Raportul privind caracterul adecvat al pensiilor al Comisiei Europene și al Comitetului pentru protecție socială face distincție între următoarele tipuri de regimuri de pensie suplimentară, care pot servi drept cadru comun de referință:

Regimurile de pensie suplimentară:

·Sistemele de pensii ocupaționale sunt sisteme legate de un raport de muncă sau de o activitate profesională. Acestea pot fi instituite în comun de către unul sau mai mulți angajatori, asociații profesionale sau parteneri sociali.

·Sistemele de pensii personale se bazează pe un contract de economii individuale pentru pensii între deponent și un prestator de servicii financiare. În unele cazuri, angajatorul poate contribui la sistemul de pensii personale al angajatului său.

În conformitate cu definiția regimurilor de pensie suplimentară din directivă, doar „sistemele de pensii ocupaționale” intră în domeniul de aplicare a directivei.

Articolul 2 coroborat cu articolul 3 din directivă definește domeniul material de aplicare a directivei. Articolul 2 precizează că directiva se aplică regimurilor de pensie suplimentară, cu excepția regimurilor enumerate în mod exhaustiv sau menționate în directivă.

Articolul 3 litera (b) definește noțiunea de regim de pensie suplimentară. În sensul directivei, regimul de pensie suplimentară trebuie să fie înțeles ca „orice regim de pensie ocupațională stabilit în conformitate cu dreptul intern și practica națională și legat de existența unui raport de muncă, care are ca scop asigurarea unei pensii suplimentare pentru persoanele angajate”. O clarificare suplimentară poate fi găsită în considerentul 11, care prevede că directiva „ar trebui să se aplice tuturor regimurilor de pensie suplimentară constituite în conformitate cu dreptul intern și practica națională, care asigură pensii suplimentare lucrătorilor, cum ar fi contractele de asigurare de grup sau regimurile de tip redistributiv convenite de către una sau mai multe ramuri sau sectoare, regimuri finanțate prin capitalizare sau promisiuni de pensii sprijinite prin înscrierea unor provizioane, sau orice alt aranjament colectiv sau similar”.

Considerentul 14 clarifică în continuare faptul că directiva ar trebui să se aplice numai în cazul regimurilor de pensie suplimentară în cadrul cărora dreptul la pensie există în virtutea unui raport de muncă și este legat de atingerea vârstei de pensionare sau de îndeplinirea altor cerințe, în conformitate cu prevederile regimului respectiv sau ale legislației naționale. Directiva nu se aplică sistemelor de pensie individuală, altele decât cele încheiate în baza unui raport de muncă. Astfel, sistemele de pensie individuală care nu sunt legate de un loc de muncă nu intră în domeniul de aplicare a directivei.

Regimurile legale de pensii nu sunt legate de un raport de muncă și trebuie să intre sub incidența Regulamentului (CE) nr. 883/2004; prin urmare, acestea nu trebuie să intre în domeniul de aplicare a directivei.

Ținând seama de măsurile naționale de transpunere, se poate concluziona că măsurile de transpunere ale tuturor statelor membre se referă la domeniul de aplicare a directivei. Legislația majorității statelor membre se aplică tuturor regimurilor de pensie suplimentară (ocupațională), astfel cum sunt definite la articolul 3, care nu sunt excluse în temeiul articolului 2 alineatele (1) și (2). Unele state membre nu au specificat domeniul de aplicare în legislația lor. Cu toate acestea, din textul legislației respective se poate concluziona că normele privind domeniul de aplicare material al directivei au fost respectate.

3.5 Condițiile care reglementează dobândirea de drepturi la pensie

Cerința privind condițiile de dobândire a drepturilor lucrătorilor mobili în cadrul regimurilor de pensie suplimentară este unul dintre cele mai importante aspecte ale directivei.

Faptul că în unele regimuri de pensie suplimentară drepturile la pensie pot fi pierdute dacă raportul de muncă al unui lucrător a luat sfârșit înainte ca acesta din urmă să încheie o perioadă minimă în calitate de membru („perioadă de dobândire a drepturilor la pensie”) sau înainte ca acesta să împlinească vârsta minimă („vârsta pentru dobândirea drepturilor la pensie”) poate împiedica lucrătorii care se deplasează între state membre să dobândească drepturi la pensie adecvate. Condiția unei perioade îndelungate înainte ca un lucrător să poată deveni membru al unui regim de pensii („perioadă de așteptare”) poate avea un efect similar. Prin urmare, colegiuitorii UE au decis să stabilească anumite limitări cu scopul de a elimina aceste obstacole din calea liberei circulații a lucrătorilor.

În conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din directivă, combinația perioadei de așteptare și a perioadei de dobândire a drepturilor la pensie poate fi de maximum 3 ani. Prin urmare, drepturile de pensie sunt obținute („dobândite”) în mod irevocabil după nu mai târziu de trei ani de raporturi de muncă.

Regimurilor de pensie suplimentară nu li se permite să stabilească o vârstă minimă mai mare de 21 de ani pentru dobândirea drepturilor la pensie. În același timp, astfel cum se explică în considerentul 17, directiva nu prevede o cerință minimă de vârstă pentru obținerea calității de membru al regimului de pensie suplimentară, întrucât o astfel de limită de vârstă nu a fost identificată ca fiind un obstacol în calea liberei circulații a lucrătorilor.

Conform constatărilor, aceste noi cerințe minime au condus la modificări ale limitelor relevante stabilite la nivel național, deoarece în unele țări perioada de așteptare și/sau de dobândire a drepturilor la pensie era mai lungă, iar vârsta pentru dobândirea drepturilor la pensie era mai mare decât prevăd noile cerințe ale directivei.

Există doar un număr limitat de state membre care nu permit nicio perioadă de așteptare sau de dobândire a drepturilor la pensie sau vârstă pentru dobândirea drepturilor la pensie. În urma adoptării directivei, un stat membru (Belgia) a decis să consolideze în continuare drepturile lucrătorilor, depășind limitele stabilite de directivă, și a eliminat posibilitatea de a prevedea o perioadă de așteptare și de dobândire a drepturilor la pensie, precum și o vârstă pentru dobândirea drepturilor la pensie.

Perioada de așteptare

Există 16 state membre care utilizează termenul-limită de trei ani stabilit prin directivă (AT, CY, CZ, DK, EE, FR, EL, ES, FI, HU, LU, MT, PL, PT, RO, SE), 6 state membre care permit doar perioade de așteptare mult mai scurte: BG (6 luni), IE (1 an), LT (un an), SI (un an), SK (un an), UK (trei luni) și 5 state membre care nu permit nicio perioadă de așteptare (HR, BE, DE, IT, NL). Un stat membru (AT) prevede o perioadă de așteptare de patru ani pentru o categorie specifică de lucrători (lucrători temporari). Un alt stat membru (LV) nu prevede nicio normă privind perioada de așteptare și, pe baza legislației comunicate de autoritățile din Letonia, nu se poate concluziona că o astfel de perioadă nu este permisă. De fapt, din legislație reiese că perioada de așteptare poate fi definită de fiecare plan de pensii și, prin urmare, ar putea depăși termenul de trei ani. Aceste ultime dispoziții din AT și LV nu par a fi conforme cu dispozițiile directivei.

Perioada de dobândire a drepturilor la pensie