CUPRINS

DOCUMENT DE LUCRU AL COMISIEI Document de orientare referitor la conceptul „comercializat în mod legal” din Regulamentul (CE) nr. 764/2008 privind recunoașterea reciprocă................................................. 3

1........... Introducere..................................................................................................................... 3

2........... Principiul recunoașterii reciproce.................................................................................... 3

3........... Regulamentul (CE) nr. 764/2008 privind recunoașterea reciprocă................................... 4

4........... Conceptul „comercializat în mod legal”............................................................................ 5

5........... Obligațiile în temeiul Regulamentului privind recunoașterea reciprocă............................. 6

6........... Mijloace de probă.......................................................................................................... 7

6.1........ Drepturi și obligații...................................................................................................... 7

6.2........ Neîndeplinirea obligației de a notifica operatorul economic............................................. 8

7........... Rolul Punctelor de informare despre produse................................................................... 8

8........... Concluzii...................................................................................................................... 10

DOCUMENT DE LUCRU AL COMISIEI

Document de orientare referitor la conceptul „comercializat în mod legal” din Regulamentul (CE) nr. 764/2008 privind recunoașterea reciprocă[1]

(Text cu relevanță pentru SEE)

1. Introducere

La 15 iunie 2012, Comisia a adoptat primul său raport privind aplicarea Regulamentului (CE) nr. 764/2008 („Regulamentul privind recunoașterea reciprocă”)[2] și a propus realizarea de către Comitetul consultativ pentru recunoașterea reciprocă a unei monitorizări îndeaproape, printre alte domenii, a dificultăților cu care se confruntă operatorii economici atunci când încearcă să demonstreze că un produs a fost comercializat în mod legal în alt stat membru.

Pentru a permite abordarea acestei probleme, prezentul document de orientare își propune să furnizeze orientări ușor de utilizat privind conceptul „comercializat în mod legal” din Regulamentul privind recunoașterea reciprocă. El va fi actualizat pentru a reflecta experiența acumulată și informațiile primite din partea statelor membre, a autorităților și a întreprinderilor.

2. Principiul recunoașterii reciproce

Libera circulație a mărfurilor este una dintre reușitele proiectului european. Ea a contribuit la construirea pieței interne de care beneficiază în prezent cetățenii și întreprinderile europene și care se află în centrul politicilor Uniunii Europene.

În lipsa legislației armonizate, este posibil ca autoritățile competente ale statelor membre să creeze în mod ilegal obstacole în calea liberei circulații a mărfurilor între statele membre prin aplicarea unor norme tehnice de stabilire a cerințelor care trebuie îndeplinite de către produsele comercializate în mod legal în alte state membre. Aplicarea unor astfel de norme pentru produsele comercializate în mod legal într-un alt stat membru poate fi contrară articolelor 34 și 36 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), chiar dacă acele norme se aplică fără excepție pentru toate produsele.

Principiul recunoașterii reciproce, care rezultă din jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene,[3] joacă un rol important în funcționarea pieței interne și permite libera circulație a produselor în lipsa legislației de armonizare la nivelul UE.

Prezentul document de orientare evidențiază în mod clar faptul că, în conformitate cu Regulamentul privind recunoașterea reciprocă, statul membru de destinație a unui produs[4] trebuie să permită introducerea pe piața sa a unui produs comercializat în mod legal într-un alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”),[5] cu excepția cazului în care au fost îndeplinite cerințele procedurale pentru refuzarea recunoașterii reciproce conform regulamentului.

O analiză completă a argumentelor ce pot fi invocate de statele membre pentru a justifica măsuri naționale care obstrucționează comerțul transfrontalier (excepțiile enumerate la articolul 36 din TFUE) figurează în Ghidul Comisiei pentru aplicarea dispozițiilor tratatului care reglementează libera circulație a mărfurilor.[6]

3. Regulamentul (CE) nr. 764/2008 privind recunoașterea reciprocă

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă, în vigoare din mai 2009, urmărește să pună în aplicare principiul recunoașterii reciproce. Aplicabil numai produselor sau acelor componente ale produselor care nu sunt supuse măsurilor de armonizare la nivelul UE, acest regulament definește drepturile și obligațiile autorităților naționale competente și ale acelor întreprinderi care doresc să vândă într-un stat membru produse comercializate în mod legal în alt stat membru, atunci când autoritățile intenționează să ia măsuri restrictive privind produsul, în conformitate cu normele tehnice naționale. În special, Regulamentul privind recunoașterea reciprocă se concentrează asupra sarcinii probei prin stabilirea cerințelor procedurale pentru refuzarea recunoașterii reciproce.

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă se aplică în toate statele membre, precum și în statele AELS care sunt părți contractante la Acordul privind Spațiul Economic European (SEE). Deși principiul recunoașterii reciproce se aplică, de asemenea, în cadrul relațiilor UE-Turcia,[7] acest lucru nu este valabil și pentru Regulamentul privind recunoașterea reciprocă, ca atare.[8]

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă stabilește normele și procedurile pe care trebuie să le urmeze autoritățile competente ale unui stat membru atunci când iau sau intenționează să ia o decizie, în conformitate cu normele tehnice naționale, care ar împiedica libera circulație a unui produs comercializat în mod legal în alt stat membru și care face obiectul articolului 34 din TFUE.

4. Conceptul „comercializat în mod legal”

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă în sine nu definește conceptul „comercializat în mod legal” în ceea ce privește produsele care intră în domeniul său de aplicare, adică pentru cele care nu fac obiectul unei armonizări. În plus, nu există nicio jurisprudență a Curții de Justiție cu privire la acest concept.

Cu toate acestea, conceptele „punere la dispoziție pe piață” și „introducere pe piață” sunt definite în Regulamentul (CE) nr. 765/2008[9]. Conform acestor definiții, „punere la dispoziție pe piață” înseamnă furnizarea unui produs pentru distribuție, consum sau utilizare pe piața Uniunii în cursul unei activități comerciale, în schimbul unei plăți sau gratuit[10], iar „introducere pe piață” înseamnă punerea la dispoziție pentru prima oară a unui produs pe piața Uniunii[11].

Prin urmare, în ceea ce privește produsele care fac obiectul Regulamentului privind recunoașterea reciprocă, Comisia consideră că noțiunea „comercializare” înseamnă furnizarea unui produs pentru distribuție, consum sau utilizare în alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, în cursul unei activități comerciale, în schimbul unei plăți sau gratuit.

În consecință, Comisia este de părere că noțiunea „comercializare legală” înseamnă că furnizarea vizată în paragraful precedent trebuie să aibă loc:

– în alt stat membru, în conformitate cu legislația națională aplicabilă, sau

– într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, în conformitate cu legislația națională aplicabilă.

– În plus, atunci când sunt introduse pe piața UE, produsele destinate consumatorilor (sau care pot fi utilizate de către aceștia) sunt supuse cerințelor și criteriilor de siguranță prevăzute de Directiva privind siguranța generală a produselor.[12]

– În ceea ce privește produsele importate din țări terțe, pentru a beneficia de recunoașterea reciprocă acestea trebuie să fie comercializate în mod legal într-un stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE.

Un operator economic importă produse provenind dintr-o țară terță într-un stat membru al UE sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE. Odată puse în liberă circulație[13], aceste produse sunt considerate ca fiind mărfuri comunitare. Din momentul respectiv, aceste produse pot fi comercializate în alt stat membru al UE sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, în conformitate cu dispozițiile Regulamentului privind recunoașterea reciprocă.

5. Obligațiile în temeiul Regulamentului privind recunoașterea reciprocă

Un principiu esențial al legislației UE este faptul că un produs care face obiectul Regulamentului privind recunoașterea reciprocă se bucură de dreptul fundamental al liberei circulații a mărfurilor, garantat prin TFUE, cu condiția ca statul membru de destinație să nu fi luat o decizie motivată de refuzare, bazată pe norme tehnice proporționale.[14]

Dreptul fundamental al liberei circulații a produselor nu reprezintă un drept absolut: recunoașterea reciprocă se află sub rezerva dreptului statului membru de destinație de a evalua necesitatea aplicării unei norme tehnice, după cum se prevede în Regulamentul privind recunoașterea reciprocă.

Prin urmare, Regulamentul privind recunoașterea reciprocă oferă operatorilor economici posibilitatea de a furniza informații autorităților responsabile din statul membru destinatar în ceea ce privește comercializarea legală a produsului într-un alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE.

În cazul în care autoritatea competentă din statul membru de destinație solicită o evaluare a conformității cu propriile sale norme tehnice a unui produs comercializat în mod legal în alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, acest lucru ar trebui să se realizeze respectând dispozițiile Regulamentului privind recunoașterea reciprocă. Regulamentul tratează colectarea informațiilor privind produsul la articolul 4. În temeiul acestui articol, autoritatea poate solicita din partea operatorului economic, cu respectarea principiului proporționalității, informații relevante privind caracteristicile produsului și/sau informații relevante și ușor accesibile privind comercializarea legală a produsului într-un alt stat membru.

6. Mijloace de probă

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă nu specifică mijloacele de probă care pot fi utilizate de operatorii economici pentru a demonstra că un produs a fost comercializat în mod legal în alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE. Astfel se evită impunerea unor sarcini administrative suplimentare și nu se limitează în niciun mod mijloacele de probă pe care un operator economic le poate prezenta autorităților din statul membru de destinație în cadrul informațiilor menționate la articolul 4 litera (b).

De asemenea, trebuie remarcat faptul că statele membre aplică sisteme foarte diferite pentru introducerea pe piață a produselor și pentru controlul acestei activități prin intermediul unor mecanisme ex ante (proceduri de autorizare prealabilă) sau a unor mecanisme ex post (supravegherea pieței); în cele mai multe cazuri, un produs poate fi comercializat în mod legal, fără a fi nevoie să fie aprobat mai întâi.

Prin urmare, orice element de probă (cum ar fi o factură pentru un produs, o etichetă a unui produs, un catalog care precizează o dată, registre de vânzări sau registre fiscale, înregistrări, licențe, notificări către autorități/din partea autorităților, certificate, extrase din registre publice etc.) ar trebui să fie considerat ca fiind adecvat pentru a demonstra comercializarea efectivă a produsului într-un alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE.

6.1. Drepturi și obligații

În temeiul articolului 4 litera (b) din Regulamentul privind recunoașterea reciprocă, autoritatea competentă din statul membru de destinație poate solicita operatorului economic în cauză informații relevante referitoare la comercializarea legală anterioară a produsului într-un alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE.

Mai precis:

– Dacă operatorul economic are dovada conformității cu legislația națională din celălalt stat membru sau din statul AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE în care produsul este comercializat efectiv (precum confirmarea scrisă din partea autorității competente din statul membru de origine[15]), Comisia consideră că ar fi util ca această dovadă să fie transmisă autorității competente din statul membru de destinație.

– De asemenea, ar fi util dacă operatorul economic ar furniza trimiterile la dispozițiile legislative aplicabile într-un alt stat membru sau în statul AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE. Cu toate acestea, în cazul în care acest lucru nu este posibil, autoritatea competentă din statul membru de destinație ar trebui să ia în considerare obținerea acestor informații direct de la autoritățile din statele respective prin intermediul Punctului de informare despre produse (a se vedea secțiunea 7 de mai jos).

Autoritatea competentă din statul membru de destinație poate solicita traducerea documentelor furnizate de operatorul economic atunci când acest lucru este necesar. Totuși, ar fi excesiv ca un stat membru să solicite o traducere legalizată sau autentificată de către o autoritate consulară sau administrativă[16] sau să impună un termen prea scurt pentru furnizarea traducerii, cu excepția cazului în care există circumstanțe speciale care justifică acest lucru. Comisia consideră, de asemenea, că autoritatea competentă din statul membru de destinație ar trebui să identifice care părți ale documentelor trebuie să fie traduse. În plus, autoritatea ar trebui să evite să solicite traduceri atunci când documentele în cauză sunt disponibile în altă limbă pe care autoritatea o poate înțelege.

6.2. Neîndeplinirea obligației de a notifica operatorul economic

Comisia consideră că o solicitare de informații de către autoritatea competentă din statul membru de destinație (și/sau examinarea produsului de către autoritatea competentă) nu poate antrena suspendarea pe o perioadă nedeterminată sau pentru o perioadă de timp îndelungată a comercializării unui produs în statul membru de destinație până la luarea unei decizii motivate privind comercializarea de către autoritatea competentă,[17] cu excepția cazurilor în care este adoptată o măsură de urgență în urma unei alerte prevăzute în Directiva 2001/95/CE[18] sau în Regulamentul (CE) nr. 178/2002.[19] Prin urmare, după cum se prevede la articolul 6 alineatul (4) din Regulamentul privind recunoașterea reciprocă:

„Atunci când autoritatea competentă nu notifică operatorului economic o decizie astfel cum este menționată la articolul 2 alineatul (1) în termenul prevăzut la alineatul (2) al prezentului articol, produsul este considerat a fi comercializat în mod legal în acel stat membru în măsura în care se vizează aplicarea normei sale tehnice astfel cum se menționează la alineatul (1) din prezentul articol.”

7. Rolul Punctelor de informare despre produse

Principala sarcină a Punctelor de informare despre produse (PIP) constă în a pune la dispoziția operatorilor economici și a autorităților competente din alte state membre sau dintr-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE informații referitoare la normele tehnice aplicabile produselor și în a furniza datele de contact ale acestor autorități. În consecință, Regulamentul privind recunoașterea reciprocă abordează dificultățile care afectează dialogul dintre administrațiile naționale în domeniile nearmonizate. Datorită creării Punctelor de informare despre produse (PIP), contactele dintre autoritățile naționale în ceea ce privește produsele care nu fac obiectul unei armonizări la nivelul UE au fost simplificate considerabil.

Adesea, sunt necesare contacte între administrațiile naționale și pentru a obține mai multe informații cu privire la produs și la normele tehnice din alt stat membru sau dintr-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul SEE, inclusiv informația dacă produsul respectiv este comercializat în mod legal acolo. Atât sarcina pentru operatorii economici individuali, cât și cea pentru autoritățile naționale este redusă, în consecință, datorită activităților de informare ale PIP.

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă stabilește mai multe sarcini pentru PIP în ceea ce privește informațiile furnizate la solicitarea operatorilor economici sau a autorităților competente din alte state membre sau dintr-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE. În special, articolul 10 alineatul (3) din regulament prevede după cum urmează:

„Un punct de informare despre produse din statul membru unde operatorul economic respectiv a comercializat în mod legal produsul în cauză poate furniza operatorului economic sau autorității competente astfel cum se menționează la articolul 6 orice informații sau observații relevante.”

În acest mod, deși nu impune nicio obligație Punctelor de informare despre produse (PIP), Regulamentul privind recunoașterea reciprocă oferă acestor organisme posibilitatea de a sprijini operatorii economici sau autoritățile din alt stat membru sau dintr-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, furnizându-le informații relevante referitoare la comercializarea legală a unui produs, în cazul în care sunt disponibile astfel de informații.

Cazul 1: cooperare administrativă

Un operator economic a introdus un produs fie pe piața unui stat membru, fie pe cea a unui stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE, în care nu există obligații specifice în ceea ce privește comercializarea produsului respectiv, iar în prezent încearcă să îl introducă și într-un alt stat membru. Autoritățile din țara de destinație ar dori să determine dacă, din cauza presupunerii unei lipse de siguranță a produsului, au fost desfășurate proceduri juridice sau activități de supraveghere a pieței în statul în care produsul respectiv a fost comercializat efectiv.

Autoritățile competente din statul membru sau din statul AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE în care operatorul economic dorește să își introducă produsul ar trebui să contacteze, apoi, PIP al statului de origine, direct sau prin intermediul propriului lor PIP. La rândul său, punctul respectiv de informare despre produse le va furniza datele de contact ale autorităților competente și/sau va transmite acestora solicitarea.

Cooperarea administrativă va permite autorităților publice să îi identifice pe colegii lor din celelalte state membre, astfel încât să poată să obțină ușor informații de la autoritățile competente din celelalte state membre și să inițieze un dialog cu acestea.

Cazul 2: cerințe disproporționate

Pentru a recunoaște anumite tipuri de produse ca fiind „comercializate în mod legal” în alte state membre, autoritățile din statul membru A acceptă numai certificate oficiale eliberate de administrația statului membru de origine. Acestea nu iau în considerare niciun alt tip de document, fiind de părere că alte documente sunt „ușor de falsificat”.

Pentru produsele comercializate în statele membre în care există astfel de certificate, această cerință nu ridică nicio problemă, deoarece certificatele respective ar confirma instantaneu că produsele în cauză sunt „comercializate în mod legal” acolo. În schimb, pentru produsele comercializate în state membre care nu eliberează astfel de certificate (spre exemplu pentru că se bazează exclusiv pe mecanisme de supraveghere a pieței), această condiție ar echivala cu un obstacol imposibil de depășit.

În concluzie, o astfel de condiție este disproporționată și constituie o măsură cu un efect echivalent unei restricții cantitative, ceea ce contravine articolului 34 din TFUE.

Cazul 3: proceduri de autorizare prealabilă

Unii operatori economici consideră că, odată ce un produs a fost deja comercializat în mod legal într-un stat membru, acesta nu ar trebui să mai necesite o autorizație în statul membru de destinație. Însă acest lucru nu este valabil întotdeauna.

Într-adevăr, astfel de proceduri naționale încă mai pot fi aplicabile în statul membru de destinație și, chiar dacă se consideră că acestea reprezintă o restricție a liberei circulații a mărfurilor, ele ar putea fi justificate dacă urmăresc un obiectiv de interes general recunoscut de legislația UE și dacă respectă principiul proporționalității.

8. Concluzii

Regulamentul privind recunoașterea reciprocă este conceput pentru a asigura respectarea principiului recunoașterii reciproce în cadrul pieței interne și în statele AELS care sunt părți contractante la Acordul privind SEE, în special prin inițierea unui proces de dialog în cazurile în care accesul pe piață este împiedicat.

În cadrul discuțiilor privind conceptul „comercializat în mod legal”, cele mai multe probleme rezultă fie din dificultățile cu care se confruntă operatorii economici la începutul acestui dialog, atunci când încearcă să prezinte mijloace de probă adecvate, fie, odată ce dialogul a început deja, din cerințele suplimentare impuse de autorități după ce au fost deja furnizate anumite documente. În ceea ce privește mijloacele de probă adecvate, problema este, în principal, o chestiune de informare, întrucât operatorii economici nu sunt întotdeauna conștienți de faptul că se pot baza pe aproape orice document eliberat în cadrul activităților lor comerciale obișnuite într-un alt stat membru sau într-un stat AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE pentru a demonstra că produsele lor au fost comercializate în mod legal acolo.

În ceea ce privește cerințele suplimentare, atunci când examinează și evaluează un produs, în special atunci când încearcă să determine dacă produsul este comercializat în mod legal în alt stat membru, autoritățile ar trebui să fie conștiente de faptul că, în conformitate cu articolul 5 din regulament, precum și cu jurisprudența constantă a Curții de Justiție a UE, statul membru sau statul AELS care este parte contractantă la Acordul privind SEE trebuie să demonstreze că măsura (sau cerința) este necesară și, după caz, că din comercializarea produselor în cauză rezultă un risc și că măsura (sau cerința) respectă principiul proporționalității. În concluzie, statului în cauză îi revine sarcina probei privind faptul că obiectivul declarat al măsurii sau al cerinței nu poate fi atins prin niciun alt mijloc cu un efect mai puțin restrictiv asupra comerțului.

[1] Prezentul document nu este obligatoriu din punct de vedere juridic. Nici Comisia Europeană, nici altă persoană care acționează în numele acesteia nu poate fi considerată răspunzătoare nici de modul în care pot fi utilizate informațiile conținute în prezenta publicație, nici de erorile care pot apărea, în ciuda pregătirii și verificării atente. Responsabilitatea pentru interpretarea dreptului UE aparține în ultimă instanță Curții de Justiție a UE.

[2] Regulamentul (CE) nr. 764/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 iulie 2008 de stabilire a unor proceduri de aplicare a anumitor norme tehnice naționale pentru produsele comercializate în mod legal în alt stat membru și de abrogare a Deciziei nr. 3052/95/CE, JO L 218, 13.8.2008, p. 21-29.

[3] Acest principiu își are originea în hotărârea „Cassis de Dijon” din 20 februarie 1979 (Rewe-Zentral AG/Bundesmonopolverwaltung für Branntwein), cauza 120/78, Culegerea de jurisprudență a Curții de Justiție 1979, p. 649. Începând cu 1980, Comisia a elaborat o serie de orientări referitoare la aplicarea principiului recunoașterii reciproce, care decurge din jurisprudența Curții, în special în Comunicarea Comisiei privind consecințele hotărârii pronunțate de Curtea de Justiție la 20 februarie 1979 în cauza 120/78 („Cassis de Dijon”), JO C 256, 3.10.1980.

[4] În sensul prezentului document de orientare, un produs este definit ca fiind un bun mobil care poate, ca atare, să facă obiectul tranzacțiilor comerciale: hotărârea Curții din 21 octombrie 1999, Peter Jägerskiöld/Torolf Gustafsson, cauza C-97/98, Culegerea de jurisprudență a Curții de Justiție 1999, p. I-7319. În conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție, mărfurile care sunt transportate dincolo de o frontieră în scopul tranzacțiilor comerciale fac obiectul articolului 34 din TFUE, indiferent de natura acestor tranzacții: a se vedea în special punctul 20 din hotărârea Curții din 28 martie 1995, The Queen/Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical Ltd și Macfarlan Smith Ltd, cauza C-324/93, Culegerea de jurisprudență a Curții de Justiție 1995, p. I-563.

[5] La momentul redactării prezentului document, statele AELS care sunt părți contractante la Acordul privind Spațiul Economic European sunt Islanda, Liechtenstein și Norvegia. În consecință, Spațiul Economic European (SEE) este format din statele membre ale UE, precum și din aceste trei țări. Regulamentul privind recunoașterea reciprocă a fost integrat în Acordul privind SEE prin Decizia nr. 126/2012 a Comitetului mixt al SEE din 13 iulie 2012 de modificare a anexei II (Reglementări tehnice, standarde, încercări și certificare) la Acordul privind SEE (JO L 309, 8.11.2012, p. 4-5). Se aplică anumite adaptări speciale: regulamentul se aplică doar produselor vizate de articolul 8 alineatul (3) din acord și nu se aplică Principatului Liechtenstein în ceea ce privește produsele vizate de anexa I, capitolele XII și XXVII din anexa II și protocolul 47 la acord, atât timp cât domeniul de aplicare al Acordului dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind comerțul cu produse agricole se extinde asupra Principatului Liechtenstein. Cu toate acestea, decizia a intrat în vigoare abia la 1.4.2013 din cauza întârzierilor în notificarea „îndeplinirii cerințelor constituționale” de către Norvegia și Islanda. În consecință, orice trimitere din prezentul document de orientare la „state membre” trebuie înțeleasă ca incluzând, de asemenea, aceste trei țări.

[6] Document disponibil online la adresa: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_ro.pdf. Articolul 36 din TFUE este abordat începând cu pagina 26.

[7] Obligația de aplicare a principiului recunoașterii reciproce pentru produsele fabricate și/sau comercializate în mod legal în Turcia se bazează pe articolele 5-7 din Decizia 1/95 a Consiliului de asociere CE-Turcia din 22 decembrie 1995 privind punerea în aplicare a fazei finale a uniunii vamale (JO L 35 din 13 februarie 1996), care prevede eliminarea măsurilor care au un efect echivalent unor restricții cantitative între UE și Turcia. În temeiul articolului 66 din Decizia 1/95, în scopul punerii în aplicare și aplicării articolelor 5-7 produselor reglementate de uniunea vamală, aceste articole trebuie interpretate în conformitate cu hotărârile pertinente ale Curții de Justiție a Uniunii Europene. Prin urmare, principiile care rezultă din jurisprudența Curții de Justiție (în special din cauza „Cassis de Dijon”) privind aspecte legate de articolele 34 și 36 din TFUE se aplică și Turciei.

[8] A se vedea mai sus. Cu toate acestea, Turcia a adoptat un regulament național privind recunoașterea reciprocă în domeniile nearmonizate, în vigoare de la 1 ianuarie 2013.

[9] Regulamentul (CE) nr. 765/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 iulie 2008 de stabilire a cerințelor de acreditare și de supraveghere a pieței în ceea ce privește comercializarea produselor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 339/93 (JO L 218, 13.8.2008, p. 30-47).

[10] Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 765/2008.

[11] Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 765/2008.

[12] Directiva 2001/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 decembrie 2001 privind siguranța generală a produselor (JO L 11, 15.1.2002, p. 4-17).

[13] Articolul 79 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar stipulează următoarele: „Punerea în liberă circulație conferă mărfurilor necomunitare statutul vamal de mărfuri comunitare. Aceasta atrage după sine aplicarea măsurilor de politică comercială, încheierea celorlalte formalități prevăzute cu privire la importul mărfurilor și la aplicarea drepturilor legal datorate.”

[14] Directiva privind siguranța generală a produselor permite statelor membre să ia rapid măsuri restrictive cu privire la produsele periculoase sau care este probabil să fie periculoase, în temeiul articolelor 8, 11 sau 12 și 18 din directivă.

[15] Această dovadă din partea autorității competente din statul membru în care produsul SEE este comercializat în mod legal reprezintă doar una dintre mai multe posibilități: prezentarea acestei dovezi nu poate fi impusă de către autoritatea competentă din statul membru de destinație. A se vedea punctul 63 din hotărârea din 8 mai 2003 (ATRAL/Statul belgian, cauza C-14/02), în care Curtea a precizat că a impune drept condiție atestarea conformității produselor SEE cu standardele sau normele tehnice care garantează un nivel de protecție echivalent cu cel solicitat de statul membru de destinație reprezintă o încălcare a articolului 34 din TFUE.

[16] A se vedea, în acest sens, hotărârea Curții din 17 iunie 1987, Comisia Comunităților Europene/Republica Italiană, cauza 154/85, Culegerea de jurisprudență a Curții de Justiție 1987, p. 2717.

[17] În situația excepțională a unei proceduri de autorizare prealabilă, comercializarea poate avea loc numai după obținerea autorizației. Trebuie subliniat faptul că, astfel cum se explică în considerentul 12 din Regulamentul privind recunoașterea reciprocă, „Cerința ca introducerea pe piață a unui produs să facă obiectul unei autorizări prealabile nu ar trebui să reprezinte, ca atare, o normă tehnică [...], astfel încât o decizie de excludere sau de retragere a unui produs de pe piață pe motiv că acesta nu dispune de o autorizație prealabilă valabilă nu ar trebui să constituie o decizie căreia i se aplică prezentul regulament.”

[18] A se vedea nota de subsol 13.

[19] Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare.