, ca fiind benefic pentru o anumită tranzacție transfrontalieră. Faptul că Legislația europeană comună în materie de vânzare reprezintă un set facultativ de norme aplicabile doar în cazuri transfrontaliere, înseamnă, de asemenea, că poate reduce obstacolele în calea comerțului transfrontalier, fără să interfereze cu sistemele și tradițiile juridice adânc înrădăcinate în statele membre. Legislația europeană comună în materie de vânzare va fi un regim facultativ care se va adăuga normelor de drept al contractelor în vigoare, fără a le înlocui. Astfel, măsura legislativă se va limita la ceea ce este necesar pentru a crea pe piața unică viitoare oportunități pentru comercianți și consumatori. · Alegerea instrumentelor Instrumentul ales pentru această inițiativă este un regulament privind o legislație europeană comună opțională în materie de vânzare. Un instrument fără caracter obligatoriu, cum ar fi un set de instrumente pentru legiuitorul UE sau o recomandare adresată statelor membre nu ar realiza obiectivul de a îmbunătăți crearea și funcționarea pieței interne. O directivă sau un regulament de înlocuire a legislațiilor naționale cu o legislație europeană obligatorie în materie de contracte ar putea fi disproporționate, întrucât ar obliga comercianții care nu doresc să vândă la nivel transfrontalier să suporte costuri care nu sunt compensate de economiile de costuri care apar doar atunci când au loc tranzacții transfrontaliere. În plus, o directivă care să stabilească standarde minime nu ar fi potrivită, deoarece nu ar atinge nivelul de certitudine juridică și gradul necesar de uniformitate pentru a reduce costurile de tranzacționare. 4. IMPLICAȚII BUGETARE După adoptarea propunerii, Comisia va stabili o bază de date pentru schimbul de informații privind hotărârile definitive pronunțate cu referire la Legislația europeană comună în materie de vânzare, sau orice altă dispoziție a regulamentului, precum și hotărârile relevante ale Curții de Justiție a Uniunii Europene. Costurile aferente acestei baze de date este probabil să crească pe măsură ce tot mai multe hotărâri definitive devin disponibile. În același timp, Comisia va organiza sesiuni de formare pentru practicienii în domeniul dreptului care aplică Legislația europeană comună în materie de vânzare[15]. Este foarte probabil ca aceste costuri să scadă în timp, pe măsură ce se răspândesc informațiile privind modul de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare. 5. INFORMAȚII SUPLIMENTARE · Simplificare Propunerea privind un al doilea regim de drept al contractelor are avantajul că, fără a înlocui legislațiile naționale ale statelor membre în materie de contracte, permite părților să utilizeze un set unic de norme în materie de drept al contractelor pe întreg teritoriul UE. Acest set unitar și de sine stătător de norme are potențialul de a oferi părților o soluție la problemele cele mai răspândite care pot apărea în situațiile transfrontaliere în materia dreptului contractelor. Prin urmare, pentru comercianți, această opțiune ar elimina necesitatea efectuării unei cercetări cu privire la diferitele legislații naționale. Pentru a ajuta consumatorii să înțeleagă care sunt drepturile acestora potrivit Legislației europene comune în materie de vânzare, le va fi prezentat un formular standard de informare care îi va informa cu privire la drepturile lor. În sfârșit, propunerea are potențialul de a asigura coerența viitoare a legislației UE în alte domenii de politică în care dreptul contractelor devine relevant. · Clauză de revizuire Propunerea prevede o revizuire a aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare sau a oricărei alte dispoziții din regulament la 5 ani de la data punerii sale în aplicare, pentru a ține seama, printre altele, de nevoia de a extinde domeniul său de aplicare în ceea ce privește contractele între întreprinderi, de evoluțiile tehnologice și ale pieței în ceea ce privește conținutul digital, precum și de evoluțiile viitoare ale acquis-ului Uniunii. În acest scop, Comisia va prezenta Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social European un raport însoțit, după caz, de propuneri de modificare a regulamentului. · Spațiul Economic European Regulamentul propus privește un aspect care vizează SEE și, prin urmare, trebuie extins la SEE. · Explicarea propunerii Propunerea cuprinde trei părți principale: un regulament, anexa I la regulament care conține normele de drept al contractelor (Legislația europeană comună în materie de vânzare) și anexa II care conține un formular standard de informare. A. Regulamentul Articolul 1 definește scopul și obiectul regulamentului. Articolul 2 conține o listă de definiții ale termenilor utilizați în cuprinsul regulamentului. În timp ce unele definiții există deja în dispozițiile relevante ale acquis-ului, altele sunt concepte definite pentru prima dată cu această ocazie. Articolul 3 explică natura opțională a normelor în materie de drept al contractelor transfrontaliere pentru vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital și prestarea de servicii conexe. Articolul 4 stabilește domeniul de aplicare teritorial al regulamentului, care este limitat la contractele transfrontaliere. Articolul 5 stabilește domeniul de aplicare ratione materiae al contractelor de vânzare-cumpărare de bunuri, de furnizare de conținut digital și de prestare de servicii conexe, precum instalarea și repararea. Articolul 6 exclude din domeniul de aplicare contractele cu obiect mixt și vânzările în rate. Articolul 7 descrie domeniul de aplicare ratione personae care se extinde la contractele între comercianți și consumatori și la acele contracte între comercianți în care cel puțin una dintre părți este o IMM. Articolul 8 explică faptul că alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare necesită un acord al părților în acest sens. În contractele încheiate între un comerciant și un consumator, alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare este valabilă numai în cazul în care consumatorul și-a dat consimțământul printr-o declarație explicită, distinctă de declarația care indică acordul pentru încheierea unui contract. Articolul 9 conține mai multe cerințe în materie de informații privind Legislația europeană comună în materie de vânzare în contractele încheiate între un comerciant și un consumator. În special, consumatorul trebuie să primească formularul de informare din anexa II. Articolul 10 prevede obligația statelor membre de a se asigura că sunt prevăzute sancțiuni pentru cazurile în care comercianții nu își îndeplinesc obligația de a respecta cerințele speciale prevăzute la articolele 8 și 9. Articolul 11 explică faptul că, în urma alegerii valabile a Legislației europene comune în materie de vânzare, aceasta este singura legislație aplicabilă în ceea ce privește aspectele abordate în normele acesteia și în consecință, nu se aplică alte norme naționale în materiile care intră sub incidența domeniului său de aplicare. Alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare funcționează retroactiv pentru a acoperi respectarea obligațiilor de informare precontractuală și măsurile reparatorii pentru nerespectarea acestor obligații. Articolul 12 clarifică faptul că prezentul regulament nu aduce atingere cerințelor de informare ale Directivei 2006/123/CE privind serviciile în cadrul pieței interne[16]. Articolul 13 prezintă posibilitatea pentru statele membre de a adopta legi care să pună la dispoziția părților Legislația europeană comună în materie de vânzare, în vederea utilizării într-un cadru pur național, precum și pentru contractele între comercianți, din care niciunul nu este o IMM. Articolul 14 prevede obligația statelor membre de a notifica hotărârile judecătorești definitive pronunțate de instanțele lor judecătorești naționale care interpretează dispozițiile Legislației europene comune în materie de vânzare sau orice altă dispoziție a regulamentului. Comisia va înființa o bază de date a acestor hotărâri judecătorești. Articolul 15 conține o clauză de revizuire. Articolul 16 prevede că regulamentul va intra în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. B. Anexa I Anexa I conține textul Legislației europene comune în materie de vânzare. Partea I - „Dispoziții introductive” - stabilește principiile generale în materia dreptului contractelor pe care toate părțile trebuie să le respecte în raporturile dintre acestea, precum buna-credință și corectitudinea. În conformitate cu principiul libertății contractuale, părțile pot deroga de la normele Legislației europene comune în materie de vânzare, cu excepția cazului în care se indică în mod expres caracterul imperativ al acestora, de exemplu în materia protecției consumatorului. Partea II - „Încheierea unui contract valabil” - conține dispoziții privind dreptul părților de a primi informațiile precontractuale esențiale și norme privind modul în care acordurile sunt încheiate între două părți. Această parte conține, de asemenea, dispoziții specifice care acordă consumatorilor dreptul de a se retrage din contractele la distanță și din contractele în afara spațiilor comerciale. În fine, conține dispoziții privind nulitatea contractelor ca urmare a erorii, dolului, violenței sau leziunii. Partea III - „Evaluarea conținutului contractului” - prevede dispoziții generale privind modul în care trebuie interpretate clauzele contractuale în cazul în care există neclarități. Această parte cuprinde și norme privind conținutul și efectele contractelor, precum și clauzele prezumate a fi abuzive și care sunt, prin urmare, nule. Partea IV - „Obligațiile părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția acestora într-un contract de vânzare-cumpărare” - analizează în detaliu normele specifice contractelor de vânzare-cumpărare și contractelor de furnizare de conținut digital care prevăd obligațiile vânzătorului și ale cumpărătorului. Această parte cuprinde, de asemenea, norme privind măsurile reparatorii în caz de neexecutare a obligațiilor de către cumpărători și vânzători. Partea V - „Obligațiile părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția acestora într-un contract de prestare de servicii conexe” - se referă la cazurile în care un vânzător prestează, în strânsă legătură cu un contract de vânzare-cumpărare sau de furnizare de conținut digital, anumite servicii cum ar fi instalarea, reparațiile sau întreținerea. Această parte arată ce norme specifice se aplică fiecărei situații, în special care sunt drepturile și obligațiile părților în temeiul unor astfel de contracte. Partea VI - „Daune-interese” - conține norme comune suplimentare privind daunele pentru pierderi și dobânda plătibilă în caz de efectuare cu întârziere a plății. Partea VII „Restituirea”- explică normele care se aplică cu privire la ceea ce trebuie restituit atunci când un contract este nul sau când se declară rezoluțiunea acestuia. Partea VIII „Prescripția” reglementează efectele trecerii timpului asupra exercitării drepturilor care derivă dintr-un contract. Apendicele 1 conține un model de instrucțiuni privind retragerea care trebuie furnizat de comerciant consumatorului înainte de încheierea unui contract la distanță sau a unui contract în afara spațiilor comerciale, în timp ce apendicele 2 conține un model de formular de retragere. C. Anexa II Anexa II conține un formular standard de informare cu privire la Legislația europeană comună în materie de vânzare care trebuie furnizat de către comerciant consumatorului înainte de exprimarea acordului cu privire la intenția de a recurge la Legislația europeană comună în materie de vânzare. 2011/0284 (COD) Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI AL CONSILIULUI privind Legislația europeană comună în materie de vânzare PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[17], având în vedere avizul Comitetului Regiunilor[18], în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1) Există încă blocaje importante în activitățile economice transfrontaliere care împiedică piața internă să își valorifice integral potențialul de creștere economică și de creare de locuri de muncă. În prezent, numai unul din zece comercianți din Uniune exportă bunuri în cadrul Uniunii și majoritatea acestora nu exportă decât către un număr redus de state membre. Din seria de obstacole în calea comerțului transfrontalier, printre care se numără reglementările fiscale, cerințele administrative, dificultățile la livrare, limba și cultura, comercianții consideră dificultatea cunoașterii dispozițiilor legislației străine în materie contractuală printre obstacolele cele mai importante în calea tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori precum și în calea tranzacțiilor între întreprinderi. De asemenea, aceasta conduce la crearea de dezavantaje în detrimentul consumatorilor, ca urmare a accesului limitat la bunuri. Prin urmare, coexistența legislațiilor naționale diferite în materie contractuală are un efect disuasiv asupra exercitării libertăților fundamentale, precum libertatea de a furniza bunuri și de a presta servicii, și reprezintă o barieră în calea funcționării și a procesului continuu de creare a pieței interne. Acestea pot, de asemenea, să aibă ca efect limitarea concurenței, în special pe piețele statelor membre mai mici. (2) Contractele reprezintă instrumentul juridic indispensabil pentru orice tranzacție economică. Cu toate acestea, necesitatea comercianților de a identifica sau de a negocia legislația aplicabilă, de a cunoaște care sunt dispozițiile legislației străine aplicabile, ceea ce implică adesea eforturi de traducere, de a obține consiliere juridică pentru a se familiariza cu cerințele acestei legislații și pentru a-și adapta contractele la diferitele legislații naționale care se pot aplica în tranzacțiile transfrontaliere au ca efect creșterea gradului de complexitate și a costurilor pe care trebuie să le suporte comercianții în tranzacțiile transfrontaliere, în raport cu schimburile comerciale interne. Prin urmare, obstacolele create de legislația în materie contractuală constituie un factor important care contribuie la descurajarea unui număr considerabil de comercianți ale căror activități sunt orientate spre export să inițieze activități de comerț transfrontalier sau să își extindă operațiunile în mai multe state membre. Efectul descurajator al acestor costuri este deosebit de puternic pentru întreprinderile mici și mijlocii (IMM), în cazul cărora costurile de acces pe mai multe piețe străine sunt adesea deosebit de ridicate în raport cu cifra lor de afaceri. În consecință, comercianții nu reușesc să realizeze economiile de costuri pe care le-ar putea realiza dacă ar fi posibilă vânzarea de bunuri și servicii în baza unei legislații unitare în materie contractuală pentru toate tranzacțiile transfrontaliere ale acestora și, în mediul electronic, folosirea un singur site internet. (3) Costurile de tranzacționare aferente legislației în materie contractuală, care s-au dovedit a fi considerabile și barierele juridice care rezultă din diferențele între diversele norme obligatorii în materia protecției consumatorului au un efect direct asupra funcționării pieței interne în ceea ce privește tranzacțiile între întreprinderi și consumatori. În temeiul articolului 6 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale [Regulamentul (CE) nr. 593/2008][19], ori de câte ori un comerciant își orientează activitățile către consumatorii dintr-un alt stat membru, se aplică dispozițiile privind protecția consumatorilor din statul membru în care consumatorul își are reședința obișnuită, care asigură un nivel mai ridicat de protecție și de la care nu se poate deroga prin convenția părților în temeiul legii respective, chiar dacă o altă lege aplicabilă a fost aleasă de părți. Prin urmare, comercianții trebuie să cunoască, în prealabil, dacă legislația privind protecția consumatorilor prevede un nivel mai ridicat de protecție și să se asigure că cerințele acestei legislații sunt respectate în cadrul contractului încheiat. În plus, în cazul comerțului electronic, adaptările site-ului internet, care trebuie să reflecte cerințele obligatorii ale legislațiilor străine în materie contractuală privind consumatorii, presupun costuri suplimentare. Armonizarea existentă la nivelul Uniunii în materia dreptului consumatorilor a condus la o anumită apropiere în unele domenii. Cu toate acestea, diferențele între legislațiile statelor membre rămân importante; armonizarea existentă oferă statelor membre o gamă largă de opțiuni privind modalitățile de respectare a cerințelor legislației Uniunii și stabilirea nivelului de protecție a consumatorilor. (4) Obstacolele generate de legislația în materie contractuală care îi împiedică pe comercianți să valorifice pe deplin potențialul pieței interne acționează și în detrimentul consumatorilor. Un volum mai redus al schimburilor comerciale transfrontaliere are ca rezultat mai puține importuri și un nivel mai scăzut al concurenței. Consumatorii pot fi dezavantajați de o ofertă limitată de bunuri, la prețuri mai mari, atât ca urmare a faptului că un număr mai mic de comercianți străini își oferă produsele și serviciile în mod direct, dar și indirect, ca urmare a comerțului transfrontalier limitat între întreprinderi la nivelul comerțului cu ridicata. Cu toate că achizițiile transfrontaliere ar putea aduce avantaje economice substanțiale sub aspectul creării unor oferte mai bune și mai variate, mulți consumatori manifestă reticență față de achizițiile transfrontaliere din cauza incertitudinii cu privire la drepturile de care beneficiază. Unele dintre principalele preocupări ale consumatorilor sunt legate de legislația în materie contractuală, de exemplu dacă, în cazul achiziționării de produse cu defecte, ar beneficia de o protecție adecvată. Prin urmare, un număr important de consumatori preferă să facă achiziții pe piața internă, în pofida faptului că beneficiază de o ofertă mai redusă de produse sau plătesc prețuri mai ridicate. (5) În plus, consumatorii care doresc să beneficieze de diferențele de preț de la un stat membru la altul prin efectuarea de achiziții de la un comerciant din alt stat membru sunt adesea împiedicați de refuzul comerciantului de a vinde. Deși comerțul electronic a facilitat în mare măsură căutarea de oferte precum și compararea prețurilor și a altor condiții, indiferent de locul în care are sediul un comerciant, comenzile plasate de consumatorii din străinătate sunt refuzate adesea de comercianți, care nu doresc să efectueze tranzacții transfrontaliere. (6) Diferențele dintre legislațiile naționale în materie contractuală constituie, prin urmare, obstacole care împiedică consumatorii și comercianții să beneficieze de avantajele pieței interne. Aceste bariere generate de legislația în materie contractuală ar fi reduse în mod considerabil în cazul în care contractele ar putea să se bazeze pe un singur set unitar de norme, indiferent de locul în care sunt stabilite părțile. Un asemenea set unitar de norme în materie contractuală ar trebui să aibă ca obiect un ciclu de viață complet al unui contract și să includă, astfel, aspectele cele mai importante în momentul încheierii unui contract. De asemenea, ar trebui să includă dispoziții armonizate privind protecția consumatorilor. (7) Diferențele între legislațiile naționale în materie contractuală și impactul acestora asupra comerțului transfrontalier au, de asemenea, ca efect restrângerea concurenței. Un nivel scăzut al comerțului transfrontalier are ca efect reducerea concurenței și, astfel, a stimulentelor care îi îndeamnă pe comercianți să devină mai inovatori, să își amelioreze calitatea produselor sau să reducă prețurile. În special în statele membre mai mici, cu un număr limitat de concurenți naționali, decizia comercianților străini de a se abține de la a intra pe aceste piețe din cauza costurilor și a complexității poate restrânge concurența pe aceste piețe, cu un impact semnificativ asupra opțiunilor și a nivelului prețurilor produselor disponibile. În plus, obstacolele în calea comerțului transfrontalier pot denatura concurența între IMM-uri și marile întreprinderi. Având în vedere impactul important al costurilor de tranzacționare în raport cu cifra de afaceri, este mult mai probabil ca o IMM să se abțină să intre pe o piață străină decât un concurent mai important. (8) Pentru a depăși aceste obstacole create de legislația în materie contractuală, părțile ar trebui să aibă posibilitatea să convină asupra unui set unitar de norme în materie contractuală care să reglementeze raporturile lor contractuale, care să aibă un înțeles și o interpretare unitare în toate statele membre, respectiv o Legislație comună în materie de vânzare. Aceasta ar trebui să reprezinte o opțiune suplimentară care să sporească posibilitățile de alegere aflate la dispoziția părților și să se poată recurge la aceasta ori de câte ori este considerată, de comun acord, utilă pentru a facilita în mod real comerțul transfrontalier și a reduce costurile de tranzacționare și de oportunitate, precum și alte obstacole generate de legislația în materie contractuală în ceea ce privește comerțul transfrontalier. Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să constituie baza raporturilor contractuale doar în cazul în care părțile decis de comun acord acest lucru. (9) Prezentul regulament instituie o legislație europeană comună în materie de vânzare. Acesta armonizează legislațiile în materie contractuală ale statelor membre nu prin impunerea revizuirii legislației contractuale adoptate anterior, ci prin crearea în cadrul dreptului național al fiecărui stat membru a unui secund cadru juridic contractual pentru contractele care fac obiectul de aplicare al acestuia. Acest secund cadru este identic pe întreg teritoriul UE și există în paralel cu dispozițiile naționale deja adoptate din legislația contractuală. Legislația europeană comună în materie de vânzare se va aplica unui contract transfrontalier doar pe baze voluntare, în temeiul unui acord expres al părților. (10) Acordul de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să fie o opțiune exercitată în virtutea dreptului național respectiv aplicabil în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 593/2008 sau, în ceea ce privește obligațiile de furnizare a informațiile precontractuale, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale [Regulamentul (CE) nr. 864/2007][20] sau orice altă normă privind conflictul de legi. Prin urmare, acordul de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare nu ar trebui să reprezinte și nu ar trebui să fie confundat cu o alegere a legislației aplicabile în sensul normelor privind conflictul de legi și nu ar trebui să aducă atingere acestor norme. Prin urmare, prezentul regulament nu va afecta aplicarea normelor în vigoare privind conflictul de legi. (11) Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să conțină un set complet de norme imperative armonizate integral în domeniul protecției consumatorilor. În conformitate cu articolul 114 alineatul (3) din Tratat, aceste norme ar trebui să garanteze un nivel ridicat de protecție a consumatorilor în vederea consolidării încrederii acestora în Legislația europeană comună în materie de vânzare și, astfel, să îi stimuleze să încheie contracte transfrontaliere pe această bază. Aceste norme ar trebui să mențină sau să îmbunătățească nivelul de protecție de care se bucură consumatorii în temeiul legislației actuale a Uniunii privind protecția consumatorilor. (12) Întrucât Legislația europeană comună în materie de vânzare conține un set complet de norme imperative armonizate integral în domeniul protecției consumatorilor nu vor exista discrepanțe între legislațiile statelor membre în acest domeniu în cazul în care părțile au optat pentru aplicarea acesteia. Prin urmare, articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008, care pornește de la premisa existenței unor niveluri diferite de protecție a consumatorilor în statele membre, nu are importanță practică în ceea ce privește aspectele care fac obiectul Legislației europene comune în materie de vânzare. (13) Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să fie aplicabilă contractelor transfrontaliere, deoarece, în acest context, disparitățile dintre legislațiile naționale generează complicații și costuri suplimentare și descurajează părțile să inițieze relații contractuale. Natura transfrontalieră a unui contract ar trebui să fie evaluată în funcție de reședința obișnuită a părților în contractele între întreprinderi. Într-un contract dintre o întreprindere și un consumator, cerința caracterului transfrontalier al contractului este respectată atunci când adresa generală precizată de consumator, sau adresa de livrare a bunurilor ori adresa de facturare indicată de consumator este situată într-un stat membru, însă în afara statului unde comerciantul își are locul de reședință obișnuit. (14) Legislația europeană comună în materie de vânzare nu ar trebui să fie aplicată exclusiv în situațiile transfrontaliere care implică numai statele membre, ci ar trebui să poată fi aplicabilă pentru facilitarea comerțului între statele membre și țările terțe. Atunci când sunt implicați consumatori din țările terțe, acordul asupra utilizării Legislației europene comune în materie de vânzare, care ar implica alegerea unei legislații străine acestora, ar trebui să facă obiectul normelor aplicabile conflictului de legi. (15) De asemenea, comercianții care încheie tranzacții pur interne sau tranzacții transfrontaliere ar putea găsi utilă posibilitatea de a aplica un contract unitar și uniform pentru toate tranzacțiile acestora. Prin urmare, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a decide să pună Legislația europeană comună în materie de vânzare la dispoziția părților pentru a fi aplicată la nivel național. (16) Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să poată fi aplicată, în special, vânzării de bunuri mobile, inclusiv fabricării sau producerii unor asemenea bunuri, deoarece, din punct de vedere economic, acesta este cel mai important tip de contract care ar putea prezenta un potențial de creștere deosebit pentru comerțul transfrontalier, în special în ceea ce privește comerțul electronic. (17) Pentru a reflecta importanța crescândă a economiei digitale, domeniul de aplicare al Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să cuprindă, de asemenea, contractele de furnizare de conținut digital. Transferul conținutului digital în vederea stocării, prelucrării sau accesării și utilizării repetate, cum ar fi descărcarea de muzică online, a crescut rapid și are un mare potențial de creștere suplimentară, dar este încă caracterizat printr-un un grad considerabil de diversitate și de incertitudine juridică. Prin urmare, Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să acopere furnizarea de conținut digital, indiferent dacă acesta este oferit sau nu pe un mediu tangibil. (18) Conținutul digital este adesea furnizat nu în schimbul unui preț, ci în combinație cu mărfuri sau servicii plătite separat, implicând considerente nepecuniare, cum ar fi oferirea de acces la datele cu caracter personal sau accesul gratuit, în cadrul unei strategii de marketing (pe baza așteptării că, într-o fază ulterioară, consumatorul va cumpăra produse cu conținut digital suplimentare sau mai complexe). Ținând seama de această structură specifică de piață și de faptul că defectele conținutului digital oferit pot dăuna intereselor economice ale consumatorilor indiferent de condițiile în care au fost furnizate, aplicabilitatea Legislației europene comune în materie de vânzare nu ar trebui să depindă de criteriul existenței obligației de plată a unui preț pentru conținutul digital specific în cauză. (19) În vederea maximizării valorii adăugate a Legislației europene comune în materie de vânzare, domeniul său material de aplicare ar trebui să includă, de asemenea, anumite servicii furnizate de vânzător care sunt direct și strâns legate de anumite bunuri sau conținut digital furnizat pe baza Legislației europene comune în materie de vânzare, și care, în practică, sunt deseori combinate în cadrul aceluiași contract sau în contracte legate, în special repararea, întreținerea sau instalarea bunurilor sau a conținutului digital. (20) Legislația europeană comună în materie de vânzare nu ar trebui să se aplice niciunui contract accesoriu prin care cumpărătorul achiziționează bunurile sau serviciile de la un terț. Acest lucru nu ar fi adecvat, deoarece terțul nu este parte la acordul încheiat între părțile contractante privind aplicarea normelor Legislației europene comune în materie de vânzare. Un contract accesoriu cu un terț ar trebui să fie reglementat de legislația națională aplicabilă în conformitate cu Regulamentele (CE) nr. 593/2008 și (CE) nr. 864/2007 sau cu orice normă relevantă privind conflictul de legi. (21) Pentru a rezolva problemele existente legate de piața internă și concurență într-un mod orientat și proporțional, domeniul de aplicare ratione personae al Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să se concentreze pe părțile care în prezent sunt descurajate să își desfășoare activitatea în străinătate din cauza diferențelor dintre legislațiile naționale în materie contractuală, având drept consecință un impact negativ semnificativ asupra comerțului transfrontalier. Prin urmare, aceasta ar trebui să aibă ca obiect toate tranzacțiile între întreprinderi și consumatori și contractele încheiate între comercianți, în cazul în care cel puțin una din părți este o IMM, răspunzând cerințelor formulate în Recomandarea 2003/361 a Comisiei din 6 mai 2003 privind definirea microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici și mijlocii[21]. Acest fapt nu ar trebui, cu toate acestea, să aducă atingere posibilității statelor membre de a adopta acte normative care să extindă domeniul de aplicare al Legislației europene comune în materie de vânzare, astfel încât să includă contractele între comercianți, dintre care niciunul nu este o IMM. În orice caz, în tranzacțiile dintre comercianți, aceștia se bucură de libertatea deplină de a contracta și sunt încurajați să se inspire din Legislația europeană comună în materie de vânzare în elaborarea clauzelor contractuale. (22) Acordul între părțile contractante este indispensabil pentru aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare. Acesta ar trebui să facă obiectul unor cerințe stricte în cazul tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori. Deoarece în practică, de obicei, comerciantul va fi cel care va propune aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare, consumatorii trebuie să fie în deplină cunoștință de cauză cu privire la faptul că își dau acordul de a aplica norme diferite de cele ale legislației lor naționale preexistente. Prin urmare, acordul consumatorului de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să fie admisibil numai dacă este exprimat sub forma unei declarații explicite, distincte de declarația prin care se exprimă acordul în vederea încheierii contractului. Prin urmare, nu ar trebui să fie posibil să se propună aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare ca o clauză a contractului care urmează să fie încheiat, mai ales ca un element al condițiilor și clauzelor standard ale comerciantului. Comerciantul ar trebui să furnizeze consumatorului, pe un suport durabil, o confirmare a acordului de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare. (23) În plus față de faptul de a fi o alegere conștientă, consimțământul consumatorului pentru utilizarea Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să fie o alegere în cunoștință de cauză. Prin urmare, comerciantul ar trebui nu numai să atragă atenția consumatorului cu privire la intenția sa de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare, ci, de asemenea, să îi furnizeze informații cu privire la natura și la caracteristicile esențiale ale acesteia. Pentru a facilita această sarcină a comercianților, evitându-se astfel formalitățile administrative inutile, precum și pentru a asigura coerența privind nivelul și calitatea informațiilor comunicate consumatorilor, comercianții ar trebui să le furnizeze acestora formularul standard de informare prevăzut în prezentul regulament, disponibil astfel în toate limbile oficiale ale Uniunii. În cazul în care nu este posibil să se furnizeze consumatorului formularul de informare, de exemplu în cazul unui apel telefonic, sau în cazul în care comerciantul nu a furnizat formularul de informare, acordul privind aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare nu ar trebui să fie obligatoriu pentru consumator până când acesta nu a primit formularul de informare însoțit de confirmarea acordului și nu și-a exprimat ulterior consimțământul. (24) Pentru a se evita aplicarea selectivă a anumitor elemente ale Legislației europene comune în materie de vânzare care ar putea afecta echilibrul între drepturile și obligațiile părților și ar avea efecte negative asupra nivelului de protecție a consumatorilor, alegerea ar trebui să se refere la Legislația europeană comună în materie de vânzare în ansamblul său și nu numai la anumite părți ale acesteia. (25) În cazul în care Convenția Națiunilor Unite asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri ar fi aplicabilă contractului în cauză, alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să presupună un acord între părțile contractante care să excludă aplicarea acestei convenții. (26) Normele Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui să reglementeze aspectele de drept al contractelor care au relevanță practică pe durata ciclului de viață al tipurilor de contracte care se încadrează în domeniul său de aplicare ratione materiae și ratione personae, în special al celor încheiate online. Prin urmare, în plus față de drepturile și obligațiile părților și măsurile reparatorii în caz de neexecutare, Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să reglementeze obligațiile de informare precontractuală, încheierea contractului, inclusiv cerințele de formă, dreptul de retragere și consecințele acestuia, nulitatea pentru cauză de eroare, dol, violență sau leziune, precum și consecințele unei asemenea nulități, interpretarea, conținutul și efectele contractului, evaluarea și consecințele clauzelor contractuale abuzive, restituirea ca urmare a anulării și a rezoluțiunii, prescrierea și decăderea din drepturi. Aceasta ar trebui să reglementeze sancțiunile aplicabile în cazul încălcării tuturor obligațiilor care decurg din aplicarea sa. (27) Toate aspectele de natură contractuală sau extracontractuală care nu sunt reglementate de Legislația europeană comună în materie de vânzare sunt reglementate de norme ale legislației naționale deja existente care nu fac parte din Legislația europeană comună în materie de vânzare, aplicabile în temeiul Regulamentelor (CE) nr. 593/2008 și (CE) nr. 864/2007 sau al oricărei alte norme relevante în materia conflictului de legi. Aceste aspecte includ, de exemplu, personalitatea juridică, nulitatea unui contract pentru lipsa capacității, pentru caracter ilegal sau imoral, stabilirea limbii contractului, chestiunile legate de nediscriminare, reprezentare, pluralitatea de debitori și creditori, subrogarea în drepturile părților inclusiv cesiunea, compensația și confuziunea, materia dreptului de proprietate inclusiv transferul de proprietate, dreptul proprietății intelectuale și materia răspunderii civile delictuale. În plus, chestiunea instrumentării simultane a acțiunilor privind răspunderea contractuală și extracontractuală nu intră în domeniul de aplicare al Legislației europene comune în materie de vânzare. (28) Legislația europeană comună în materie de vânzare nu ar trebui să reglementeze materii care exced domeniul de aplicare al dreptului contractelor. Prezentul regulament nu aduce atingere legislației Uniunii sau legislației naționale care reglementează orice astfel de aspecte. De exemplu, obligațiile de informare, care sunt imperative pentru protecția sănătății și din motive de siguranță sau de mediu, ar trebui să rămână în afara domeniului de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare. Prezentul regulament ar trebui să nu aducă atingere nici cerințelor de informare prevăzute în Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne[22]. (29) Odată ce consimțământul de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare a fost exprimat în mod valabil, doar Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să reglementeze materiile care intră în domeniul său de aplicare. Normele Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui interpretate în mod autonom, în conformitate cu principiile consacrate de interpretare a legislației Uniunii. Problemele privind materiile care intră în domeniul de aplicare al Legislației europene comune în materie de vânzare și care nu sunt clarificate în mod expres de aceasta, ar trebui soluționate doar prin interpretarea normelor acesteia, fără a se recurge la niciun sistem de drept. Normele Legislației europene comune în materie de vânzare ar trebui interpretate în baza principiilor și obiectivelor care o fundamentează, cu luarea în considerare a ansamblului prevederilor acesteia. (30) Libertatea de a contracta ar trebui să fie principiul director care stă la baza Legislației europene comune în materie de vânzare. Autonomia părților ar trebui să fie limitată numai în cazul și în măsura în care acest lucru este indispensabil, în special din motive legate de protecția consumatorilor. În cazul în care există o astfel de necesitate, caracterul imperativ al normelor în cauză ar trebui să fie precizat în mod expres. (31) Principiul bunei-credințe și al corectitudinii ar trebui să ofere îndrumări cu privire la modul în care părțile trebuie să coopereze. Întrucât unele norme constituie manifestări specifice ale principiului general al bunei credințe și al corectitudinii, acestea ar trebui să prevaleze în raport cu principiul general. Prin urmare, principiul general ar trebui să nu fie utilizat ca un instrument de modificare a drepturilor și obligațiilor specifice ale părților, astfel cum acestea sunt stabilite în normele speciale. Cerințele concrete care rezultă din principiul bunei-credințe și al corectitudinii ar trebui să depindă, printre altele, de nivelul corespunzător de competență al părților și ar trebui, prin urmare, să fie diferit în cazul tranzacțiilor între întreprinderi și consumatori și în cazul tranzacțiilor între întreprinderi. În tranzacțiile între comercianți, practicile comerciale consacrate în sectorul specific în cauză ar trebui să fie un factor relevant în acest context. (32) Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să aibă ca obiectiv conservarea unui contract valabil ori de câte ori este posibil și oportun, având în vedere interesele legitime ale părților. (33) Legislația europeană comună în materie de vânzare ar trebui să identifice soluții echilibrate, ținând seama de interesele legitime ale părților în desemnarea și recurgerea la măsurile reparatorii disponibile în caz de neexecutare a contractului. În cazul contractelor între întreprinderi și consumatori, sistemul de măsuri reparatorii ar trebui să reflecte faptul că neconformitatea bunurilor, a conținutului digital sau a serviciilor intră în sfera de responsabilitate a comerciantului. (34) Pentru a consolida securitatea juridică prin facilitarea accesului publicului la jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene și a instanțelor naționale privind interpretarea Legislației europene comune în materie de vânzare sau a oricărei prevederi specifice a prezentului regulament, Comisia ar trebui să creeze o bază de date cuprinzând deciziile definitive relevante. Pentru ca acest lucru să fie posibil, statele membre ar trebui să se asigure că aceste hotărâri naționale sunt transmise rapid Comisiei. (35) De asemenea, este necesar să se revizuiască modul de aplicare a Legislației europene comune în materie de vânzare sau a oricărei dispoziții a prezentului regulament, la cinci ani de la data punerii sale în aplicare. Revizuirea ar trebui să țină seama, printre altele, de nevoia de a extinde domeniul de aplicare în privința contractelor între comercianți, de evoluțiile tehnologice și ale pieței în ceea ce privește conținutul digital, precum și de evoluțiile viitoare ale acquis-ului Uniunii. (36) Deoarece obiectivul prezentului regulament, respectiv de a contribui la buna funcționare a pieței interne prin punerea la dispoziție a unui set unitar de norme în materie contractuală la care se poate recurge în cazul tranzacțiilor transfrontaliere în întreaga Uniune nu poate fi realizat în mod satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, poate fi realizat mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la articolul respectiv, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv. (37) Prezentul regulament respectă drepturile fundamentale și principiile consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în special la articolele 16, 38 și 47. ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT: Articolul 1 Scop și obiect 1. Scopul prezentului regulament este de a îmbunătăți condițiile pentru crearea și funcționarea pieței interne, prin punerea la dispoziție a unui set unitar de norme de drept contractual, astfel cum se prevede în anexa I („Legislația europeană comună în materie de vânzare”). Aceste norme pot fi aplicate în cazul tranzacțiilor transfrontaliere care au ca obiect vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital sau prestarea de servicii conexe, în cazul în care părțile contractante convin în acest sens. 2. Prezentul regulament permite comercianților să se bazeze pe un set comun de norme și să folosească aceleași clauze contractuale pentru toate tranzacțiile transfrontaliere, reducând astfel costurile inutile, furnizând în același timp un nivel ridicat de securitate juridică. 3. În ceea ce privește contractele încheiate între comercianți și consumatori, prezentul regulament cuprinde un set global de norme în materia protecției consumatorilor, destinate să asigure un nivel ridicat de protecție a acestora, pentru a crește încrederea consumatorilor în piața internă și pentru a-i încuraja să efectueze achiziții transfrontaliere. Articolul 2 Definiții În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții: (a) „contract” înseamnă un acord destinat să dea naștere unor obligații sau altor efecte juridice; (b) „bună-credință și corectitudine” înseamnă un standard de conduită caracterizată prin onestitate, deschidere și luarea în calcul a intereselor celeilalte părți la tranzacția sau raportul juridic în cauză; (c) „pierdere” înseamnă prejudiciul patrimonial și nepatrimonial, ca durere și suferință, excluzând alte forme de prejudicii nepatrimoniale precum deprecierea calității vieții și privarea de foloase; (d) „clauze contractuale standard” înseamnă clauzele contractuale care au fost redactate în prealabil pentru câteva tranzacții care implică diferite părți și care nu au fost negociate în mod individual de către părți, în sensul articolului 7 din Legislația europeană comună în materie de vânzare; (e) „comerciant” înseamnă orice persoană fizică sau juridică ce acționează în scopuri care se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, de artizanat sau profesională; (f) „consumator” înseamnă orice persoană fizică ce acționează în scopuri care nu se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, de artizanat sau profesională; (g) „daune-interese” înseamnă o sumă de bani la care o persoană poate avea dreptul cu titlul de daune în caz de pierdere, vătămare sau pagube; (h) „bunuri” înseamnă orice elemente mobile corporale, excluzând: (i) energia electrică și gazele naturale și (ii) apa și alte tipuri de gaze, în afară de cazul în care acestea sunt vândute într-un volum limitat sau într-o cantitate determinată; (i) „preț” înseamnă suma de bani care este datorată în schimbul bunurilor vândute, al conținutului digital furnizat sau al serviciilor conexe prestate; (j) „conținut digital” înseamnă datele care sunt create și livrate în format digital, în conformitate sau nu cu specificațiile cumpărătorului, incluzând conținut digital video, audio, imagine sau materiale scrise, jocuri digitale, programe informatice sau conținut digital care permite personalizarea echipamentelor informatice și a programelor informatice existente excluzând: (i) serviciile financiare, inclusiv serviciile bancare online; (ii) activitățile de consiliere juridică sau financiară furnizate în format electronic; (iii) serviciile medicale electronice; (iv) serviciile și rețelele de comunicații electronice, precum și resursele și serviciile asociate; (v) jocurile de noroc; (vi) crearea de conținut digital nou și modificarea conținutului digital existent de către consumatori sau orice altă interacțiune cu creațiile altor utilizatori; (k) „contract de vânzare-cumpărare” înseamnă orice contract în temeiul căruia comerciantul („vânzătorul”) transmite sau se angajează să transmită dreptul de proprietate asupra bunurilor către o altă persoană („cumpărătorul”), iar cumpărătorul plătește sau se angajează să plătească prețul, incluzând contractele care au ca obiect furnizarea de bunuri care urmează să fie fabricate sau produse și excluzând vânzarea silită sau care implică, sub orice formă, exercitarea autorității publice; (l) „contract de vânzare-cumpărare încheiat cu un consumator” înseamnă un contract de vânzare-cumpărare în care vânzătorul este un comerciant iar cumpărătorul este un consumator; (m) „serviciu conex” înseamnă orice serviciu legat de bunuri sau de conținutul digital, cum ar fi instalarea, întreținerea, repararea sau orice altă procesare, prestat de vânzătorul bunurilor sau de furnizorul de conținut digital în temeiul contractului de vânzare-cumpărare, al contractului de furnizare a conținutului digital sau al unui contract separat de servicii conexe, care a fost încheiat în același timp cu contractul de vânzare-cumpărare sau cu contractul de furnizare a conținutului digital, excluzând: excluzând: (i) serviciile de transport; (ii) serviciile de formare; (iii) serviciile de asistență în telecomunicații și (iv) serviciile financiare; (n) „prestator de servicii” înseamnă un vânzător de bunuri sau un furnizor de conținut digital care se angajează să furnizeze unui client un serviciu legat de acele bunuri sau de acel conținut digital; (o) „client” înseamnă orice persoană care achiziționează un serviciu conex; (p) „contract la distanță” înseamnă orice contract între comerciant și consumator în cadrul unui regim organizat de vânzare la distanță, încheiat în lipsa prezenței fizice simultane a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul este o persoană juridică, a unei persoane fizice care reprezintă comerciantul, și a consumatorului, cu utilizarea exclusivă, până inclusiv la data la care s-a încheiat contractul, a unuia sau a mai multor mijloace de comunicare la distanță; (q) „contract în afara spațiilor comerciale” înseamnă orice contract între un comerciant și un consumator: (i) încheiat în prezența fizică simultană a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul este o persoană juridică, a persoanei fizice care reprezintă comerciantul, și a consumatorului într-un loc care nu este spațiul comercial al comerciantului, sau încheiat pe baza unei oferte făcute de către consumator, în aceleași circumstanțe sau (ii) încheiat la sediul comerciantului sau prin intermediul oricărui mijloc de comunicare la distanță, imediat după ce consumatorul a fost abordat personal și individual într-un loc care nu este spațiul comercial al comerciantului, în prezența fizică simultană a comerciantului sau, în cazul în care comerciantul este o persoană juridică, a persoanei fizice care reprezintă comerciantul, și a consumatorului sau (iii) încheiat în timpul unei excursii organizate de comerciant sau, în cazul în care comerciantul este o persoană juridică, de persoana fizică care reprezintă comerciantul, în scopul sau având drept rezultat promovarea și vânzarea de bunuri sau oferirea de conținut digital sau furnizarea de servicii conexe către consumator; (r) „spațiu comercial” înseamnă: (i) orice spațiu imobil de vânzare cu amănuntul, în care comerciantul își desfășoară activitatea în mod permanent, sau (ii) orice spațiu mobil de vânzare cu amănuntul, în care comerciantul își desfășoară activitatea în mod obișnuit; (s) „garanție comercială” înseamnă orice angajament asumat de comerciant sau de un producător în favoarea consumatorului, în plus față de obligațiile sale legale în temeiul articolului 106, în caz de lipsă a conformității, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara ori a efectua operații de întreținere asupra bunurilor sau conținutului digital în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor sau oricăror alte cerințe care nu au legătură cu conformitatea menționată în certificatul de garanție sau în reclama relevantă disponibilă în momentul sau înainte de încheierea contractului; (t) „suport durabil” înseamnă orice suport care permite unei părți să stocheze informații care îi sunt adresate personal, într-un mod accesibil pentru referințe ulterioare, pentru o perioadă de timp adecvată scopului informațiilor și care permite reproducerea neschimbată a informațiilor stocate; (u) „licitație publică” înseamnă o metodă de vânzare în care produsele sau conținutul digital sunt oferite de comerciant către consumator, care participă sau căruia i se oferă posibilitatea de a participa personal la licitație, prin intermediul unei proceduri de licitare transparente, concurențiale, conduse de un adjudecător și în care ofertantul câștigător este obligat să cumpere bunurile sau conținutul digital; (v) „normă cu caracter imperativ” înseamnă orice dispoziție a cărei aplicare nu poate fi exclusă de către părți, de la a cărei aplicare părțile nu pot deroga și nici nu pot modifica efectele acesteia; (w) „creditor” înseamnă o persoană care are dreptul la executarea unei obligații, pecuniare sau nepecuniare, din partea altei persoane, numite debitor; (x) „debitor” înseamnă o persoană care are o obligație, pecuniară sau nepecuniară, în favoarea altei persoane, numite creditor. (y) „obligație” înseamnă o îndatorire de a executa o prestație pe care una din părțile unui raport juridic o datorează celeilalte părți. Articolul 3 Caracterul opțional al Legislației europene comune în materie de vânzare Părțile pot să convină să aplice normele Legislației europene comune în materie de vânzare pentru contractele transfrontaliere care au ca obiect vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital și prestarea de servicii conexe care intră în domeniul său de aplicare teritorial, material și personal, astfel cum se prevede la articolele 4 – 7. Articolul 4 Contractele transfrontaliere 1. Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi folosită în cazul contractelor transfrontaliere. 2. În sensul prezentului regulament, un contract încheiat între comercianți este un contract transfrontalier dacă părțile au reședința obișnuită în state diferite, dintre care cel puțin unul este un stat membru. 3. În sensul prezentului regulament, un contract încheiat între un comerciant și un consumator este un contract transfrontalier dacă: (a) adresa indicată de consumator, adresa de livrare a bunurilor sau adresa de facturare sunt situate într-un alt stat decât statul în care comerciantul are reședința obișnuită și (b) cel puțin unul dintre aceste state este un stat membru. 4. În sensul prezentului regulament, reședința obișnuită a societăților și a altor organisme, constituite sau nu ca persoane juridice, este sediul unde și-au stabilit organele administrative centrale. Reședința obișnuită a unui comerciant persoană fizică este locul în care persoana în cauză își desfășoară activitatea principală. 5. Atunci când contractul este încheiat în cadrul activității desfășurate de o sucursală, agenție sau oricare altă unitate a unui comerciant, locul în care comerciantul are reședința obișnuită este locul unde este situată sucursala, agenția sau unitatea în cauză. 6. Pentru a se stabili dacă un contract este transfrontalier, momentul relevant este cel al acordului asupra aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare. Articolul 5 Contracte în cazul cărora se poate aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi aplicată în cazul: (a) contractelor de vânzare-cumpărare; (b) contractelor de furnizare de conținut digital, indiferent dacă acesta este sau nu este furnizat pe un suport material care poate fi stocat, procesat sau accesat și reutilizat de către utilizator și indiferent dacă furnizarea conținutului digital se face sau nu în schimbul plății unui preț; (c) contractelor de prestare de servicii conexe, indiferent dacă s-a convenit sau nu s-a convenit asupra unui preț separat pentru serviciul conex. Articolul 6 Excluderea contractelor cu obiect mixt și a contractelor legate de un credit de consum 1. Legislația europeană comună în materie de vânzare nu poate fi aplicată în cazul contractelor cu obiect mixt care includ orice alt element în afară de vânzarea de bunuri, furnizarea de conținut digital și prestarea de servicii conexe în sensul articolului 5. 2. Legislația europeană comună în materie de vânzare nu poate fi aplicată în cazul contractelor încheiate între un comerciant și un consumator potrivit cărora comerciantul acordă sau se angajează să acorde un credit consumatorului sub formă de amânare a plății, împrumut sau altă facilitate de plată similară. Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi aplicată în cazul contractelor încheiate între un comerciant și un consumator potrivit cărora bunurile, conținutul digital sau serviciile de același tip sunt furnizate în mod continuu și consumatorul plătește pentru astfel de bunuri, conținut digital sau servicii conexe în rate, pe durata furnizării acestora. Articolul 7 Părțile contractante 1. Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi aplicată doar dacă furnizorul de conținut digital este un comerciant. Atunci când toate părțile contractante sunt comercianți, Legislația europeană comună în materie de vânzare poate fi aplicată dacă cel puțin una dintre aceste părți este o întreprindere mică sau mijlocie („IMM”). 2. În sensul prezentului regulament, o IMM este un comerciant care: (a) are mai puțin de 250 de angajați și (b) are o cifră de afaceri anuală care nu depășește 50 de milioane EUR sau un bilanț anual total care nu depășește 43 de milioane EUR, sau, pentru o IMM care are reședința obișnuită într-un stat membru a cărui monedă nu este euro sau într-o țară terță, suma echivalentă în moneda acelui stat membru sau țară terță. Articolul 8 Acordul privind aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare 1. Aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare se face pe baza unui acord al părților în acest sens. Existența și validitatea unui astfel de acord se stabilesc în temeiul alineatelor (2) și (3) ale prezentului articol, al articolului 9, precum și al dispozițiilor relevante din Legislația europeană comună în materie de vânzare. 2. În raporturile dintre un comerciant și un consumator, alegerea Legislației europene comune în materie de vânzare produce efecte numai în cazul în care consumatorul și-a exprimat consimțământul printr-o declarație explicită, distinctă de declarația care indică acordul pentru încheierea unui contract. Comerciantul trebuie să furnizeze consumatorului o confirmare a acestui acord, pe un suport durabil. 3. În raporturile dintre un comerciant și un consumator, Legislația europeană comună în materie de vânzare nu poate fi aplicată parțial, ci doar în integralitatea sa. Articolul 9 Formularul standard de informare în contractele încheiate între un comerciant și un consumator 1. În plus față de obligațiile de furnizare de informații precontractuale prevăzute în Legislația europeană comună în materie de vânzare, în relațiile dintre un comerciant și un consumator, comerciantul avertizează consumatorul, înainte de încheierea contractului, cu privire la intenția de a aplica Legislația europeană comună în materie de vânzare prin punerea la dispoziția acestuia, în mod bine evidențiat, a formularului de informare prevăzut în anexa II. În cazul în care acordul asupra aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare este încheiat prin telefon sau prin orice alte mijloace care nu permit furnizarea către consumator a formularului de informare, sau în cazul în care comerciantul nu a furnizat formularul de informare, consumatorul nu are obligații în temeiul acordului până când nu primește confirmarea prevăzută la articolul 8 alineatul (2), însoțită de formularul de informare, și nu își exprimă ulterior în mod expres consimțământul cu privire la aplicarea Legislației europene comune în materie de vânzare. 2. Dacă formularul de informare menționat la alineatul (1) este furnizat în format electronic, acesta conține un hiperlink sau, în toate celelalte cazuri, indicarea unei pagini de internet prin intermediul căreia textul Legislației europene comune în materie de vânzare poate fi obținut în mod gratuit. Articolul 10 Sancțiuni în cazul încălcării cerințelor specifice Statele membre prevăd sancțiuni pentru încălcarea de către comercianți, în relația cu consumatorii, a cerințelor prevăzute la articolele 8 și 9 și iau toate măsurile necesare pentru a se asigura că aceste sancțiuni sunt aplicate. Sancțiunile prevăzute în acest scop sunt eficace, proporționale și disuasive. Statele membre notifică Comisiei dispozițiile relevante până cel târziu [1 an după data punerii în aplicare a prezentului regulament] și orice modificări ulterioare în termenul cel mai scurt Articolul 11 Consecințele aplicării Legislației europene comune în materie de vânzare Atunci când părțile au convenit în mod valabil să aplice Legislația europeană comună în materie de vânzare pentru un contract, aspectele care fac obiectul acestei legislații sunt reglementate în mod exclusiv de aceasta. Cu condiția ca respectivul contract să fi fost efectiv încheiat, Legislația europeană comună în materie de vânzare reglementează, de asemenea, respectarea obligațiilor de furnizare a informațiilor precontractuale și măsurile reparatorii în cazul neexecutării acestor obligații. Articolul 12 Cerințe în materie de informare în temeiul Directivei privind serviciile Prezentul regulament nu aduce atingere cerințelor în materie de informare prevăzute de legislația internă care transpune dispozițiile Directivei 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne și care completează cerințele în materie de informare prevăzute de Legislația europeană comună în materie de vânzare. Articolul 13 Opțiunile statelor membre Un stat membru poate decide ca Legislația europeană comună în materie de vânzare să fie aplicabilă: (a) contractelor în care reședința obișnuită a comercianților sau, în cazul unui contract între un comerciant și un consumator, reședința obișnuită a comerciantului, adresa indicată de consumator, adresa de livrare a bunurilor și adresa de facturare se află în acel stat membru și/sau (b) contractelor în care toate părțile sunt comercianți, însă niciuna dintre părți nu este o IMM în sensul articolului 7 alineatul (2). Articolul 14 Comunicarea hotărârilor în care se aplică prezentul regulament 1. Statele membre se asigură că hotărârile definitive pronunțate de instanțele judecătorești ale acestora, prin care se aplică normele prezentului regulament, sunt comunicate fără întârziere Comisiei. 2. Comisia instituie un sistem care permite consultarea informațiilor privind hotărârile menționate la alineatul (1), precum și privind hotărârile relevante ale Curții de Justiție a Uniunii Europene. Acest sistem este pus la dispoziția publicului. Articolul 15 Revizuirea 1. La data de … [4 ani de la data aplicării prezentului regulament], statele membre furnizează Comisiei informații privind aplicarea prezentului regulament, în special cu privire la nivelul de acceptare al Legislației europene comune în materie de vânzare, măsura în care dispozițiile sale au dus la litigii și situația referitoare la diferențele între Legislația europeană comună în materie de vânzare și legislația națională, în ceea ce privește nivelul de protecție a consumatorilor. Informațiile respective includ o prezentare cuprinzătoare a jurisprudenței instanțelor judecătorești naționale care interpretează dispozițiile Legislației europene comune în materie de vânzare. 2. La data de … [5 ani de la data aplicării prezentului regulament], Comisia prezintă Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social un raport detaliat privind funcționarea prezentului regulament, ținând seama, între altele, de nevoia de a extinde domeniul său de aplicare în privința contractelor între comercianți, de evoluțiile tehnologice și ale pieței în ceea ce privește conținutul digital, precum și de evoluțiile viitoare ale acquis-ului Uniunii. Articolul 16 Intrarea în vigoare și aplicarea 1. Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. 2. Acesta se aplică din [ 6 luni după intrarea sa în vigoare]. Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre. Adoptat la Bruxelles, Pentru Parlamentul European Pentru Consiliu Președintele Președintele ANEXA I LEGISLAȚIA EUROPEANĂ COMUNĂ ÎN MATERIE DE VÂNZARE CUPRINS Partea I Dispoziții introductive..................................................................................................... 4 Capitolul 1 Principii generale și aplicare........................................................................................ 4 Secțiunea 1 Principii generale...................................................................................................... 4 Secțiunea 2 Aplicare................................................................................................................... 4 Partea a II-a Încheierea unui contract valabil.................................................................................. 4 Capitolul 2 Informații precontractuale.......................................................................................... 4 Secțiunea 1 Informații precontractuale pe care comercianții trebuie să le furnizeze în raporturile cu consumatorii 4 Secțiunea 2 Informații precontractuale pe care comercianții trebuie să le furnizeze în raporturile cu alți comercianți 4 Secțiunea 3 Contractele care urmează să fie încheiate prin mijloace electronice............................. 4 Secțiunea 4 Obligația de a garanta corectitudinea informațiilor furnizate..................................... 4 Secțiunea 5 Măsuri reparatorii în cazul nerespectării obligațiilor de informare.............................. 4 Capitolul 3 Încheierea contractelor................................................................................................ 4 Capitolul 4 Dreptul de retragere din contractele la distanță și în afara spațiilor comerciale între comercianți și consumatori.................................................................................................................................. 4 Capitolul 5 Viciile de consimțământ............................................................................................. 4 Partea a III-a Evaluarea conținutului contractului.......................................................................... 4 Capitolul 6 Interpretare................................................................................................................. 4 Capitolul 7 Conținut și efecte..................................................................................................... 4 Capitolul 8 Clauzele contractuale abuzive....................................................................................... 4 Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4 Secțiunea 2 Clauze contractuale abuzive în contractele încheiate între un comerciant și un consumator 4 Secțiunea 3 Clauze contractuale abuzive în contractele încheiate între comercianți....................... 4 Partea a IV-a Obligațiile părților și măsurile reparatorii aflate la dispoziția acestora într-un contract de vânzare­cumpărare sau într-un contract de furnizare de conținut digital.......................................... 4 Capitolul 9 Dispoziții generale...................................................................................................... 4 Capitolul 10 Obligațiile vânzătorului............................................................................................. 4 Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4 Secțiunea 2 Livrarea................................................................................................................... 4 Secțiunea 3 Conformitatea bunurilor și a conținutului digital....................................................... 4 Capitolul 11 Măsuri reparatorii aflate la dispoziția cumpărătorului................................................. 4 Secțiunea 1 Dispoziții generale................................................................................................... 4 Secțiunea 2 Dreptul vânzătorului de a pune în conformitate........................................................... 4 Secțiunea 3 Dreptul de a cere executarea.................................................................................... 4 Secțiunea 4 Refuzul cumpărătorului de a executa obligațiile care îi revin...................................... 4 Secțiunea 5 Rezoluțiunea contractului......................................................................................... 4 Secțiunea 6 Reducerea prețului.................................................................................................. 4 Secțiunea 7 Cerințe privind examinarea și notificarea într-un contract încheiat între comercianți 4 Capitolul 12 Obligațiile cumpărătorului