[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 21.4.2009

COM(2009) 161 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL EUROPEAN ŞI COMITETUL REGIUNILOR

Către o mai bună direcţionare a ajutoarelor pentru fermierii din zonele cu handicapuri naturale

{SEC(2009) 449}{SEC(2009) 450}{SEC(2009) 451}

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ŞI SOCIAL EUROPEAN ŞI COMITETUL REGIUNILOR

Către o mai bună direcţionare a ajutoarelor pentru fermierii din zonele cu handicapuri naturale

1. CONTEXT

Introdus în 1975, sistemul de ajutoare pentru fermierii din zonele defavorizate oferă un mecanism în sprijinul menţinerii activităţii agricole şi, implicit, al conservării spaţiului rural din zonele montane, din zonele defavorizate altele decât cele montane (aşa-numitele „zone defavorizate intermediare” ) şi din zonele afectate de handicapuri specifice.

Zonele montane reprezintă aproximativ 16% din suprafaţa agricolă a UE şi sunt desemnate pe baza unui număr limitat de indicatori fizici[1]. Aproximativ 31% din terenurile agricole din UE sunt clasificate drept zone defavorizate intermediare pe baza unei largi palete de criterii, despre a căror diversitate în cadrul UE Curtea de Conturi Europeană a remarcat că ar putea fi o sursă de tratament inechitabil[2]. Doar o mică parte din exploataţiile situate în aceste zone, reprezentând 7% din totalul exploataţiilor din UE, primesc plăţi pentru zonele defavorizate, iar valoarea medie a acestor indemnizaţii variază semnificativ de la un stat membru la altul, de la 16 EUR pe hectar în Spania la 215 EUR pe hectar în Belgia.

Logica de intervenţie a sistemului de ajutoare pentru zonele defavorizate a fost revizuită în 2005. Pentru a consolida contribuţia politicii de dezvoltare rurală la strategia de dezvoltare durabilă a Uniunii Europene, s-a decis ca obiectivele acestui sistem să se concentreze în mod clar pe gestionarea terenurilor.

Eliminarea obiectivelor socio-economice din cadrul principalelor obiective ale plăţilor pentru zonele defavorizate - denumite în prezent „plăţi pentru handicapurile naturale” (PHN) - ar trebui să fie percepută prin prisma disponibilităţii unor măsuri mai bine direcţionate destinate sprijinirii veniturilor şi competitivităţii fermierilor, precum şi a economiei rurale într-un sens mai larg. În contextul unei abordări orientate către piaţă, veniturile fermierilor sunt susţinute, în principal, prin plăţi directe decuplate şi prin ajutoare pentru dezvoltare rurală care vizează consolidarea competitivităţii exploataţiilor. Dezvoltarea economică şi socială din zonele rurale este promovată cu preponderenţă prin măsuri din cadrul politicii de dezvoltare rurală şi de coeziune[3], care sprijină diversificarea spre activităţi neagricole, dezvoltarea microîntreprinderilor, a întreprinderilor mici şi mijlocii şi a activităţilor de turism, precum şi furnizarea de servicii de bază.

Articolul 50 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1698/2005[4] furnizează o nouă definiţie a zonelor afectate de handicapuri naturale, altele decât cele montane şi decât cele cu handicapuri specifice, şi anume: „zone afectate de handicapuri naturale importante, în special o productivitate redusă a solurilor sau condiţii climatice dificile, în care este necesar să se menţină o agricultură extensivă pentru gestionarea terenurilor” . Cu toate acestea, în 2005, Consiliul nu a ajuns la un acord cu privire la un posibil sistem comunitar de clasificare a acestor zone care să fie în concordanţă cu noua definiţie şi cu obiectivele politicii. Prin urmare, s-a decis să se menţină în vigoare sistemul precedent pentru o perioadă limitată şi s-a solicitat Comisiei să revizuiască sistemul de ajutoare pentru zonele defavorizate în scopul prezentării unei propuneri privind un viitor sistem de plăţi şi de desemnare care să se aplice începând cu 2010.

În ciuda procesului de cooperare intensă cu autorităţile naţionale şi cu părţile interesate şi a consultărilor ştiinţifice desfăşurate de Comisie din 2005, limitele impuse de scara paneuropeană a datelor nu îi îngăduie Comisiei să prezinte o propunere legislativă bazată pe o analiză riguroasă privind un eventual nou sistem de delimitare. Informaţiile de care este nevoie pentru a evalua rezultatele unui nou mecanism de delimitare la scară fină sunt disponibile – sau pot fi culese – doar la nivel naţional.

Prin urmare, prin prezenta comunicare, Comisia furnizează un raport cu privire la stadiul exerciţiului de revizuire a sistemului de ajutoare pentru zonele defavorizate şi urmăreşte să obţină o implicare mai mare a statelor membre în procesul de analiză în vederea elaborării, pe baze solide, a unei propuneri de sistem de delimitare a zonelor care să fie consecvent cu obiectivele UE privind PHN şi stabil în timp.

2. O MăSURă VECHE CU O LOGICă MODERNă

Conform evaluării realizate la cererea Comisiei şi finalizate în 2006[5], sistemul de ajutoare pentru zonele defavorizate a contribuit în mod eficace la menţinerea exploatării terenurilor agricole în zonele marginale ale UE.

Deşi sistemul de ajutoare pentru handicapuri naturale este o măsură relativ veche, obiectivele sale fundamentale, aşa cum sunt definite în Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului, continuă să fie pertinente pentru nevoile unor zone extinse din spaţiul rural agricol al UE: continuarea exploatării agricole în zonele în care constrângerile fizice au stat în calea intensificării favorizează, în general, conservarea unor peisaje deschise valoroase, a habitatelor seminaturale şi a biodiversităţii şi poate ajuta la combaterea incendiilor de păduri şi la buna gospodărire a solului şi a apelor.

În cadrul arhitecturii globale a Politicii agricole comune (PAC), plăţile pentru handicapurile naturale au un rol distinct faţă de alte instrument politice, fiind, în acelaşi timp, interconectate în mod evident cu alte sisteme de ajutoare legate de terenuri.

Dacă schema de plată unică (SPS), introdusă în 2003[6], are ca obiectiv principal susţinerea veniturilor fermierilor prin furnizarea unui ajutor direct pentru venit, plăţile pentru handicapurile naturale urmăresc să prevină abandonarea terenurilor agricole în zonele care sunt deosebit de expuse riscului de marginalizare, compensând dezavantajul specific care induce acest risc.

SPS prevede obligaţia de a păstra terenurile agricole în bune condiţii agricole şi de mediu (BCAM) pentru a preveni subvalorificarea şi abandonarea acestor terenuri. Respectarea condiţiilor BCAM este potenţial mai împovărătoare pentru exploataţiile din zonele defavorizate din cauza randamentului redus şi a câştigului mic pe hectar. Totuşi, plata unică per hectar este, în general, mai mică în zonele defavorizate decât în cazul terenurilor agricole din afara zonelor defavorizate, din cauza randamentelor istorice. În aceste zone, în care abandonul progresiv este mai probabil decât în alte părţi, iar agricultura este foarte importantă din punct de vedere ecologic, plăţile pentru handicapurile naturale oferă un instrument specific menit să sprijine continuarea exploatării agricole.

Domeniul de aplicare al acestor plăţi este, de asemenea, foarte diferit de cel al plăţilor de agromediu, care compensează pierderile de venituri şi costurile aferente anumitor angajamente de mediu care depăşesc cerinţele minime obligatorii. PHN oferă compensaţii doar pentru dezavantajele naturale prin acoperirea costurilor suplimentare şi a pierderilor de venituri determinate de handicapul natural. Prin urmare, acestea furnizează un sprijin de bază pentru menţinerea unor activităţi agricole adaptate.

În ciuda acestei diferenţe structurale faţă de măsura de agromediu, plăţile pentru handicapurile naturale contribuie în mod evident la atingerea obiectivelor de mediu. Acestea se înscriu în axa 2 a politicii de dezvoltare rurală şi urmăresc să contribuie, prin menţinerea exploatării terenurilor agricole, la conservarea spaţiului rural şi la promovarea sistemelor agricole sustenabile.

În fine, trebuie menţionat că prezentul exerciţiu de revizuire are un domeniu de aplicare limitat; acesta nu include o evaluare aprofundată a rolului PHN în cadrul unei politici agricole comune modernizate şi nici a interacţiunii acestora cu alte plăţi legate de terenuri acordate fermierilor; aceste aspecte pot fi abordate ulterior, în cadrul dezbaterilor privind dezvoltarea viitoare a PAC.

3. DEFICIENţELE PUNERII ÎN APLICARE

Pe lângă punctele forte menţionate mai sus, raportul din 2003 al Curţii de Conturi subliniază o serie de carenţe importante în punerea în aplicare a sistemului de ajutoare pentru zonele defavorizate, care aruncă o umbră asupra eficacităţii şi eficienţei sistemului, respectiv în ceea ce priveşte delimitarea zonelor defavorizate intermediare.

Câteva dintre punctele critice observate de Curte au fost deja luate în considerare. Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 a revizuit metodele de calculare a plăţilor şi de clasificare a zonelor defavorizate intermediare şi le-a condiţionat în mod univoc de handicapurile naturale care afectează agricultura, minimizând riscul de supracompensare. Acesta a introdus şi obligaţia ca beneficiarii PHN să respecte cerinţele de ecocondiţionalitate[7], pentru a oferi o abordare mai simplă şi mai coerentă comparativ cu bunele practici agricole aplicate până atunci. În contextul Cadrului comun de monitorizare şi evaluare aplicabil tuturor intervenţiilor din domeniul dezvoltării rurale pentru perioada de programare 2007-2013, s-a instituit un sistem consolidat de monitorizare şi evaluare a acestei măsuri, iar prin Regulamentul (CE) nr. 1975/2006[8] s-au introdus norme mai specifice privind controalele şi sancţiunile.

Problemele care rămân de rezolvat în cadrul prezentului exerciţiu de revizuire sunt lipsa de transparenţă a sistemelor utilizate de statele membre pentru clasificarea zonelor defavorizate intermediare, direcţionarea insuficient de precisă a ajutoarelor către măsurile de gestionare durabilă a terenurilor (în special prin orientarea acestora către cazurile în care riscul de abandonare a terenurilor este cel mai ridicat) şi necesitatea de a stabili o metodă comună de clasificare a zonelor.

4. ÎMBUNăTăţIREA EFICACITăţII SISTEMULUI DE DELIMITARE A ZONELOR DEFAVORIZATE

4.1. Deficienţele sistemului actual de clasificare a zonelor defavorizate intermediare

Clasificarea actuală a zonelor defavorizate intermediare, bazată pe cele trei tipuri de indicatori enumerate la articolul 19 din Regulamentul (CE) nr.1257/1999[9], ridică în mod serios problema utilizării eficiente şi bine direcţionate a fondurilor alocate acestui sistem, din două motive principale.

Clasificarea se bazează parţial pe criterii socio-economice care nu se mai regăsesc în obiectivele fundamentale ale plăţilor pentru handicapurile naturale şi care au fost moştenite din varianta iniţială a sistemului, în prezent depăşită. Mai mult, nu s-a ţinut seama de evoluţia datelor demografice şi economice utilizate, pentru a actualiza delimitarea.

În plus, clasificarea s-a realizat pe baza unei mari diversităţi de criterii naţionale care, adeseori, nu sunt comparabile la nivel european. Această diversitate reduce semnificativ transparenţa şi poate conduce la o direcţionare nesatisfăcătoare a ajutoarelor din perspectiva obiectivelor măsurii.

După cum s-a menţionat în secţiunea 1, în 2005, legiuitorul a redefinit zonele afectate de handicapuri naturale, altele decât cele montane şi decât cele cu handicapuri specifice, drept zone afectate de handicapuri naturale importante. Pornind de la noua definiţie, Consiliul a vrut să stabilească o serie de criterii comune obiective de desemnare a zonelor eligibile, după cum se specifică în considerentele Regulamentului (CE) nr. 1698/2005.

Din discuţiile care au precedat adoptarea acestui regulament a reieşit că era imposibil să se ajungă la un acord asupra unei metode de clasificare a zonelor bazată pe un număr de indicatori indirecţi care să reflecte calitatea slabă a solurilor şi condiţiile climatice nefavorabile (de exemplu: randamentele medii la cereale, proporţia de pajişti permanente, densitatea şeptelului). A devenit clară nevoia unei strânse cooperări tehnice cu statele membre în vederea identificării unor criterii de delimitare obiective şi ştiinţifice.

Într-o primă etapă, departamentele Comisiei au încredinţat Centrului Comun de Cercetare (CCC) sarcina de a defini un set de criterii pedoclimatice comune, care să poată sta la baza unei noi delimitări a zonelor defavorizate intermediare. Pentru executarea acestei sarcini a fost creat un grup de experţi de nivel înalt în domeniul evaluării solului, climei şi terenurilor, ale cărui lucrări au fost coordonate de CCC. Grupul de experţi a identificat opt criterii pedoclimatice care, atunci când ating un anumit prag, indică limitări grave pentru agricultura europeană. Acestea sunt enumerate în anexa tehnică la prezenta comunicare, care furnizează şi unele detalii tehnice despre definirea şi justificarea acestora.

Criteriile biofizice identificate de grupul de experţi prin intermediul reţelei CCC pot fi folosite oriunde în Europa pentru a distinge terenurile care prezintă limitări grave pentru producţia agricolă, atât timp cât sunt disponibile date despre soluri şi climă suficient de detaliate din punct de vedere spaţial şi semantic.

Aceste criterii pot fi aplicate pentru a desemna relativ uşor zonele care prezintă handicapuri naturale pentru agricultură: se consideră că o zonă este afectată de handicapuri naturale importante dacă o mare parte (cel puţin 66%) din terenurile sale agricole exploatate îndeplineşte cel puţin unul dintre criteriile enumerate în tabel, la valoarea-limită indicată. Prin urmare, criteriile biofizice nu sunt cumulative. Orice indicator permite clasificarea, atât timp cât caracteristicile aferente respectivului criteriu sunt îndeplinite şi sunt măsurate adecvat în zonă, la valoarea-limită corespunzătoare.

Pragurile trebuie înţelese ca reprezentând nivelul minim de handicap pe care trebuie să îl prezinte o zonă pentru a fi clasificată drept zonă cu dificultăţi; statele membre ar avea posibilitatea de a ridica nivelul pragurilor cu condiţia ca acest lucru să nu conducă la discriminări şi să fie justificat de circumstanţele naţionale.

4.2. Evaluarea preliminară a criteriilor biofizice şi limitări în ceea ce priveşte datele

Criteriile biofizice menţionate mai sus reprezintă un început promiţător în direcţia instituirii unui sistem obiectiv şi transparent de desemnare a zonelor în conformitate cu articolul 50 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1698/2005. Prin urmare, aceste criterii au stat la baza delimitării zonelor luată în considerare în trei dintre cele patru opţiuni de revizuire a sistemului de ajutoare pentru zonele defavorizate, prezentate spre consultare publică la 22 mai 2008 şi descrise în studiul de impact care însoţeşte prezenta comunicare.

Acestea au fost discutate pe larg în peste o sută de întâlniri organizate de departamentele Comisiei cu statele membre începând din noiembrie 2007. Studiile realizate până în prezent în colaborare cu experţii naţionali arată că aceste criterii sunt fiabile, au un fundament ştiinţific solid şi permit o clasificare omogenă a terenurilor în întreaga Uniune Europeană. Ele oferă un sistem simplu şi comparabil de desemnare a zonelor defavorizate, care este clar legat de handicapurile pedoclimatice cu care se confruntă agricultura şi care poate fi implementat de toate statele membre în termen relativ scurt, în ciuda eforturilor administrative necesare pentru instituirea sa.

Totuşi evaluarea criteriilor comune realizată până în prezent nu poate fi considerată exhaustivă, din lipsa datelor adecvate la nivel european. Datele paneuropene disponibile nu sunt adaptate nici aplicării criteriilor la o scară teritorială fină, nici evaluării impactului lor la această scară. Din acest motiv şi pentru a evita obţinerea unor rezultate aberante, se prevede implicarea activă a autorităţilor de resort din statele membre în noi activităţi de analiză, aceasta fiind o etapă intermediară necesară înainte de înaintarea unei propuneri legislative.

Se solicită cooperarea statelor membre, pe de o parte, pentru a simula aplicarea criteriilor comune pe baza unor date pedoclimatice suficient de detaliate.

Pe de altă parte, este necesar ca această simulare să includă elemente corespunzătoare care să garanteze că nu se acordă statutul de zonă defavorizată zonelor în care handicapurile naturale au fost remediate, după cum se arată în secţiunea următoare.

5. DIRECţIONAREA AJUTOARELOR CăTRE SISTEME AGRICOLE EXTENSIVE IMPORTANTE PENTRU GESTIONAREA TERENURILOR

5.1. Excluderea zonelor în care practica agricolă a depăşit handicapurile naturale

Intensitatea practicilor agricole reflectă adeseori condiţiile naturale: zonele în care handicapurile naturale nu au fost remediate prin intervenţia umană şi progresul tehnologic se caracterizează, în general, prin sisteme agricole cu consum scăzut de factori de producţie şi cu productivitate scăzută, din cauza constrângerilor fizice cu care se confruntă fermierii.

Mulţumită progresului tehnic şi intervenţiei umane, fermierii au reuşit, în mai multe cazuri, să depăşească handicapurile naturale cu succes, putând practica o agricultură profitabilă în zone în care condiţiile naturale au fost, iniţial, foarte neprielnice. În astfel de cazuri, caracteristicile naturale intrinsece ale zonei rămân neschimbate, şi, deci, judecând exclusiv după criteriile biofizice, zona ar fi considerată ca prezentând constrângeri grave pentru agricultură. Însă handicapul respectiv nu are efecte asupra productivităţii agricole şi nu există nicio justificare pentru clasificarea zonei drept zonă afectată de handicapuri naturale. De exemplu, multe zone umede au fost asanate, fiind în prezent foarte fertile; asanarea nu a schimbat însă caracterul intrinsec al tipului de sol, care va fi considerat în continuare slab drenat.

Prin urmare, pentru cazurile în care handicapurile naturale pot fi depăşite, este necesar un reglaj fin al delimitării zonelor prin aplicarea criteriilor biofizice în combinaţie cu indicatorii de producţie adecvaţi.

Handicapurile care rezultă din drenajul slab, textura solului, caracterul pietros al acestuia, adâncimea de pătrundere a rădăcinilor şi proprietăţile chimice ale solului, precum şi din regimul de umiditate sunt handicapurile cel mai frecvent surmontate de fermieri cu ajutorul investiţiilor, al tehnicilor agricole şi prin alegerea potrivită a culturilor. Simulările efectuate pe baza acestor criterii ar trebuie deci să excludă în mod sistematic:

1. zonele asanate, atunci când se aplică criteriul drenajului slab;

2. zonele cu un procent mare de terenuri irigate, atunci când se aplică criteriul regimului de umiditate;

3. zonele în care problemele pedologice (textura solului, adâncimea de pătrundere a rădăcinilor şi proprietăţile chimice) au fost în mod evident depăşite şi în care indicatorii de producţie pertinenţi (randamentul mediu la cereale, densitatea şeptelului sau marja brută standard la hectar) sunt comparabili cu media naţională (cu excluderea, după caz, a zonelor montane).

Prezenta comunicare este însoţită de o anexă tehnică în care se furnizează mai multe detalii cu privire la ajustările necesare pentru delimitarea zonelor în raport cu diferitele tipuri de handicapuri naturale şi indicatorii biofizici asociaţi.

5.2. Norme de eligibilitate la nivel de exploataţie

Restrângerea zonelor eligibile la cele care se confruntă în mod real cu handicapuri naturale reprezintă o condiţie sine qua non pentru direcţionarea ajutoarelor către zonele expuse riscului de marginalizare şi de abandonare a terenurilor, în care agricultura extensivă este importantă pentru gestionarea terenurilor.

În afară de delimitarea zonelor şi ulterior acestui proces, aplicarea unor norme corespunzătoare de eligibilitate în cadrul zonei considerate dezavantajate, în scopul direcţionării ajutoarelor către exploataţiile care respectă obiectivele sistemului reprezintă un instrument util pentru orientarea ajutoarelor către zonele care prezintă cel mai ridicat risc de abandonare a terenurilor. De fapt, practici agricole diferite pot coexista în aceeaşi zonă, în care unele sisteme agricole au depăşit handicapul natural prin procese de intensificare.

Normele de eligibilitate la nivel de exploataţie sunt deja utilizate pe scară largă de către statele membre, deşi, conform evaluării, multe dintre ele nu sunt esenţiale pentru atingerea obiectivelor principale ale măsurii şi reflectă o mare varietate de obiective şi cerinţe administrative. Coerenţa acestora cu obiectivele sistemului şi cu angajamentele internaţionale ale UE poate fi îmbunătăţită, lăsându-se totodată suficient loc de manevră pentru a se ţine seama de particularităţile locale, în conformitate cu principiul subsidiarităţii.

Utilizarea şi definirea de norme de eligibilitate la nivel de exploataţie sunt abordate în opţiunile identificate în studiul de impact în curs de elaborare şi descrise în raportul care însoţeşte prezenta comunicare. Această componentă a sistemului de plăţi va fi examinată într-o mai mare măsură în faza de pregătire a propunerii legislative, ţinându-se totodată seama de impactul unui posibil nou sistem de delimitare bazat pe simulările realizate de statele membre ca răspuns la prezenta comunicare.

6. POTENţIALUL DE SIMPLIFICARE

Stabilirea unui set comun de criterii de delimitare ar simplifica implementarea sistemului PHN la nivelul UE, deoarece cei aproximativ 100 de indicatori aplicaţi în prezent de statele membre la diferite valori-limită ar fi înlocuiţi cu opt criterii bine definite, cărora le-ar corespunde praguri minime identice pe întreg teritoriul UE.

Mulţumită transparenţei care ar rezulta în urma acestei simplificări, implementarea ar urma să fie mai eficientă în ceea ce priveşte transpunerea şi respectarea obiectivelor.

Un singur indicator biofizic ar fi suficient pentru a clasifica o zonă drept afectată de un handicap natural, în timp ce, în sistemul actual, este necesar ca zona să prezinte toate cele trei tipuri de handicap menţionate la articolul 19 din Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 pentru a i se acorda acest statut (a se vedea nota de subsol 9).

Este evident însă că aplicarea unor criterii biofizice comune presupune costuri iniţiale diferite pentru statele membre, în funcţie de cantitatea şi calitatea datelor pedoclimatice disponibile.

Treisprezece state membre folosesc în prezent „sisteme de indici” pentru desemnarea zonelor defavorizate intermediare. Aceste metodologii sunt bazate pe o serie de indicatori care se combină pentru calcularea unui indice folosit la clasificarea zonelor în funcţie de anumite praguri sau clase. În unele cazuri există asemănări între sistemele de indici utilizate în diferite state membre. Totuşi, compararea acestor sisteme este dificilă, deoarece, chiar şi atunci când se bazează pe acelaşi tip de informaţie, ele utilizează metode de ponderare sau clasificări diferite pentru calcularea indicelui.

Gradul de complexitate al „sistemelor de indici” variază, dar este, în general, mai mare decât cel al indicatorilor biofizici avuţi în vedere în cadrul prezentei revizuiri. Multe dintre metodologiile bazate pe indici recurg la criteriile biofizice identificate de experţi şi enumerate în anexa tehnică ce însoţeşte prezenta comunicare. În unele cazuri se poate spune că „sistemul de indici” este mai sofisticat decât criteriile biofizice şi că, prin urmare, este capabil să detecteze mai bine prezenţa unor handicapuri într-o anumită zonă. Însă crearea unui sistem comun de indici care să fie aplicat uniform în toate statele membre ar presupune un efort uriaş din punctul de vedere al proiectării, colectării datelor, analizei şi implementării. Prin urmare, instituirea unui sistem paneuropean de indici ca mijloc de detectare cu precizie a prezenţei handicapurilor naturale ar fi atât ineficientă, cât şi nerealistă.

În statele membre în care delimitarea actuală a zonelor defavorizate se bazează pe indicatori indirecţi ai productivităţii scăzute a terenurilor, utilizarea unui proces de desemnare a zonelor fondat pe criterii biofizice comune ar presupune probabil un efort de colectare şi armonizare a datelor pedoclimatice la o scară adecvată.

Având în vedere aceste probleme de scară a datelor, statele membre ar putea găsi formule de compromis între simplificare şi eficacitatea noilor metode de delimitare atunci când vor simula aplicarea criteriilor biofizice. În cazul în care sunt semnificative, acestea trebuie examinate în studiul de impact premergător propunerii legislative înaintate de Comisie.

7. IMPLICAţII BUGETARE

Prezentul exerciţiu de revizuire nu are nicio incidenţă asupra bugetului UE sau a bugetelor naţionale, având în vedere că dotarea financiară a sistemului de ajutoare pentru zonele defavorizate, compusă din contribuţia Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală şi o cofinanţare naţională, este fixată în cadrul fiecărui program de dezvoltare rurală, în limita valorii totale a fondurilor alocate respectivului stat membru pentru sprijinirea dezvoltării rurale într-o anumită perioadă de programare. O modificare a necesarului de fonduri în urma unei direcţionări îmbunătăţite ar permite transferul resurselor disponibile către alte măsuri din cadrul programului.

8. CONCLUZII şI CALENDAR

Revizuirea sistemului de ajutoare pentru fermierii din zonele cu handicapuri naturale este necesară pentru a adapta sistemul de delimitare şi sistemul de plăţi aplicabile zonelor defavorizate intermediare la obiectivele privind gestionarea terenurilor stabilite în 2005, pentru a îmbunătăţi transparenţa şi obiectivitatea acordând totodată importanţă particularităţilor naţionale şi regionale, precum şi pentru a promova orientarea ajutoarelor către cazurile cu cel mai ridicat risc de abandonare a terenurilor.

Stabilirea unui cadru comun de clasificare a zonelor cu handicapuri naturale, altele decât cele montane şi decât cele cu handicapuri specifice, pe baza unor criterii obiective comune ar spori transparenţa, fiabilitatea şi coerenţa sistemului de delimitare a zonelor în întreaga UE.

Datele de care dispune Comisia la nivel paneuropean nu sunt suficiente pentru a realiza o simulare detaliată a aplicării unor posibile criterii comune identificate în cadrul studiului de impact, simulare care ar trebui să stea la baza unei propuneri legislative pentru îmbunătăţirea eficacităţii sistemului PHN.

Pentru a înlesni executarea sarcinilor care revin Comunităţii şi, în special, pentru a furniza un punct de pornire solid pentru procesul de elaborare a propunerii legislative solicitate, Comisia sugerează ca statele membre să fie invitate să simuleze aplicarea, pe teritoriul propriu, a criteriilor biofizice enumerate în prezenta comunicare şi să întocmească hărţi cu zonele care ar fi clasificate drept eligibile pe baza acestor simulări. Simulările menţionate ar trebui să prezinte zona delimitată pe baza criteriilor biofizice adaptate suficient de precis, dacă este cazul, şi conform indicaţiilor furnizate în anexa tehnică ce însoţeşte prezenta comunicare, astfel încât să se excludă zonele în care au fost depăşite handicapurile naturale.

Simulările ar trebui realizate la un nivel teritorial suficient de detaliat, de exemplu la nivelul LAU 2 al Nomenclatorului unităţilor teritoriale de statistică.

Acestea nu vor fi considerate drept o nouă delimitare a zonelor defavorizate, ci vor constitui un instrument valoros de estimare a fezabilităţii opţiunilor de revizuire identificate şi, în final, vor sta la baza unei viitoare propuneri legislative de stabilire a cadrului unei noi delimitări a zonelor defavorizate, într-o perspectivă mai îndepărtată.

Consiliul, Parlamentul European, Comitetul Economic şi Social European şi Comitetul Regiunilor sunt invitate să discute punctele principale ale prezentei comunicări. Este oportun ca statele membre să fie invitate să realizeze simulările menţionate şi să transmită hărţile obţinute serviciilor Comisiei în următoarele şase luni de la adoptarea prezentei comunicări.

[1] Altitudine, declivitate sau o combinaţie a acestor doi factori. Zonele situate la nord de paralela 62 sunt de asemenea considerate zone montane.

[2] Curtea de Conturi Europeană (2003), Raportul special nr. 4/2003, JO C 151, 27.6.2003.

[3] Regulamentul (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului din 11.07.2006 de stabilire a anumitor dispoziţii generale privind Fondul European de Dezvoltare Regională, Fondul Social European şi Fondul de coeziune şi de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1260/1999, JO L 230, 24.8.2006, p. 1.

[4] Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului din 20.09.2005 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul European Agricol pentru Dezvoltare Rurală (FEADR), JO L 277, 21.10.2005, p. 1.

[5] IEEP (2006), O evaluare a măsurii zonelor defavorizate în 25 de state membre ale Uniunii Europene , http://ec.europa.eu/agriculture/eval/reports/lfa/index_en.htm.

[6] Prin Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003, abrogat şi înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune şi de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 şi de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003, JO L 30, 31.1.2009, p. 16.

[7] Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 a stabilit principiul conform căruia fermierii care nu respectă anumite cerinţe în domeniile sănătăţii publice, sănătăţii animalelor şi a plantelor, mediului şi bunăstării animalelor sunt sancţionaţi prin reducerea ajutoarelor directe sau excluderea de la acestea. Sistemul de ecocondiţionalitate, menţinut prin Regulamentul (CE) nr. 73/2009, se aplică şi plăţilor pentru dezvoltare rurală legate de suprafaţă sau de animale.

[8] Regulamentul (CE) nr. 1975/2006 al Comisiei din 7 decembrie 2006 privind normele de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului în ceea ce priveşte punerea în aplicare a procedurilor de control şi a eco-condiţionalităţii în ceea ce priveşte măsurile de sprijin pentru dezvoltarea rurală, JO L 368, 23.12.2006, p. 74.

[9] Productivitate redusă a terenurilor; rezultate economice în sectorul agricol semnificativ mai slabe decât media; populaţie scăzută sau în scădere, dependentă în cea mai mare parte de activitatea agricolă [Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul European de Orientare şi Garantare Agricolă (FEOGA) şi de modificare şi abrogare a unor regulamente, JO L 160, 26.6.1999, p. 80].