COMUNICARE COMUNǍ CǍTRE CONSILIU CADRU STRATEGIC PENTRU REGIUNEA MARILOR LACURI /* JOIN/2013/023 final */





cadru strategic pentru regiunea marilor lacuri I. Rezumat Regiunea Marilor Lacuri, și în special partea de est a Republicii Democratice Congo (RDC), este de douăzeci de ani teatrul unui conflict care persistă din cauza nesoluționării cauzelor sale fundamentale. Guvernanța deficitară, absența securității și incapacitatea de a garanta statul de drept într-o mare parte a regiunii, combinate cu sărăcia și lipsa serviciilor și a infrastructurii, au aprofundat diviziunile sociale. Grupurile armate generează haos, agravând și mai mult problemele regiunii prin împiedicarea dezvoltării umane, sociale și economice. Pentru remedierea situației este necesar să se întreprindă acțiuni în cinci domenii esențiale: a) acordarea de sprijin statelor din regiune pentru ca acestea să devină în mai mare măsură eficiente, responsabile și capabile să furnizeze servicii de bază și să asigure securitatea fizică, judiciară și administrativă în întreaga țară, eventual prin intermediul unei structuri politice descentralizate; b) asigurarea securității în partea de est a RDC și restabilirea unui climat de încredere în rândul comunităților locale; c) reconstruirea economiei regiunii pentru a permite populației să beneficieze de resursele minerale, de oportunitățile oferite de o piață regională mai integrată și de un acces mai bun la piețele mondiale; d) stabilirea unei relații de cooperare și încredere între țările din regiune și instituirea unor mecanisme care să asigure eficacitatea cooperării; e) asigurarea implicării comunității internaționale în acțiuni de încurajare a țărilor și a altor actorilor din regiune să își respecte angajamentele asumate și să acționeze în mod responsabil atât la nivel intern, cât și față de țările vecine. În vederea îndeplinirii acestor obiective, UE va coopera îndeaproape cu organizații regionale, inclusiv cu Uniunea Africană (UA) și Conferința internațională privind regiunea Marilor Lacuri[1] (ICGLR), precum și cu ONU, mai ales cu Misiunea consolidată a Organizației Națiunilor Unite pentru stabilizare în RDC (MONUSCO), care va continua să joace un rol important până la asigurarea stabilității interne în regiune. Acest cadru strategic este conceput pentru a garanta că obiectivele UE privind securitatea și dezvoltarea, inclusiv prevenirea conflictelor și consolidarea păcii, sunt îndeplinite într-un mod care să permită susținerea reciprocă și care să aibă un caracter cuprinzător. Cadrul în sine nu are un impact bugetar. Colaborând cu alți membri ai comunității internaționale, UE va discuta strategia cu țările și organizațiile din regiune, va identifica prioritățile și va pregăti un calendar pentru punerea în aplicare a acțiunilor, inclusiv etape de referință pentru evaluarea progreselor înregistrate. II. Context Cu toate că definiția „regiunii Marilor Lacuri” se poate referi la realități geografice diferite, în sensul prezentului cadru strategic aceasta se referă la teritoriile Rwandei, Burundiului și Ugandei, la provinciile estice ale RDC (și, în sens mai larg, la partea de vest a Tanzaniei și partea de vest a Kenyei, precum și la unele părți din Sudanul de Sud). Aceasta este o regiune potențial bogată și fertilă, dar populată în mod inegal și fără ieșire la mare, în care teritoriul țărilor este delimitat de frontiere din perioada colonială. După câștigarea independenței în anii ’60, toate țările s-au confruntat cu situații de instabilitate, perioade de regim militar și dificultăți în ceea ce privește angajarea pe calea unei dezvoltări durabile. Genocidul din Rwanda din 1994, războaiele civile din Burundi și prăbușirea regimului Mobutu în 1997 au marcat un deceniu de conflicte interne și regionale, în care au fost ucise milioane de persoane, iar mulți dintre supraviețuitori au fost strămutați sau aduși în stare de sărăcie. Unele țări din regiune, în special Uganda și Rwanda, au obținut în ultimii ani rezultate bune în domeniul creșterii economice și au înregistrat progrese satisfăcătoare în ceea ce privește îndeplinirea obiectivelor de dezvoltare ale mileniului (ODM), în timp ce alte țări au rămas în urmă. Cu toate acestea, țările din regiunea Marilor Lacuri rămân strâns interconectate, iar situația fiecăreia dintre acestea afectează, de asemenea, stabilitatea și dezvoltarea regiunii. Prin urmare, este logic ca regiunea să fie luată în considerare în ansamblul său. Factorii-cheie care influențează starea de fapt sunt următorii: § o populație numeroasă și în creștere, distribuită în mod inegal: astfel, densitatea populației în Rwanda și Burundi, precum și în unele zone muntoase din provinciile Kivu este foarte ridicată, pe când în unele părți din RDC se înregistrează o densitate scăzută a populației și există zone întinse de teren arabil; § fragmentarea politică și deficitele democratice; § diferențele etnice exacerbate care uneori sunt instrumentalizate de părți rivale. În cazul RDC, migrația ruandofonilor spre provinciile Kivu a perturbat echilibrul politic, în timp ce competiția pentru resurse și control dintre țările vecine și Kinshasa persistă; § statele slabe și capacitatea administrativă scăzută, legitimitatea unor țări fiind contestată, iar libertățile politice și cele ale mass-mediei fiind limitate; § absența statului de drept sau a unui control eficace în materie de securitate, în special în partea de est a RDC, unde autoritatea de stat centrală nu se bucură întotdeauna de încredere și unde forțele de securitate au acționat uneori fără niciun respect pentru populația civilă, în unele cazuri comițând chiar abuzuri grave, care țin de o cultură a impunității; § exploatarea ilicită a resurselor naturale și comerțul cu acestea în partea de est a RDC, combinate cu slaba gestionare a sectorului industriilor extractive și cu un nivel ridicat al corupției, constituie un factor de declanșare, favorizare și intensificare a violenței; § sărăcia endemică, nivelul scăzut de dezvoltare umană, neîndeplinirea nevoilor de bază, încălcări ale drepturilor omului, violență pe criterii de sex și inegalitate; § accesul dificil la piețele mondiale și lipsa integrării regionale care împiedică investițiile și apariția unor interese economice intraregionale corespunzătoare. Toți acești factori nu au afectat fiecare țară din regiune în aceeași măsură. Situația din RDC a avut cel mai mare impact la nivel regional, dată fiind dimensiunea sa teritorială. În plus, toate țările, inclusiv Rwanda, Burundi și Uganda, se confruntă cu provocări specifice care au avut și pot avea în continuare un impact destabilizator asupra securității regionale. Provinciile Kivu, în special, au devenit un câmp de bătălie, nu numai între grupurile rivale locale care reprezintă interese specifice, ci și între grupurile de rebeli care provin din țările învecinate, sau sunt susținute de acestea, care încearcă să dețină controlul asupra unor teritorii și să exploateze resursele naturale. Acest lucru a condus la apariția unei situații instabile. În consecință: § strămutarea masivă a populației, urmată de dislocarea socială și economică în provinciile Kivu, a avut drept consecință o situație umanitară extrem de dramatică; § încălcările drepturilor omului, inclusiv violența sexuală și violența pe criterii de sex, sunt în continuare des întâlnite; § dezvoltarea economică și socială a stagnat, în special în partea de est a RDC, unde statul nu și-a îndeplinit funcțiile de bază în materie de garantare a securității și de administrare; § nu mai există un consens de bază la nivelul comunității; rivalitățile s-au exacerbat, în loc să se reducă, iar facțiunile armate au devenit mai numeroase; § situația generală din provinciile Kivu a avut un impact negativ asupra regiunii în ansamblul său, din cauza lipsei de încredere între țările vecine, care au fost acuzate de ingerință, ceea ce a generat din nou insecuritate, în loc să creeze stabilitate. Mai multe încercări de a găsi soluții durabile s-au dovedit ineficace sau neviabile, deoarece nu au reușit să soluționeze o serie de probleme fundamentale, nu au implicat toate părțile interesate relevante la nivel local și național sau, pur și simplu, nu au fost puse în aplicare. Semnarea recentă a „Cadrului pentru pace, securitate și dezvoltare în Republica Democratică Congo și în regiune” („acordul-cadru”) și numirea Trimisului Special al Secretarului General al ONU pentru regiunea Marilor Lacuri oferă o ocazie unică de a defini o nouă abordare globală, care ar putea viza simultan cauzele profunde locale, naționale și regionale, în special cele din provinciile Kivu, ale conflictului În această privință, „acordul-cadru” prevede înființarea unor mecanisme de supraveghere naționale și regionale care au drept obiectiv monitorizarea punerii în aplicare a angajamentelor asumate de părțile semnatare[2]. Ocazia nu trebuie ratată, impunându-se o inițiativă rapidă pentru a valorifica această oportunitate care ar putea fi de scurtă durată. Cheia succesului este asumarea răspunderii de către guverne și alte părți interesate din regiune. Această asumare ar trebui să fie sprijinită de întreaga comunitate internațională. O abordare internațională concertată va aduce o contribuție esențială la soluționarea conflictului. III. Elemente de bază pentru o soluție durabilă Pentru găsirea unei soluții este necesar să se stabilească mai multe elemente de bază. Toate acestea sunt la fel de importante și trebuie să fie urmărite concomitent pentru a se asigura înregistrarea unor progrese reale. A. Remedierea problemelor în materie de guvernanță Stabilitatea întregii regiuni va fi influențată de evoluția internă a fiecărei țări. În Rwanda, Burundi, Uganda și RDC, dezvoltarea sustenabilă și durabilă va fi posibilă dacă în aceste țări vor exista guverne responsabile, societăți deschise care respectă drepturile fundamentale și un stat de drept. Aprofundarea democrației și autorizarea unei dezbateri deschise și responsabile privind soluțiile posibile pentru viitor vor sprijini depunerea de eforturi în materie de reconciliere în toate țările. De asemenea, un efect similar va avea asigurarea faptului că încălcările drepturilor omului de orice tip sunt combătute și că nicăieri în regiune nu există impunitate pentru astfel de acțiuni. O guvernanță eficace și responsabilă, care să acorde o atenție specială gestionării finanțelor publice, va fi esențială pentru succesul oricărei strategii de stabilizare în regiune. În RDC, de exemplu, trebuie să se stabilească priorități practice și care pot fi evaluate, ținând seama de angajamentele pe care această țară și le-a asumat în „acordul-cadru”, inclusiv reforma sectorului de securitate (RSS), descentralizarea, reconcilierea și democratizarea, precum și consolidarea autorității de stat în partea de est. Obiectivele de referință pe care Trimisul Special al Secretarului General le va prezenta ambelor părți din regiune și Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (CSONU) vor fi deosebit de relevante în această privință. Noul acord de la Busan, încheiat în 2011, care a fost aprobat de RDC, rămâne o referință importantă pentru acțiuni suplimentare. În cadrul inițiativei mediate de ONU, RDC a fost de acord să instituie un mecanism național de supraveghere prin care să se supervizeze punerea în aplicare a angajamentelor naționale în materie de reformă. Acesta este un pas important. Comunitatea internațională, inclusiv UE, ONU, instituțiile financiare internaționale, precum și partenerii regionali și internaționali, ca de exemplu Africa de Sud, Angola și China, trebuie să joace un important rol de sprijin și să încurajeze RDC să urmeze această cale. Prin urmare, este esențial să existe o strânsă coordonare între toate părțile implicate. O constrângere fundamentală care a alimentat conflictul din est a fost dificultatea întâmpinată în reformarea sectorului securității. Deși s-au înregistrat unele progrese în ceea ce privește poliția, eforturile privind profesionalizarea forțelor armate și de securitate au înregistrat până în prezent progrese limitate din cauza lipsei de angajament politic, a nivelului scăzut al capacității de gestionare și a insuficienței resurselor. Cu toate acestea, în prezent există un mediu mai favorabil pentru reînnoirea angajamentelor: necesitatea de a realiza reforma armatei este primul angajament prevăzut în „acordul-cadru”, iar MONUSCO a primit un mandat mai solid și joacă un rol mai proeminent în ceea ce privește RSS, în temeiul rezoluțiilor CSONU 2053 (2012) și 2098 (2013). Înființarea brigăzii internaționale de intervenție sub auspiciile MONUSCO ar trebui să creeze, de asemenea, condiții mai propice pentru reformarea armatei congoleze. În plus, unele țări din cadrul Comunității de Dezvoltare a Africii Australe (SADC) implicate în brigadă vor fi în măsură să sprijine procesul RSS la fața locului. Cadrul legislativ privind poliția și armata, îndelung așteptat și indispensabil, este, în sfârșit, în curs de punere în aplicare. În acest context, comunitatea internațională, inclusiv UE prin intermediul misiunilor EUSEC și EUPOL, a urmat o abordare pragmatică ascendentă, promovând primii pași către reformă în domenii precum gestionarea resurselor umane (recensământ, schemă de plată). Unele state membre ale UE și alți parteneri ai RDC au efectuat pregătirea operațională a trupelor (instruirea batalioanelor). EUPOL a sprijinit, de asemenea, instituirea „Comitetului de monitorizare a reformei sectorului polițienesc”. Eforturile în materie de RSS trebuie să fie însoțite de o nouă abordare care să se bazeze pe comunitățile locale în ceea ce privește dezarmarea, demobilizarea și reintegrarea (DDR). Un proces local de DDR ar trebui să prevadă mecanisme de monitorizare, un sprijin flexibil și implicarea societății civile. În plus, stabilitatea pe termen lung nu poate fi realizată decât dacă se combat încălcările drepturilor omului, inclusiv violența pe criterii de sex. Pe lângă eforturile naționale indispensabile, toate țările din regiunea Marilor Lacuri trebuie să colaboreze pentru a promova drepturile omului în regiune și pentru a pune capăt impunității infracțiunilor care implică acțiuni de încălcare sistematică a drepturilor omului. B. Asigurarea unei securități durabile în partea de est a RDC Partea de est a RDC, în special, rămâne o zonă de conflict deschis, în care se înregistrează incidente de securitate în provinciile Kivu și într-un număr din ce în ce mai mare de alte regiuni (inclusiv Katanga de Nord și părți din Provincia Orientală). Dacă nu se va instaura un nivel minim de stabilitate, nu va fi posibilă punerea în aplicare a reformelor și a politicilor necesare. Înființarea unei brigăzi de intervenție în cadrul MONUSCO, care să aibă un mandat solid de combatere a grupurilor armate și de prevenire a ingerințelor externe, ar putea să modifice în mod semnificativ starea de fapt. Cu toate acestea, este în continuare esențial ca acțiunile militare să fie integrate într-un proces politic corespunzător, atât la nivel local, cât și între RDC și Rwanda, precum și să se urmeze o abordare diferențiată în ceea ce privește grupurile armate externe, pe de o parte, și grupurile armate locale, pe de altă parte. Dezmembrarea FDLR (Forces démocratiques de Libération du Rwanda) va necesita acțiuni specifice. Pentru a se ajunge la o stabilizare mai durabilă a părții de est a RDC este necesar să se abordeze cauzele profunde de la nivel local ale conflictului, cum ar fi problemele funciare și întoarcerea refugiaților și a persoanelor strămutate în interiorul țării (PSI) în contextul legilor RDC privind cetățenia și al clarificării modului de punere în aplicare a acestora. Alegerile locale și provinciale trebuie să facă parte din acest proces, însă ar trebui să fie pregătite cu grijă. Stabilizarea părții de est a RDC presupune, de asemenea, ca țările vecine să se abțină de la ingerințe externe. UE va continua să sprijine activitatea Comitetului Consiliului de Securitate instituit în temeiul Rezoluției 1533 (2004) cu privire la Republica Democratică Congo și a grupului de experți[3]. Se pot desprinde învățăminte din planurile anterioare de stabilizare și redresare inițiate de guvernul RDC prin intermediul STAREC (Planul de stabilizare și de reconstrucție pentru partea de est a RDC), cu sprijinul comunității internaționale în cadrul Strategiei internaționale de sprijinire a securității și stabilității (ISSSS), în special în ceea ce privește conexiunile dintre securitate și activitatea de stabilizare postconflict. Sprijinirea inițiativelor locale de stabilizare favorabile incluziunii într-un număr redus de districte critice din Kivu ar putea avea un rol experimental în vederea unei stabilizări mai ample. C. Combaterea sărăciei și reconstrucția economiei Combaterea sărăciei și promovarea dezvoltării umane, sociale și economice în regiune va necesita implicarea fermă atât a donatorilor, cât și a țărilor partenere pentru a satisface nevoile sociale de bază ale populației, a promova creșterea economică și oportunitățile de angajare care să susțină asigurarea mijloacelor de subzistență viabile și a veniturilor pentru stat. În contextul adecvat, provinciile Kivu ar putea deveni un pol dinamic de dezvoltare. Pentru atingerea acestui obiectiv va fi necesar ca securitatea și dezvoltarea să se susțină reciproc, dar și ca perspectivele de integrare regională să se bazeze pe o abordare pragmatică și multidimensională. Uganda, Rwanda și Burundi au devenit membre ale Comunității Africii de Est (EAC), care își elaborează relativ rapid propriul model de integrare economică. Procesul generează deja beneficii pentru acestea, schimburile comerciale regionale intensificându-se. Țările menționate fac parte și din alte organizații regionale, însă din motive cu un caracter politic mai pronunțat. RDC este membră a mai multor organizații regionale care ar putea fi mobilizate: ECCAS (Comunitatea Economică a Statelor din Africa Centrală), SADC (Comunitatea de Dezvoltare a Africii Australe), ICGLR și CEPGL (Comunitatea Economică a Statelor din Regiunea Marilor Lacuri). În august 2012, RDC și-a prezentat oficial cererea de aderare la EAC împreună cu Sudanul de Sud și Somalia. Această apartenență la mai multe organizații reflectă atât dimensiunea RDC, cât și poziția sa geografică în centrul continentului. Cu toate acestea, în ceea ce privește partea de est a RDC, cererea de aderare la EAC formulată de Kinshasa reflectă doar faptul că provinciile Kivu, Maniema și o mare parte din Provincia Orientală și din Katanga sunt, de fapt, deja implicate în dinamica economică al cărei centru de gravitație este Africa de Est. Creșterea economică ar trebui să genereze dezvoltare umană durabilă, integrare regională și investiții sporite. Asigurarea securității alimentare și nutriționale prin intermediul investițiilor în agricultură va fi o componentă importantă a oricărei soluții în regiune. Solul este fertil și bogat în minerale, dar creșterea economică, inclusiv cea a producției agricole, necesită îmbunătățirea infrastructurilor și a interconectivității regionale. Acest lucru ar avea, de asemenea, un impact pozitiv asupra securității și ar contribui la reducerea presiunii demografice exercitate asupra terenurilor prin favorizarea dezvoltării unor noi zone în care să se stabilească populația. Interconectivitatea regională ar putea fi îmbunătățită prin extinderea colaborării existente în cadrul CEPGL în domeniul energiei, inclusiv în cel al energiei hidroelectrice. De asemenea, o mai bună colaborare în domeniul vamal și al gestionării frontierelor ar încuraja comerțul transfrontalier și ar avea ca efect creșterea veniturilor tuturor țărilor din taxele vamale aplicate. Este necesar să se acorde o atenție specială îmbunătățirii reglementării și răspunderii în ceea ce privește exploatarea și comercializarea resurselor minerale. Activitățile miniere artizanale, care în prezent sunt nereglementate, au generat o anumită bogăție, numărul beneficiarilor fiind însă redus. Într-un fel, acest lucru mai degrabă a alimentat conflictul decât i-a pus capăt. Ca urmare a Inițiativei privind transparența în industriile extractive, care vizează consolidarea guvernanței prin creșterea transparenței și a răspunderii în sectorul extractiv, mecanismul de certificare al ICGLR constituie, de asemenea, o bază pe care să se sprijine acțiunile de îmbunătățire, cu toate că sunt necesare investiții suplimentare pentru elaborarea instrumentelor de guvernanță necesare în vederea punerii în aplicare a acestuia. Guvernele ar trebui să fie încurajate să îmbunătățească transparența sectorului extractiv prin valorificarea acordurilor regionale și a inițiativelor care sunt deja în vigoare. Recenta descoperire de zăcăminte de petrol în Uganda, în apropierea frontierei cu RDC, prezintă un mare potențial, cu condiția ca exploatarea acestora să nu fie împiedicată de reglementări necorespunzătoare sau de conflicte teritoriale. Din nou, este necesară instituirea unui forum care să permită cooperarea în privința acestor aspecte. D. Reinstaurarea unui climat de încredere între țările vecine Va fi important să se promoveze o viziune pozitivă privind relațiile de bună vecinătate și integrarea regională și ca țările să înțeleagă faptul că preocupările lor legitime în materie de securitate, precum și alte interese, sunt mai bine apărate dacă au vecini stabili, capabili să instaureze autoritatea statală legitimă pe tot cuprinsul teritoriului lor și dacă există o cooperare regională eficace, mai degrabă decât dacă se permite continuarea situației de instabilitate. Toate părțile ar trebui să recunoască necesitatea de a se angaja pe deplin în acest proces împreună cu vecinii lor, în beneficiul politic și economic al tuturor. Prin urmare, în paralel cu această cooperare economică, instaurarea unui climat de încredere este esențială pentru restabilirea unei dinamici regionale pozitive. Deși comunitatea internațională joacă un rol important în această privință, responsabilitatea de a găsi un mod pașnic de conviețuire le revine, în ultimă instanță, țărilor din regiune. Reiterarea în textul „acordului-cadru” a angajamentului asumat de statele din regiunea Marilor Lacuri de a nu interveni în afacerile interne ale țărilor vecine reprezintă o primă etapă esențială. Recunoașterea interesului legitim al fiecărei țări în afacerile interne ale vecinilor este o altă etapă importantă. Frontierele din regiune sunt permeabile. Persoanele aflate de o parte și de alta a graniței sunt înrudite. Prin urmare, destinele tuturor celor patru țări sunt strâns legate între ele. Acestea trebuie să își demonstreze voința de a se implica în mod constructiv și de a lua măsuri de consolidare a încrederii (cum ar fi cooperarea transfrontalieră și supravegherea frontierelor). Implicarea internațională poate să ofere ajutor în mai multe moduri. În cadrul unei misiuni MONUSCO cu un mandat consolidat, Brigada de intervenție și Mecanismul comun de verificare extins al ICGLR ar putea contribui în mod hotărâtor la instaurarea unui climat de încredere între țările din regiune. Trimisul Special al Secretarului General al ONU pentru regiunea Marilor Lacuri ar putea, de asemenea, să joace un rol esențial, împreună cu Comitetul de supraveghere regională pentru acordul-cadru. În plus, ar trebui să se întreprindă demersuri proactive de definire și promovare a unui concept global privind securitatea regională. „Pactul privind securitatea, stabilitatea și dezvoltarea în regiunea Marilor Lacuri”, din 2006, oferă un cadru juridic și stabilește un calendar pentru inițiativele ICGLR în acest domeniu. În plus, CEPGL a demonstrat că poate juca un rol foarte important în apropierea dintre RDC și Rwanda și că rămâne un factor esențial în materie de cooperare, atât în plan economic, cât și în ceea ce privește securitatea. Alte inițiative care implică participarea UA și SADC, precum și contactele care nu se limitează doar la sfera de competență a guvernului central (dezbateri interparlamentare, cooperare locală între municipalități sau provincii vecine), ar putea completa abordarea globală. Asigurarea stabilității pe termen lung va necesita, de asemenea, consolidarea unor sisteme politice democratice, deschise și responsabile în fiecare dintre diferitele țări în cauză. Toate țările se confruntă cu provocări în atingerea acestui scop: nu există un sistem universal și fiecare țară trebuie să găsească o soluție proprie. Cu toate acestea, provocările sunt deosebit de mari în această regiune din cauza istoriei sale, din cauza deficiențelor instituțiilor democratice din mai multe țări și din cauza dificultății de a găsi echilibrul corect între libertatea de exprimare și spațiul politic, pe de o parte, și riscul producerii de acte de extremism sau de violență, pe de altă parte. UE poate să contribuie la dezvoltarea politică a tuturor acestor țări prin sprijinirea instituțiilor democratice și responsabile, prin acordarea de ajutor în ceea ce privește instituirea statului de drept și a sistemelor parlamentare care vor permite populației să exercite un control efectiv asupra alegerilor și a proceselor decizionale (și, în consecință, să aibă încredere în acestea). E. Instituirea unui mecanism solid de sprijin internațional În regiunea Marilor Lacuri se desfășoară una dintre cele mai ample și mai costisitoare operațiuni de menținere a păcii din lume. Comunitatea internațională nu s-a mai concentrat însă asupra acesteia după încheierea acordului de pace din 2009. Reluarea luptelor în partea de est a RDC în 2012 a reamintit lumii întregi cât de instabilă este în continuare situația în această regiune. ONU joacă deja un rol fundamental, iar recenta inițiativă mediată de ONU dă un nou impuls soluționării crizei. Cu toate acestea, coordonarea diferitelor niveluri ale unui viitor plan multidimensional de stabilizare a situației în RDC și în regiunea Marilor Lacuri va constitui o provocare. Dacă este posibil, acest plan ar trebui să se bazeze pe mecanismele de coordonare existente la nivel local, național și regional, să evite orice suprapunere cu alte inițiative existente și să respecte arhitectura de integrare economică regională instituită. Va fi important să se găsească un echilibru între responsabilitatea regională și implicarea internațională, între menținerea presiunii și instituirea cooperării. UA, SADC și ICGLR au, fiecare în parte, un rol important care trebuie să fie recunoscut. Este indispensabil ca abordarea diferitelor aspecte să aibă un caracter coordonat și cuprinzător și să includă următoarele subiecte: combaterea dimensiunilor locale, naționale și regionale ale crizei; concentrarea asupra problemelor din provinciile Kivu, fără a se pierde din vedere faptul că multe dintre acestea sunt, de asemenea, problemele RDC în ansamblul său; luarea în considerare a provocărilor întâmpinate în cadrul procesului de democratizare în țările fragile din regiune (Rwanda, Burundi și Uganda); și menținerea unui echilibru între angajamentele asumate de RDC și cele asumate de celelalte țări din regiune. O astfel de abordare ar trebui să traseze un „drum critic” pentru planificarea intervențiilor și să fie prevăzută în cadrul unui angajament contractual încheiat cu guvernele țărilor din regiune. IV. Rolul UE UE are un interes strategic în ceea ce privește stabilitatea regiunii Marilor Lacuri. UE are legături istorice profunde cu fiecare dintre țările respective și manifestă o preocupare umanitară pentru suferințele pe care conflictele repetate le-au provocat milioanelor de persoane din regiune. Conflictul împiedică dezvoltarea economică și socială necesară pentru reducerea sărăciei extreme. În plus, conflictul constituie o piedică în calea creării unor economii bazate pe libertatea schimburilor comerciale, care ar putea contribui la creșterea economică a Africii în ansamblul său și la generarea unui climat de stabilitate care s-ar putea extinde în alte țări fragile. Din toate aceste motive, în ultimii 20 de ani UE a investit masiv în combaterea sărăciei, promovarea dezvoltării sociale și economice, consolidarea păcii și depunerea de eforturi în materie de stabilizare, răspunzând în același timp nevoilor imediate ale populației afectate, prin activități politice și umanitare, precum și prin acțiuni în materie de securitate și dezvoltare. Este esențial ca UE să continue pe această cale și ca eforturile să fie susținute. Experiența dobândită în urma eforturilor depuse de UE pentru a sprijini procesele electorale în 2006 și 2011, pentru a reforma sectorul de securitate prin EUSEC și EUPOL și pentru a accelera dezvoltarea prin intermediul instrumentelor sale externe va fi valorificată în scopul de a îmbunătăți punerea în aplicare a viitoarelor acțiuni în fiecare dintre aceste domenii. Acest obiectiv necesită o abordare globală, care depășește simpla combatere a simptomelor conflictului în partea estică a RDC. Evident, angajamentul UE trebuie să fie în deplină conformitate cu principiile Agendei schimbării și cu prioritățile guvernelor din regiune. Obiectivul respectiv va necesita, de asemenea, adoptarea unei abordări comune cu statele membre ale UE, participând totodată la efortul internațional depus la scară mai largă și întreprinzând acțiuni în coordonare cu partenerii. UE trebuie să se implice într-un stadiu incipient în elaborarea de strategii și acțiuni. Nevoile imediate vor necesita, de asemenea, acordarea în continuare de ajutor umanitar în regiune, în special sutelor de mii de PSI și refugiați ca urmare a celor 20 de ani de conflict. Deși se vor axa pe salvarea de vieți și alinarea suferințelor celor mai vulnerabile categorii de populație afectate, acțiunile în această regiune vor avea drept obiectiv să deschidă calea pentru o abordare mai durabilă. În plus, asistența va trebui să combată în continuare consecințele conflictului și ale dislocării structurii sociale care au condus la o cultură a impunității, la încălcări grave ale drepturilor omului și la violență pe criterii de sex. UE va sprijini în continuare eforturile care vizează combaterea cauzelor structurale, furnizând totodată un ajutor imediat victimelor. Având în vedere elementele de bază identificate mai sus, precum și angajamentele naționale și regionale asumate prin acordul-cadrul mediat de ONU, se pot identifica următoarele domenii de intervenție, ținând seama de faptul că este necesar să se stabilească prioritățile, să se efectueze o planificare corespunzătoare și să se definească un calendar adecvat. A. Remedierea problemelor în materie de guvernanță, inclusiv RSS, drepturile omului și statul de drept Propuneri în materie de politică: § Acordarea de sprijin pentru guvernanța și structurile democratice ale tuturor țărilor din regiune va rămâne un element important al politicilor UE. Instrumentele externe ale UE pot furniza un sprijin decisiv în acest domeniu esențial al Acordului de la Cotonou. Monitorizarea efectuată de misiunile UE de observare a alegerilor și analizele periodice ale ONU vor contribui la realizarea acestui obiectiv. § UE ar trebui să contribuie în mod activ la lucrările Comitetului național de supraveghere al RDC care va fi instituit pentru a asigura punerea efectivă în aplicare a angajamentelor asumate de această țară. Toate domeniile (SSR, consolidarea autorității de stat, descentralizarea, democratizarea/alegerile, dezvoltarea economică și reformele structurale, inclusiv sectorul financiar, procesele de reconciliere, întoarcerea refugiaților etc.) necesită un set de priorități clare și un drum critic. UE poate contribui la nivel politic, dar și prin instituirea de măsuri de ordin practic în cadrul instrumentelor sale de cooperare. Documentul de strategie de reducere a sărăciei (PRSP) și programul guvernului aferent perioadei 2012-2016 oferă o bază pentru reformele necesare și asigură cadrul general de cooperare în vederea unei viitoare colaborări. § Reforma sectorului de securitate va necesita angajamente clare din partea guvernului și o strânsă coordonare între toți partenerii RDC în vederea realizării unei platforme coerente de intervenție, fără a aduce atingere cooperării bilaterale. Este important să existe o înțelegere comună a ceea ce poate fi realizat în mod realist pe termen scurt și să se poată comunica și cu alți parteneri, cum ar fi Africa de Sud, Angola și China, pentru a se asigura că există un consens cât mai larg posibil cu privire la această viziune. De asemenea, UE evaluează rolul pe care îl va avea în procesul de RSS în contextul eliminării treptate a misiunilor EUSEC/EUPOL[4] și al mobilizării altor instrumente ale UE, precum și încetarea treptată a activităților sau transferarea acestora către RDC sau alți parteneri ai RDC. În ceea ce privește reforma armatei și cea a poliției, consilierea la nivel strategic, înființarea unor sisteme naționale de instruire adecvate, precum și instituirea unei mai bune gestionări a resurselor umane formează un set coerent de măsuri care ar putea fi parțial susținute pe viitor. În concordanță cu eforturile depuse de RDC în ceea ce privește RSS, ar putea fi avută în vedere și sprijinirea unei abordări bazate pe comunitățile locale în ceea ce privește dezarmarea, demobilizarea și reintegrarea (DDR). § Un cadru macroeconomic stabil va necesita un angajament continuu din partea Fondului Monetar Internațional (FMI) și a instituțiilor financiare internaționale (IFI), precum și sprijin pentru o mai bună gestionare a finanțelor publice cu scopul de a crește fondurile bugetului național. § Eforturile ar trebui să se concentreze pe aprofundarea democratizării și pe lărgirea spațiului politic la toate nivelurile (național, provincial, local), pe abordarea aspectelor legate de cetățenie, întoarcerea refugiaților, susținerea organizării de alegeri (în cadrul sprijinului general acordat procesului de democratizare din RDC) și asigurarea unei administrații de bază eficace, inclusiv prin intermediul descentralizării. § Pe baza strategiilor de țară existente în materie de drepturi ale omului în regiune, UE ar trebui să se concentreze pe combaterea impunității și pe facilitarea accesului la un sistem judiciar modern, transparent, echitabil și accesibil, în special în următoarele patru domenii: situația apărătorilor drepturilor omului, violența pe criterii de sex, copiii în conflictele armate, precum și libertatea de exprimare, libertatea de asociere și dreptul la opoziție. B. Asigurarea unei securități durabile Propuneri în materie de politică: § Sprijinirea rolului viitor al MONUSCO (brigada de intervenție) și sprijinirea Mecanismului comun de verificare extins care trebuie să fie credibil. § Revizuirea în curs a STAREC/ISSSS ar trebui să contribuie la crearea unui cadru în care să se înscrie viitorul sprijin pentru stabilizare. Se pot anticipa două etape: o primă etapă de acordare de sprijin postumanitar mai stringent care să creeze condițiile de bază pentru redresarea socială și economică (intervenție fundamentală ad-hoc, efectuată în paralel cu furnizarea de ajutor umanitar) și o a doua etapă axată pe asigurarea resurselor și a condițiilor de guvernanță necesare pentru durabilitatea procesului de reabilitare și dezvoltare. § Instituirea unei administrații eficace și asigurarea furnizării de servicii în zonele postconflict prin intermediul unui proces de descentralizare, în strânsă consultare cu autoritățile locale și cu părțile interesate. § Acordarea de sprijin pentru inițiativele locale de stabilizare favorabile incluziunii într-un număr redus de districte critice ale provinciilor Kivu care să aibă un rol experimental în vederea unei stabilizări mai ample. Astfel de inițiative ar putea stimula, de asemenea, inițierea unui dialog între comunități. § Încurajarea RSS constituie o altă componentă a inițiativelor în ceea ce privește securitatea în partea de est a RDC. Pe lângă contribuția la atingerea obiectivelor pe termen scurt sau mediu privind reformarea armatei congoleze (FARDC), ar putea să se analizeze și posibilitatea de a acorda poliției un sprijin specific, menit să asigure tranziția de la regimul militar la cel civil în zonele postconflict. C. Combaterea sărăciei și reconstrucția economiei Propuneri în materie de politică: § Promovarea unei dezvoltări umane și sociale accelerate utilizând instrumentele disponibile, inclusiv cooperarea pentru dezvoltare, atât la nivel național, cât și la nivel regional. § Acordarea de sprijin pentru inițiativele regionale sau subregionale, în special cele care consolidează legăturile economice între țări și interesele reciproce ale acestora. În intervalul imediat, să se mențină sprijinul acordat CEPGL și să se valorifice oportunitățile de susținere a inițiativei regionale privind dezvoltarea energiei în regiunea Marilor Lacuri. § Infrastructuri: promovarea interconectivității regionale. § Sprijinirea în continuare a inițiativei privind transparența în industriile extractive (EITI) și a altor inițiative în materie de transparență/răspundere în domeniul resurselor minerale/naturale. § Inițiativa regională a ICGLR privind resursele naturale (mecanism de certificare), precum și diseminarea, adoptarea și utilizarea Orientărilor OSCE privind diligența necesară referitoare la existența unui lanț de aprovizionare responsabil în cazul minereurilor provenite din zone afectate de conflicte și cu risc ridicat în regiunea Marilor Lacuri vor beneficia de sprijin. În prezent se evaluează oportunitatea de a lansa un program mai ambițios pentru valorificarea acestor inițiative-pilot. § În martie 2013, UE a lansat o consultare publică referitoare la o posibilă inițiativă a UE privind aprovizionarea responsabilă cu minereuri provenind din zone de conflict și din zone cu risc ridicat, în scopul de a promova transparența lanțurilor de aprovizionare și de a sprijini țările bogate în resurse. § Îmbunătățirea gestionării durabile a resurselor naturale în scopul de a contribui la reducerea riscului de conflict în viitor și de a furniza o platformă solidă pentru dezvoltare economică. § De asemenea, ar trebui să se promoveze mecanismele de stimulare a comerțului legal, printre care se numără gestionarea frontierelor și a vămilor, precum și cooperarea regională pentru conservarea biodiversității la nivel transfrontalier. D. Reinstaurarea unui climat de încredere între țările vecine Propuneri în materie de politică: § Susținerea angajamentelor regionale prevăzute de acordul-cadru. § UE ar trebui să aibă drept obiectiv participarea la mecanismele de supraveghere instituite în RDC în temeiul acordului-cadru, să le susțină în mod activ și să asigure monitorizarea adecvată a acestora. § Acordarea de sprijin Comitetului Consiliului de Securitate, instituit în temeiul Rezoluției 1533 (2004) cu privire la Republica Democratică Congo, și grupului de experți, precum și Mecanismului de verificare comun extins al ICGLR. § Sprijinirea proceselor de democratizare, în special în RDC, Rwanda, Burundi și Uganda, ținând seama de calendarele electorale ale diferitelor țări din regiune. § Promovarea securității regionale în forumuri precum CEPGL, ICGLR și UA, în cadrul unui parteneriat politic mai larg. § Sprijinirea politicilor DDRRR (demobilizare, dezarmare, repatriere, relocare și reintegrare) în ceea ce privește FDLR și alte forțe negative originare din țările vecine RDC. § Sprijinirea unei strategii judiciare privind regiunea Marilor Lacuri, bazată pe cooperarea judiciară între țările din regiune și continuarea cooperării cu Curtea Penală Internațională. Întrucât UE este deja implicată în dezvoltarea sectorului justiției în RDC, inclusiv în partea sa de est, instituirea unor instanțe mixte de către comunitatea internațională în această țară ar putea completa eforturile în materie, dacă este necesar. E. Instituirea unui mecanism solid de sprijin internațional Propuneri în materie de politică: § Sprijinirea Trimisului Special al Secretarului General al ONU, precum și a angajamentelor asumate în temeiul acordului-cadru. Comitetele de supraveghere politică trebuie să se bazeze pe mecanisme operaționale. § Necesitatea asigurării unei evoluții coordonate a procesului de punere în aplicare a angajamentelor asumate de RDC și de țările din regiune în temeiul acordului-cadru. § Promovarea răspunderii reciproce a țărilor din regiunea Marilor Lacuri și a donatorilor. § În măsura posibilului, să se valorifice planurile existente în materie de dezvoltare la nivel național/regional. V. Concluzie Criza recentă nu constituie doar o oportunitate de reînnoire a angajamentelor, ci și un imperativ de a pune bazele unei păci durabile și ale unui proces de dezvoltare în regiunea Marilor Lacuri. Cadrul strategic mediat de ONU reînnoiește consensul politic și regional în vederea unei stabilități de durată. UE poate și trebuie să joace un rol activ în sprijinirea acestor eforturi. 11 iunie 2013 [1] Organizația este alcătuită din unsprezece state membre, și anume: Angola, Burundi, Republica Centrafricană, Republica Congo, Republica Democratică Congo, Kenya, Uganda, Rwanda, Sudan, Tanzania și Zambia. [2] La 24 februarie 2013, Angola, Burundi, Republica Centrafricană, Congo, Republica Congo, Rwanda, Africa de Sud, Sudanul de Sud, Uganda și Tanzania au semnat Cadrul pentru pace, securitate și cooperare în Republica Democratică Congo și în regiune. ONU, Uniunea Africană, cei 11 membri ai Conferinței internaționale privind regiunea Marilor Lacuri și cei 14 membri ai Comunității de Dezvoltare a Africii Australe (SADC) acționează în calitate de garanți. [3] „Comitetul Consiliului de Securitate, instituit în temeiul Rezoluției 1533 (2004) cu privire la Republica Democratică Congo, a fost înființat la 12 martie 2004 pentru a supraveghea aplicarea sancțiunilor impuse și îndeplinirea sarcinilor stabilite de Consiliul de Securitate […] Comitetul de sancțiuni este susținut de un grup de experți numiți de către Secretarul General pentru a monitoriza punerea în aplicare a regimului de sancțiuni, acordându-se o atenție specială provinciilor Kivu de Nord, Kivu de Sud și Ituri”. [4] Misiunea EUPOL în R.D. Congo sprijină eforturile depuse de autoritățile naționale congoleze pentru reformarea poliției naționale. De asemenea, misiunea are ca scop îmbunătățirea interacțiunii dintre poliție și sistemul judiciar penal, contribuind astfel la combaterea impunității în materie de violență sexuală și încălcări ale drepturilor omului. Misiunea EUPOL în R.D. Congo a fost lansată în iulie 2007, iar mandatul său a fost prelungit recent până în septembrie 2013. Misiunea EUSEC în R.D. Congo oferă consiliere și asistență cu privire la reforma sistemului de apărare din Republica Democratică Congo (RDC), în scopul de a sprijini autoritățile congoleze în ceea ce privește instituirea unui aparat de apărare capabil să garanteze securitatea poporului congolez și care să respecte totodată standardele democratice, drepturile omului și statul de drept, precum și principiul bunei guvernanțe și al transparenței. Misiunea a fost lansată la 8 iunie 2005, iar în septembrie 2012 mandatul său a fost prelungit până la 30 septembrie 2013. Pe baza acordului politic al COPS, va urma o etapă finală de tranziție de douăsprezece luni în vederea încetării treptate a sarcinilor misiunii sau a transferării acestora.