„(1) La cererea unui stat membru, Comisia poate acorda o derogare de la cerințele prezentului capitol unei instituții de credit care acceptă depozite de la persoane fizice și IMM-uri care intră sub incidența legislației naționale primare adoptate înainte de 29 ianuarie 2014, în cazul în care legislația națională respectă următoarele cerințe: (a) are ca scop prevenirea tensiunilor financiare sau a falimentului și a riscurilor sistemice menționate la articolul 1; (b) împiedică instituțiile de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri să desfășoare activități reglementate de tranzacționare de investiții în calitate de principal obligat și să dețină active în vederea tranzacționării; cu toate acestea, legislația națională poate prevedea un număr limitat de excepții, pentru a permite instituției care acceptă depozite de la persoane fizice și IMM-uri să întreprindă activități de diminuare a riscului în vederea gestionării prudente a capitalului, a lichidităților și a finanțării sale și să ofere clienților servicii limitate de gestionare a riscului; (c) în cazul în care instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri face parte dintr-un grup, legislația națională se asigură că instituția de credit este separată juridic de entitățile din grup care desfășoară activități reglementate de tranzacționare a investițiilor pe cont propriu sau dețin active în vederea tranzacționării și precizează următoarele: (i) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri este în măsură să ia decizii în mod independent față de celelalte entități din grup; (ii) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri are un organ de conducere care este independent de alte entități din grup, precum și de instituția de credit însăși; (iii) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri intră ea însăși sub incidența cerințelor de capital și de lichiditate; (iv) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri nu poate încheia contracte sau tranzacții cu alte entități din grup, altele decât în condiții similare celor menționate la articolul 13 alineatul (7). (2) Un stat membru care dorește să obțină o derogare pentru o instituție de credit reglementată de legislația națională în cauză trimite Comisiei o cerere de derogare, însoțită de un aviz pozitiv emis de autoritatea competentă care supraveghează instituția de credit care face obiectul cererii de derogare. Cererea respectivă trebuie să furnizeze toate informațiile necesare pentru evaluarea legislației naționale și să specifice instituțiile de credit pentru care se solicită derogarea. În cazul în care Comisia consideră că nu dispune de toate informațiile necesare, aceasta contactează statul membru în cauză în termen de două luni de la primirea cererii și precizează informațiile suplimentare care sunt necesare. Odată ce Comisia dispune de toate informațiile pe care le consideră necesare pentru a evalua cererea de derogare, aceasta informează, în termen de o lună, statul membru solicitant că informațiile sunt satisfăcătoare. În termen de cinci luni de la emiterea notificării menționate la al doilea paragraf, Comisia, după consultarea ABE cu privire la motivele care stau la baza deciziei preconizate și cu privire la impactul potențial al unei astfel de decizii asupra stabilității financiare a Uniunii și asupra funcționării pieței interne, adoptă o decizie de punere în aplicare, prin care declară că legislația națională nu este incompatibilă cu prezentul capitol și acordă derogarea instituțiilor de credit specificate în solicitarea menționată la alineatul (1). În cazul în care Comisia intenționează să declare legislația națională incompatibilă și să nu acorde derogarea, aceasta își prezintă în detaliu obiecțiile și oferă statului membru solicitant posibilitatea de a prezenta în scris observații în termen de o lună de la data notificării obiecțiilor Comisiei. În termen de trei luni de la expirarea termenului-limită pentru depunere, Comisia adoptă o decizie de punere în aplicare prin care acordă derogarea sau o respinge. În cazul în care legislația națională se modifică, statul membru informează Comisia cu privire la modificările aduse. Comisia poate reexamina decizia de punere în aplicare menționată la al treilea paragraf. În cazul în care legislația națională care nu a fost declarată incompatibilă cu prezentul capitol nu se mai aplică unei instituții de credit căreia i-a fost acordată o derogare de la cerințele prezentului capitol, respectiva derogare trebuie să fie retrasă în ceea ce privește instituția de credit respectivă. Comisia notifică ABE deciziile sale. ABE publică o listă a instituțiilor de credit cărora le-a fost acordată o derogare în conformitate cu prezentul articol. Lista este permanent actualizată.”

„(1) La cererea unui stat membru, Comisia poate acorda o derogare de la cerințele prezentului capitol unei instituții de credit care acceptă depozite de la persoane fizice și IMM-uri care intră sub incidența legislației naționale primare adoptate înainte de 29 ianuarie 2014, în cazul în care legislația națională respectă următoarele cerințe: (a) are ca scop prevenirea tensiunilor financiare sau a falimentului și a riscurilor sistemice menționate la articolul 1; (b) împiedică instituțiile de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri să desfășoare activități reglementate de tranzacționare de investiții în calitate de principal obligat și să dețină active în vederea tranzacționării; cu toate acestea, legislația națională poate prevedea un număr limitat de excepții, pentru a permite instituției care acceptă depozite de la persoane fizice și IMM-uri să întreprindă activități de diminuare a riscului în vederea gestionării prudente a capitalului, a lichidităților și a finanțării sale și să ofere clienților servicii limitate de gestionare a riscului; (c) în cazul în care instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri face parte dintr-un grup, legislația națională se asigură că instituția de credit este separată juridic de entitățile din grup care desfășoară activități reglementate de tranzacționare a investițiilor pe cont propriu sau dețin active în vederea tranzacționării și precizează următoarele: (i) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri este în măsură să ia decizii în mod independent față de celelalte entități din grup; (ii) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri are un organ de conducere care este independent de alte entități din grup, precum și de instituția de credit însăși; (iii) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri intră ea însăși sub incidența cerințelor de capital și de lichiditate; (iv) instituția de credit care acceptă depozite eligibile de la persoane fizice și IMM-uri nu poate încheia contracte sau tranzacții cu alte entități din grup, altele decât în condiții similare celor menționate la articolul 13 alineatul (7). (2) Un stat membru care dorește să obțină o derogare pentru o instituție de credit reglementată de legislația națională în cauză trimite Comisiei o cerere de derogare, însoțită de un aviz pozitiv emis de autoritatea competentă care supraveghează instituția de credit care face obiectul cererii de derogare. Cererea respectivă trebuie să furnizeze toate informațiile necesare pentru evaluarea legislației naționale și să specifice instituțiile de credit pentru care se solicită derogarea. În cazul în care Comisia consideră că nu dispune de toate informațiile necesare, aceasta contactează statul membru în cauză în termen de două luni de la primirea cererii și precizează informațiile suplimentare care sunt necesare. Odată ce Comisia dispune de toate informațiile pe care le consideră necesare pentru a evalua cererea de derogare, aceasta informează, în termen de o lună, statul membru solicitant că informațiile sunt satisfăcătoare. În termen de cinci luni de la emiterea notificării menționate la al doilea paragraf, Comisia, după consultarea ABE cu privire la motivele care stau la baza deciziei preconizate și cu privire la impactul potențial al unei astfel de decizii asupra stabilității financiare a Uniunii și asupra funcționării pieței interne, adoptă o decizie de punere în aplicare, prin care declară că legislația națională nu este incompatibilă cu prezentul capitol și acordă derogarea instituțiilor de credit specificate în solicitarea menționată la alineatul (1). În cazul în care Comisia intenționează să declare legislația națională incompatibilă și să nu acorde derogarea, aceasta își prezintă în detaliu obiecțiile și oferă statului membru solicitant posibilitatea de a prezenta în scris observații în termen de o lună de la data notificării obiecțiilor Comisiei. În termen de trei luni de la expirarea termenului-limită pentru depunere, Comisia adoptă o decizie de punere în aplicare prin care acordă derogarea sau o respinge. În cazul în care legislația națională se modifică, statul membru informează Comisia cu privire la modificările aduse. Comisia poate reexamina decizia de punere în aplicare menționată la al treilea paragraf. În cazul în care legislația națională care nu a fost declarată incompatibilă cu prezentul capitol nu se mai aplică unei instituții de credit căreia i-a fost acordată o derogare de la cerințele prezentului capitol, respectiva derogare trebuie să fie retrasă în ceea ce privește instituția de credit respectivă. Comisia notifică ABE deciziile sale. ABE publică o listă a instituțiilor de credit cărora le-a fost acordată o derogare în conformitate cu prezentul articol. Lista este permanent actualizată.”