COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIU privind parteneriatul european pentru inovare „Productivitatea și durabilitatea agriculturii” /* COM/2012/079 final */





1. Introducere În Strategia Europa 2020[1], Comisia subliniază rolul cercetării și inovării ca elemente-cheie pentru pregătirea Uniunii Europene pentru provocările viitoare. Orientările pentru „PAC în perspectiva anului 2020”[2] evidențiază inovarea ca fiind indispensabilă pentru pregătirea agriculturii Uniunii pentru viitor. „Bugetul pentru Europa 2020”[3] include 4,5 miliarde EUR pentru cercetare și inovare în domeniul securității alimentare, al bioeconomiei și al agriculturii sustenabile. Acest rol central al cercetării și inovării este dezvoltat și mai mult în inițiativa emblematică „O Uniune a inovării”[4] din cadrul Strategiei Europa 2020, care introduce conceptul de parteneriate europene pentru inovare (PEI) ca nouă modalitate de încurajare a inovării. În cadrul PEI, a fost lansat un parteneriat-pilot privind îmbătrânirea activă și în condiții bune de sănătate. Mai mult decât atât, s-au făcut pregătiri pentru dezvoltarea unor PEI privind „Materiile prime”, „O Europă care utilizează apa în mod eficient” și „Agricultura”. PEI au misiunea de a construi o punte între știință și aplicarea practică a abordărilor inovatoare. Consiliul a subliniat nevoia ca PEI să fie clar orientate, precum și importanța implicării statelor membre și a raționalizării eficace a instrumentelor existente. Prezenta comunicare prezintă modul în care este conceput PEI „Productivitatea și durabilitatea agriculturii” menționat în inițiativa emblematică „O Uniune a Inovării”. PEI urmează orientările strategice din cadrul Strategiei „Europa 2020” și din cadrul „PAC în perspectiva anului 2020”. Acest PEI se bazează pe consultările cu părțile interesate și ține cont de învățămintele dobândite în urma parteneriatului-pilot privind îmbătrânirea activă și în condiții bune de sănătate, inclusiv de elaborarea planului strategic de punere în aplicare a acestuia, precum și de discuțiile din cadrul Consiliului și de nevoile și ideile exprimate de părțile interesate. 2. Provocările societale Se estimează că cererea de alimente la nivel mondial va crește cu 70 % până în anul 2050 (FAO). Această creștere dramatică a cererii de alimente la nivel mondial va fi însoțită de o creștere accentuată a cererii de hrană pentru animale, de fibre, de biomasă și de biomateriale. Inevitabil, această situație va declanșa o reacție în ceea ce privește oferta din partea agriculturii Uniunii, care este unul dintre cei mai mari furnizori ai piețelor agricole mondiale. Agricultura Uniunii generează 18 % din exporturile de alimente la nivel mondial, procentaj echivalent cu 76 de miliarde EUR. Din punctul de vedere al producției, agricultura Uniunii furnizează peste 40 % din producția totală de alimente a OCDE. Firește, contribuțiile la producția de alimente a Uniunii variază între state membre și regiuni, date fiind diferențele semnificative din punctul de vedere al dezvoltării economice și tehnologice a sectoarelor agricole. De-a lungul ultimelor decenii, agricultura a înregistrat creșteri majore în ceea ce privește productivitatea; totuși, această tendință s-a estompat în țările dezvoltate în ultimii ani. Aceste creșteri s-au realizat în parte prin punerea unei mari presiuni asupra resurselor naturale și a mediului. În Europa, 45 % din soluri se confruntă cu probleme din punctul de vedere al calității lor, dovada în acest sens fiind nivelurile reduse de materie organică, iar aproape un sfert dintre ele suferă din cauza unui nivel de eroziune situat între moderat și ridicat. Ecosisteme valoroase și, împreună cu acestea, servicii ecosistemice valoroase au suferit daune sau chiar au dispărut. În ultimii 20 de ani, numărul păsărilor specifice terenurilor agricole a scăzut cu 20-25 %, iar cel al fluturilor specifici pajiștilor a scăzut cu 70 %, polenizatorii, de exemplu albinele, fiind totodată grav amenințați. Aproximativ 40 % din terenurile agricole sunt vulnerabile la poluarea cu nitrați, care amenință resursele de apă. Mai mult decât atât, agricultura generează 9 % din emisiile de gaze cu efect de seră ale Uniunii. Agricultura și silvicultura au realizat progrese considerabile în ceea ce privește reconcilierea producției cu nevoia de a gestiona resursele naturale în mod sustenabil și de a conserva mediul. Totuși, aceste evoluții pozitive ar putea fi subminate de creșterea previzionată a producției agricole, ca rezultat al cererii tot mai mari la nivel mondial. Dacă această creștere se realizează, date fiind abordările actuale, acest lucru va dăuna și mai mult resurselor naturale și mediului. Aceste fenomene nu sunt limitate la sectoarele cele mai avansate din punct de vedere tehnologic ale agriculturii Uniunii. De asemenea, Europa are un potențial uriaș în zonele caracterizate de fermele mici și tradiționale. Totuși, dacă fermele respective urmează modelul de dezvoltare consacrat, biodiversitatea și habitatele existente, adesea bogate, funcționalitatea solurilor și resursele de apă vor fi afectate de daune de mediu majore. Este necesară o modalitate de dezvoltare diferită, pentru a se ajunge la o producție competitivă și sustenabilă de alimente, hrană pentru animale, fibre, biomasă și biomateriale. Pentru a se realiza acest lucru, eficiența aprovizionării trebuie să fie completată de o reducere a pierderilor semnificative de după recoltare. De asemenea, această modalitate de dezvoltare trebuie să includă adaptarea la schimbările climatice și utilizarea înțeleaptă a biodiversității, precum și refacerea ecosistemelor și a serviciilor ecosistemice. Totodată, trebuie să se bazeze pe particularitățile fiecărui teritoriu și pe potențialul oferit de diversitatea genetică, astfel încât să putem combina baza genetică bogată de care dispunem cu practici agricole diferite, noi și vechi, și să asigurăm o mai bună alocare și utilizare a resurselor limitate pe care le avem. Lanțurile alimentare sunt diferite, iar specificitățile lor trebuie integrate. Lanțurile de aprovizionare „lungi” implică aspecte precum conservarea și depozitarea, în vreme ce lanțurile de aprovizionare „scurte” pun accentul asupra furnizării de alimente la nivel local și pe anumite caracteristici calitative. Consumatorii trebuie să se afle în centrul tuturor acestor aspecte, astfel încât producția să fie orientată spre alimente sigure, de calitate superioară și obținute în mod sustenabil. Creșterea producției trebuie să fie însoțită de o viabilitate economică sporită a producătorilor primari, care au suferit o reducere a ponderii valorii adăugate în lanțul alimentar în ultimul deceniu. Fără o rentabilitate sporită a fermelor, sustenabilitatea ecologică va deveni o provocare și mai mare. Doar prin eforturi majore de cercetare și inovare la toate nivelurile se va putea obține o producție agricolă sporită și sustenabilă. De mai multe ori, cercetătorii și părțile interesate au evidențiat discrepanța dintre rezultatele furnizate de cercetare și aplicarea în practica agricolă a unor abordări inovatoare. Punerea în practică, pe teren, a unor noi abordări este un proces prea îndelungat, iar nevoile practice ale agriculturii nu sunt comunicate în mod suficient comunității științifice. Astfel, inovările importante nu sunt puse în practică la scara la care ar trebui, iar domeniile de cercetare relevante nu primesc întotdeauna atenția cuvenită. Pentru o productivitate sporită și o agricultură competitivă este necesară, în primul rând, o utilizare mai eficientă a resurselor, astfel încât pentru producție să se consume apă, energie, îngrășăminte (mai ales fosfor și azot) și pesticide în cantități mai reduse. De asemenea, sunt necesare utilizarea sporită a energiei din surse regenerabile și reducerea deșeurilor, în conformitate cu orientările oferite de „Foaia de parcurs către o Europă eficientă din punct de vedere al utilizării resurselor”[5]. Pentru sustenabilitate, sunt necesare reducerea poluării, în scopul protejării calității apei și a funcționalității solului, conservarea biodiversității și a serviciilor ecosistemice, precum și reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră. Trebuie să se găsească soluții pentru un nivel superior celui al fermelor individuale, soluții care să includă și contextul geografic mai amplu, inclusiv de silvicultură și de rezervațiile naturale. Sprijinul adecvat din partea tehnologiilor, al TIC și al navigației prin satelit, precum și noile instrumente de gestionare oferă un potențial de dezvoltare important. Educația și formarea profesională sunt esențiale pentru dezvoltarea competențelor necesare. Pentru consolidarea poziției fermierilor în cadrul lanțului de aprovizionare sunt necesare abordări inovatoare care să sporească transparența, gradul de informare și capacitatea de gestionare și să ofere noi produse de bună calitate. Producția sustenabilă trebuie să includă înlocuirea factorilor de producție și a producției, prin utilizarea inteligentă și reciclarea biomasei și prin utilizarea biorafinării, și trebuie să reducă pierderile de după recoltare. Întregul lanț de aprovizionare, de la producția primară până la consumator, se confruntă cu această provocare. Consumatorii pot reduce presiunile pentru o producție primară sporită schimbându-și modelele de consum. Educația și formarea profesională oferă un potențial uriaș pentru îmbunătățirea nutriției, pentru stiluri de viață sănătoase și pentru reducerea risipei de alimente. Stabilirea unor criterii de sustenabilitate, pentru anumite puncte cruciale aflate de-a lungul întregului lanț de aprovizionare, ar contribui la o transparență, o încredere și o cunoaștere sporite. 3. Încurajarea unei agriculturi competitive și sustenabile în Uniune PEI vizează încurajarea unei agriculturi și a unei silviculturi competitive și sustenabile, care „realizează mai multe cu mai puține resurse” și funcționează în armonie cu mediul. PEI va contribui la crearea unui sector primar competitiv care să asigure disponibilitatea alimentelor la nivel mondial, o producție și produse diversificate, furnizarea pe termen lung a diverselor materii prime destinate utilizării în sectorul alimentar și în alte sectoare, precum și o mai bună distribuire a valorii adăugate de-a lungul lanțului alimentar. Pentru ca creșterea productivității și a producției agricole să fie sustenabilă, resursele naturale trebuie să fie bine gestionate, în conformitate cu cerințele referitoare la mediu. Terenurile vor fi deosebit de importante, deoarece constituie modalitatea prin care se va observa succesul sau eșecul în ceea ce privește trecerea la modele de producție mai sustenabile. Terenurile sunt resursa esențială a producției agricole. Utilizarea terenurilor interacționează în multe moduri cu calitatea apei, cantitatea de apă, biodiversitatea și furnizarea de servicii ecosistemice. Schimbările climatice evidențiază faptul că solul este o resursă deosebit de vulnerabilă. Funcțiile solurilor, inclusiv stabilitatea solurilor, circuitul apei în sol, capacitatea tampon a nutrimentelor și integritatea biotică a solurilor sunt parametri esențiali ai productivității terenurilor. Funcția de absorbire a carbonului conferă solului un rol esențial în atenuarea schimbărilor climatice. Este necesară gestionarea adecvată a terenurilor pentru prevenirea degradării și eroziunii solurilor, pentru stabilizarea funcțiilor solurilor și abordarea atenuării schimbărilor climatice și a adaptării la acestea. Având în vedere aceste obiective, au fost stabilite două ținte principale pentru PEI: · Ca indicator în ceea ce privește promovarea productivității și eficienței sectorului agricol, PEI vizează inversarea, până cel târziu în 2020, a tendinței recente de scădere a câștigurilor de productivitate[6]. · Ca indicator în ceea ce privește sustenabilitatea agriculturii, PEI vizează să asigure, până cel târziu în 2020, funcționalitatea solurilor[7] din Europa la un nivel satisfăcător. Funcționalitatea solului cuprinde capacitatea productivă a solurilor și rolurile esențiale ale acesteia în ceea ce privește atenuarea schimbărilor climatice și adaptarea la acestea, precum și stabilitatea ecosistemelor. În vreme ce aceste ținte principale se referă la producția primară, PEI va aborda, de asemenea, numeroasele interacțiuni din cadrul întregului lanț de aprovizionare, până la consumator. Obiectivele specifice ale PEI vor fi precizate pe parcursul implementării concrete a acestuia, reflectând orientările strategice ale politicilor pe care se bazează. Obiectivele operaționale ale PEI includ crearea cu succes a unei legături între cercetarea și tehnologia de avangardă și părțile interesate, inclusiv fermierii, întreprinderile, industria, serviciile de consiliere și ONG-urile. Această punte ar trebui să contribuie la transpunerea rezultatelor cercetării în inovare efectivă, la transpunerea mai rapidă a inovării în practică, oferind un feedback sistematic dinspre practică spre știință în ceea ce privește nevoile de cercetare, îmbunătățind schimbul de cunoștințe și sporind gradul de sensibilizare privind nevoia de eforturi comune în vederea investițiilor în inovarea sustenabilă. PEI depune eforturi să realizeze sinergii prin încurajarea schimburilor între parteneri din cadrul unor domenii de politică, sectoare, inițiative și proiecte diferite, contribuind astfel la o eficiență sporită a instrumentelor de politică existente și la completarea acestora cu noi acțiuni dacă este necesar. 4. Beneficii și oportunități Per ansamblu, în sectorul agroalimentar există în prezent 17 milioane de locuri de muncă (7,6 % din totalul forței de muncă ocupate), acest sector reprezentând 3,5 % din valoarea adăugată brută totală din UE-27. PEI va consolida poziția agriculturii din Uniune ca sector competitiv și eficient din punctul de vedere al utilizării resurselor și va contribui la practici de utilizare a terenurilor și silvice mai sustenabile. Sectoarele din amonte și din aval care furnizează tehnologii ecologice producătorilor primari trebuie integrate în PEI și vor avea, de asemenea, de câștigat. Pentru ca fermierii să-și dezvolte pe deplin potențialul, rolul lor în cadrul lanțului de aprovizionare trebuie consolidat. Orientarea cererii consumatorilor spre alimente sigure, sănătoase și de înaltă calitate evidențiază importanța tot mai mare a piețelor locale. Piața alimentelor, a hranei pentru animale, a fibrelor, a biomaterialelor și a bioenergiei, aflată în continuă creștere, creează dezvoltare economică, locuri de muncă și posibilități de inovare socială. Utilizarea diversității genetice europene deblochează un potențial de dezvoltare uriaș. Astfel, pentru producătorii primari există oportunități noi în ceea ce privește produsele și piețele, iar PEI îi va ajuta să profite de ele. În absența unui catalizator al inovării precum PEI, agricultura Uniunii va întâmpina dificultăți în a spori producția fără a deteriora și mai mult capacitățile de producție și resursele naturale, mai ales solul, apa și serviciile ecosistemice. Studiul TEEB privind „Economia ecosistemelor și a biodiversității” sugerează că valoarea conservării biodiversității din cadrul sistemelor terestre va fi de circa 7 % din PIB-ul estimat pentru anul 2050. De exemplu, studiul se referă la polenizarea de către insecte, în valoare de 15 miliarde EUR pe an. Pe lângă toate acestea, PEI va contribui la asigurarea sechestrării carbonului și la atenuarea emisiilor de gaze cu efect de seră, precum și la reducerea nevoilor de energie. O mai bună cunoaștere a aspectelor nutriționale va schimba comportamentul consumatorilor și va favoriza sporirea diversității și calității produselor. 5. Mobilizarea potențialului Statele membre și părțile interesate și-au exprimat în mod repetat viul interes pentru promovarea inovării în agricultură prin intermediul unei abordări la nivelul întregii Uniuni. Consiliul European din 20 iunie 2008 a indicat că „este necesar să se continue inovarea, cercetarea și dezvoltarea producției agricole, în special pentru a-i îmbunătăți eficiența energetică, creșterea productivității și capacitatea de adaptare la schimbările climatice.” Organizațiile agricole și Camerele agricole au exprimat concluzii similare, iar declarația G20 de la Cannes subliniază nevoia primordială de a se investi în cercetare și inovare în domeniul agricol. Conceptul și conținutul PEI „Productivitatea și durabilitatea agriculturii” au fost discutate cu o serie amplă de părți interesate. Acestea au subliniat nevoia unui PEI privind agricultura și au accentuat că este necesară construirea unei punți între practica agricolă și știință prin crearea inteligentă de rețele. PEI va încuraja parteneri de la diferite niveluri instituționale și geografice și din diferite sectoare să colaboreze și să profite de potențialul enorm pentru sinergii. Se va pune un accent deosebit asupra utilizării oportunităților oferite de diferitele domenii de politică, îndeosebi de politica agricolă comună (PAC), de politica Uniunii în domeniul cercetării și inovării, de politica de coeziune, de politica privind mediul și schimbările climatice, de politica referitoare la consumatori și la sănătate, de politica privind educația și formarea profesională, de politica industrială și de politica privind informarea. Se vor asigura cooperarea strânsă și schimburile de informații privind învățămintele dobândite cu alte parteneriate europene pentru inovare, inclusiv cu PEI privind „Materiile prime” și PEI privind „O Europă care utilizează apa în mod eficient”. Acest ultim PEI este interconectat cu PEI privind agricultura, deoarece se va referi la infrastructura de aprovizionare cu apă și la distribuirea apei în zonele rurale, iar PEI privind agricultura va aborda gestionarea apei și reducerea poluării la nivelul fermelor. 6. Transpunerea inovării în practică agricolă PEI va cuprinde mai multe etape: de la procesul esențial de cercetare și diseminarea rezultatelor cercetării la dezvoltarea de produse și tehnici și integrarea acestora în procesul de producție. De asemenea, un rol important va fi asumat de procesele de certificare ce confirmă valoarea adăugată sporită a produselor cercetării. Pentru a transpune inovarea în practică agricolă, PEI va utiliza o serie de politici existente, în special politica de dezvoltare rurală din cadrul PAC și politica Uniunii în domeniul cercetării și inovării, pentru a finanța acțiuni inovatoare concrete. În vreme ce programele de dezvoltare rurală acționează în mod normal în limitele geografice ale regiunilor la care se referă programele, mai ales la nivel local, regional sau național, acțiunile inovatoare la nivel transregional, la nivel transfrontalier sau la nivelul Uniunii trebuie să fie cofinanțate prin politica Uniunii în domeniul cercetării și inovării. Trebuie să se încerce stabilirea unor sinergii cu oportunitățile oferite de politica de coeziune, în special prin strategii de inovare regională și prin programe de cooperare transnațională și interregională. Valoarea adăugată a PEI constă, în primul rând, în potențialul său de a orienta politicile existente spre inovare și, în al doilea rând, în faptul că este o platformă dinamică ce leagă fermierii, părțile interesate și cercetătorii. Implementarea se va face prin intermediul grupurilor operaționale, care vor fi actorii principali, cu implicarea fermierilor, a oamenilor de știință, a consilierilor, a ONG-urilor și/sau a întreprinderilor. Grupurile operaționale se vor constitui în jurul unor teme de interes și vor executa proiecte care vizează testarea și aplicarea unor practici, procese, produse, servicii și tehnologii inovatoare. La nivel transfrontalier sau la nivelul Uniunii, grupurile operaționale vor acționa în special prin inițiative de grup (de cluster) și prin proiecte pilot și demonstrative. Acțiunile concrete vor fi susținute de baza de cunoștințe furnizată de Cadrul pentru cercetare și inovare al UE. În cadrul mai amplu al Rețelei de dezvoltare rurală va fi instituită o rețea pentru animarea PEI. Rețeaua va anima activitățile la nivelul Uniunii, precum și la nivel național, regional și local. Va încuraja crearea de grupuri operaționale și va informa în legătură cu oportunitățile oferite de politicile Uniunii. În schimb, grupurile operaționale trebuie să prezinte rețelei rapoarte referitoare la proiectele lor. Astfel, rețeaua va acționa ca mediator pentru îmbunătățirea comunicării și a cooperării dintre știință și practică. Va contribui la schimbul de experiențe, inclusiv privind eșecurile, învățămintele trase și bunele practici. Mai mult decât atât, va prevedea un mecanism de feedback sistematic, în vederea includerii pe agenda de cercetare a nevoilor legate de practică. Implementarea cu succes a PEI se va baza pe furnizarea și transferul de cunoștințe relevante dintr-o amplă gamă de discipline care fac parte din comunitatea europeană de cercetare. Inițiativele de programare în comun (IPC), Comitetul permanent privind cercetarea agricolă (SCAR), sistemele ERA-NET[8] și platformele tehnologice europene ar urma să ofere contribuții semnificative pentru discutarea și dezvoltarea unor orientări tematice coerente și relevante. Aceste inițiative vor contribui la dezbaterea eventualelor acțiuni inovatoare și la discuțiile privind experiențele dobândite. Inițiativele pot încuraja înființarea de grupuri operaționale în vederea multiplicării acțiunilor inovatoare. Rețeaua PEI va contribui la stabilirea unor legături mai strânse între inițiativele respective. Monitorizarea și evaluarea aferente vor asigura o implementare adecvată. 7. Structura de guvernanță Un comitet director la nivel înalt, cu un număr limitat de membri, format din reprezentanți ai statelor membre și ai părților interesate reprezentând atât oferta, cât și cererea, numiți cu titlu personal, va oferi consiliere și orientări strategice prin intermediul unui plan de implementare strategic care identifică domeniile prioritare pentru acțiune și va face recomandări în privința modului în care pot fi îndeplinite obiectivele PEI-urilor. În urma experienței PEI-pilot privind „Îmbătrânirea activă și în condiții bune de sănătate”, activitatea comitetului director va fi însoțită de implicarea deplină a statelor membre și a părților interesate în acțiunile concrete din cadrul PEI privind agricultura și în măsurile subsecvente referitoare la acesta. În acest scop, rețeaua va organiza, de asemenea, grupuri și seminare tematice. PEI se va baza pe politici existente ale Uniunii. Finanțarea, implementarea și stabilirea ordinii de prioritate a acțiunilor se vor baza pe mecanismele relevante prevăzute de politicile respective. Politica de dezvoltare rurală solicită statelor membre să definească obiective de etapă (și pentru inovare) cuantificate care să reflecte obiectivele Strategiei Europa 2020. Politica UE în domeniul cercetării și inovării va sprijini proiecte conforme cu orientările strategice și mecanismele decizionale din cadrul „Orizont 2020”. Rețeaua PEI va utiliza mecanismele existente pentru raportare și pentru interacțiunea cu statele membre și cu autoritățile de gestionare din cadrul dezvoltării rurale, inclusiv cu comitetul de dezvoltare rurală și comitetele de monitorizare. 8. Domenii pentru acțiuni inovatoare Având în vedere experiența dobândită prin PEI-pilot, conținutul și prioritățile PEI ar trebui să fie elaborate în mod deschis și să reflecte nevoile pentru diverse soluții. Transpunerea noilor tehnologii, metode și procese în practică agricolă și crearea unui spațiu pentru întrebări și îndrumare practice necesită o abordare ascendentă, combinată cu o colaborare eficace în rețea. În concordanță cu concluziile stabilite de OCDE[9], PEI nu se va baza pe un singur model de inovare. Mai mult decât atât, se acordă atenție faptului că inovarea poate fi tehnologică, netehnologică sau socială și se poate baza pe practici noi sau tradiționale. Pe baza contribuțiilor părților interesate și ale cercetătorilor și pe baza schimburilor de opinii cu aceștia, au fost selectate câteva domenii prioritate indicative pentru cercetare și inovare. Lista prezentată în cele ce urmează nu aduce atingere conținutului acțiunilor de inovare de pe teren. Implementarea PEI poate aduce completări la această listă. · Productivitate și producție sporite și o utilizare mai eficientă a resurselor în domeniul agricol Scopul acestui domeniu de acțiuni inovatoare este creșterea producției agricole, asigurându-se în același timp utilizarea eficientă și sustenabilă a resurselor. Sistemele de producție cu consum redus de factori de producție ar viza utilizarea sustenabilă a nutrimentelor (inclusiv a fosforului și azotului) și a pesticidelor, utilizarea optimizată a energiei, a apei și a resurselor genetice, precum și reducerea dependenței de factorii de producție externi. Sunt necesare progrese în domeniul combaterii integrate a dăunătorilor și al controlului biologic al bolilor plantelor și al dăunătorilor, mai buna utilizare a produselor de protecție a plantelor și reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră generate de soluri și de producția de animale. Soluțiile pentru reciclare și reducerea pierderilor de după recoltare ar atenua presiunile asupra resurselor naturale. Ar trebui explorat potențialul tehnologiilor ecologice, precum TIC, agricultura de precizie și sistemele de avertizare privind dăunătorii. · Inovarea în sprijinul bioeconomiei Soluțiile inovatoare ar trebui adaptate la întregul lanț de aprovizionare, precum și la bioeconomie, aflată în creștere. Trebuie căutate soluții pentru biorafinare și reciclare și pentru utilizarea inteligentă a biomasei obținute din culturi, păduri și deșeuri alimentare, valorificându-se potențialul „în cascadă” al acesteia fără reducerea materiei organice din sol. De asemenea, trebuie să se acorde atenție înlocuirii producției primare de proteine cu alge sau biofermentare. Creșterea animalelor și cultivarea plantelor ar putea face obiectul cercetării în vederea obținerii unor producții mai mari, a reducerii emisiilor și/sau a unei rezistențe sporite la boli, precum și a unei calități superioare a produselor finale (de exemplu, profiluri nutriționale mai bune). · Biodiversitatea, serviciile ecosistemice și funcționalitatea solurilor Inovarea care îmbunătățește sustenabilitatea practicilor de gestionare a fermelor și a exploatațiilor silvice este benefică și pentru serviciile ecosistemice și pentru funcționalitatea solurilor. Ar trebui să se pună un accent deosebit pe sistemele agroecologice integrate, inclusiv pe sporirea biodiversității solului, pe sechestrarea carbonului, pe retenția apei, pe stabilitatea și rezistența ecosistemelor și pe funcțiile de polenizare. Soluțiile s-ar putea concentra asupra unei mai bune gestionări a terenurilor (inclusiv asupra cultivării reduse și asupra întreținerii infrastructurii verzi), asupra amenajării teritoriului și asupra sistemelor agroforestiere, precum și asupra metodelor naturale de conservare a ecosistemelor. Alte domenii ar include optimizarea utilizării resurselor genetice, sistemele cu un consum redus de factori de producție/ecologice, diversitatea genetică tot mai mare utilizată în agricultură și dezvoltarea bioremedierii solurilor poluate, precum și strategii inovatoare de adaptare la schimbările climatice. · Produse și servicii inovatoare pentru lanțul de aprovizionare integrat Scopul constă în dezvoltarea și utilizarea produselor, mecanismelor și serviciilor inovatoare, precum și în crearea unui lanț de aprovizionare transparent și sustenabil. S-ar pune accentul pe sisteme de informare și instrumente de gestionare a riscurilor mai bune, care să reflecte caracteristicile produselor și ale proceselor de producție, de exemplu pe analiza comparativă, pe standardele de sustenabilitate, pe determinarea amprentei ecologice, pe analiza ciclului de viață (cu concentrare asupra gestionării deșeurilor) și pe sistemele de certificare. Soluțiile ar putea include inovarea managerială pentru fermieri, care ar consolida rolul acestora în cadrul lanțurilor de aprovizionare, de exemplu prin intermediul grupurilor de producători sau al lanțurilor alimentare scurte. Noi instrumente de diagnosticare ar ajuta la urmărirea performanțelor de mediu și sociale ale fermelor. De asemenea, soluțiile ar include exploatarea întregii diversități a bazei noastre genetice, crearea de oportunități noi și mai sustenabile și instituirea unor inovații instituționale (de exemplu, piețe ale carbonului). Sisteme de monitorizare eficace ar putea fi orientate spre reziduurile care se găsesc în alimente (de exemplu, pesticide). · Calitatea alimentelor, siguranța alimentară și stiluri de viață sănătoase Deciziile în cunoștință de cauză ale consumatorilor sunt esențiale pentru orientarea întregului lanț de aprovizionare. Domeniile de acțiune ar include calitatea alimentelor și siguranța alimentară, de exemplu prin dezvoltarea unor noi sisteme referitoare la calitatea alimentelor și a unor sisteme referitoare la îngrijirea sănătății animalelor. Ar putea fi explorate bioprospectarea și potențialul florei medicinale ca sursă de materii prime. Alte domenii ar putea include îngrijirea în mod natural a sănătății animalelor și plantelor și noi metode de analizare a calităților biologice ale alimentelor. La îmbunătățirea sănătății publice ar putea contribui instrumentele pentru schimbarea modelelor de consum și instrumentele educative, de informare și de învățare aferente, împreună cu ingredientele sănătoase utilizate în produse (de exemplu, lapte sau ulei cu acizi grași omega-3), obținute prin dezvoltarea de noi nutrimente și prin creșterea animalelor. Rolul consumatorilor în reducerea pierderilor de după recoltare ar putea fi sporit prin abordări inteligente referitoare la ambalaje, precum și prin educare și informare. 9. Etapele următoare Având în vedere nevoia de orientare a modelelor de dezvoltare spre o creștere sustenabilă în agricultură, aceste activități ar trebui să înceapă cât mai curând posibil. Scopul prezentei comunicări este de a încuraja discuția cu statele membre, cu Parlamentul European și cu părțile interesate în legătură cu obiectivele strategice și cu formatul PEI privind agricultura. Va fi elaborat un plan strategic de implementare luând în considerare opiniile Parlamentului European și ale Consiliului cu privire la prezenta comunicare. Ca etapă pregătitoare, asistența tehnică oferită de politica de dezvoltare rurală va fi utilizată la crearea unor rețele de animare. Instituirea la timp a unei rețele PEI este necesară pentru a se asigura informarea timpurie a actorilor și a părților interesate în legătură cu oportunitățile de acțiuni inovatoare. Se va facilita astfel procesul de transpunere a priorităților în acțiuni inovatoare concrete pe teren. [1] COM (2010) 2020. [2] COM(2010) 672. [3] COM(2011) 500. [4] COM(2010) 546. [5] COM(2011) 571 final. [6] Măsurate ca „productivitatea totală a factorilor”. [7] Inclusiv: inversarea tendinței de dispariție a materiei organice din sol; practici agricole adecvate pe terenurile agricole sensibile la eroziune. [8] Sistemele ERA-NET sprijină cooperarea și coordonarea activităților de cercetare la nivel național sau regional. [9] OCDE și Eurostat (2005), manualul Oslo: Orientări pentru colectarea și interpretarea datelor privind inovarea, Paris.