RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN privind aplicarea Directivei 2003/8/CE de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii /* COM/2012/071 final */





RAPORT AL COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU ȘI COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN privind aplicarea Directivei 2003/8/CE de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii 1. Introducere Într-un veritabil spațiu european de justiție, complexitatea sistemelor juridice și administrative nu ar trebui să descurajeze persoanele fizice și juridice să își exercite drepturile. Toți cetățenii ar trebui să poată sesiza instanțele și autoritățile din orice stat membru la fel de ușor ca pe cele din țara lor de origine. Accesul la justiție nu ar trebui să fie împiedicat de costurile inerente caracterului transfrontalier al litigiilor în materie civilă și comercială. Încă din1999[1], Consiliul European a invitat Consiliul și Comisia să stabilească standarde minime care să garanteze un nivel corespunzător de asistență judiciară în cauzele transfrontaliere în materie civilă în întreaga Uniune. La propunerea Comisiei emisă la 18 ianuarie 2002[2], Consiliul a adoptat Directiva 2003/8/CE[3] (denumită în continuare „directiva”) de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii (27 ianuarie 2003[4]). Termenul de transpunere a fost 30 noiembrie 2004[5]. Prin Programul de la Stockholm[6] s-a solicitat o evaluare a eficacității instrumentelor juridice adoptate la nivelul Uniunii. După 5 ani de aplicare a directivei, Comisia a decis să lanseze această evaluare[7]. În 2010, Comisia a lansat un studiu[8] pentru a-i fi furnizate informații în scopul evaluării în detaliu a transpunerii și aplicării directivei. Studiul cuprinde o analiză juridică și o parte empirică, pe baza unui sondaj realizat în rândul diferitelor grupuri de părți interesate din toate statele membre[9]. În plus, aplicarea directivei a fost dezbătută în cadrul Rețelei Judiciare Europene în materie civilă și comercială, cu ocazia reuniunilor din 2006 și 2010. De asemenea, în evaluarea sa, Comisia a ținut seama de scrisori, plângeri și petiții privind directiva. Prezentul raport prezintă evaluarea Comisiei privind aplicarea directivei pentru perioada 30 aprilie 2004 – 31 decembrie 2010[10]. Deși directiva se aplică diferitelor proceduri europene, cum ar fi procedura europeană privind cererile de valoare redusă[11], și sprijină aplicarea lor, prezentul raport nu include informații specifice cu privire la utilizarea directivei în contextul procedurilor europene din cauza perioadei foarte scurte de timp între aplicarea acestora și colectarea de date efectuată pentru prezentul raport în cadrul studiului sus-menționat. 2. Principalele elemente ale directivei La articolul 1 din directivă se prevede că obiectivul acesteia este de a îmbunătăți accesul la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii. Directiva vizează să promoveze acordarea asistenței judiciare în litigiile transfrontaliere civile și comerciale persoanelor care nu dispun de resurse suficiente, atunci când această asistență este necesară pentru a se asigura accesul efectiv la justiție. Astfel cum se precizează în considerentul 5 al directivei, accesul la justiție este un drept general recunoscut, reafirmat și în articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene[12]. Directiva prevede că orice cetățean care este parte la un litigiu civil sau comercial în alt stat membru decât cel în care își are reședința obișnuită are dreptul la asistență judiciară în aceleași condiții ca un cetățean care locuiește în acel stat. „Asistența judiciară” în sensul articolului 3 din directivă include următoarele servicii: · consiliere în faza precontencioasă; · asistență juridică; · reprezentarea în instanță; · exonerarea de la plata cheltuielilor de judecată sau suportarea cheltuielilor de judecată, inclusiv de la costurile legate de natura transfrontalieră a litigiului și · onorariile persoanelor împuternicite de instanță să execute anumite acte în timpul procedurii. Mai mult, directiva reglementează următoarele aspecte: · obligația de a acorda asistență judiciară persoanelor care sunt în incapacitate totală sau parțială de a suporta cheltuielile de judecată (articolul 5); · posibilitatea ca autoritățile competente ale statelor membre să respingă cererile de asistență judiciară privind acțiuni care par a fi în mod evident neîntemeiate (articolul 6); · categoriile de cheltuieli care ar trebui acoperite de asistența judiciară, precum cele legate de interpretare, traducerea documentelor solicitate de instanță sau de autoritatea competentă și cheltuielile de deplasare (articolul 7); · categoriile de cheltuieli care ar trebui să fie acoperite de către statul membru în care solicitantul își are domiciliul sau reședința obișnuită (articolul 8); · principiul continuității asistenței judiciare (articolul 9); · principiul acordării asistenței judiciare pentru procedurile extrajudiciare (articolul 10); · principiul acordării asistenței judiciare pentru executarea actelor autentice (articolul 11); · desemnarea și împuternicirea autorităților naționale ale statelor membre de a acorda sau a refuza asistența judiciară (articolul 12 coroborat cu articolul 14) și · procedura de cerere (articolul 13 coroborat cu articolul 15). Articolul 21 alineatul (1) din directivă prevede că „statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 30 noiembrie 2004, cu excepția articolului 3 alineatul (2) litera (a) pentru care transpunerea prezentei directive în dreptul intern are loc până la 30 mai 2006”. 3. Transpunerea directivei și aplicarea sa 3.1. În general Înainte de intrarea în vigoare a directivei, asistența judiciară în cazuri transfrontaliere de drept civil era garantată numai în anumite state membre, prin aplicarea acordurilor internaționale sau a dreptul intern. Existau două categorii de acorduri: bilaterale și multilaterale[13], însă ambele aveau un domeniu de aplicare limitat. Adoptarea și transpunerea directivei au adus, în general, claritate și uniformitate în statele membre. La sfârșitul perioadei de raportare, în temeiul directivei, a fost introdus în toate statele membre[14] un sistem de asistență judiciară transfrontalieră pentru cauzele civile de care pot beneficia în mod eficace persoanele care își au domiciliul în alte state membre. Legislațiile naționale de transpunere a directivei sunt prezentate în documentul de lucru al serviciilor Comisiei[15] care însoțește prezentul raport. Deși interpretarea dispozițiilor directivei poate varia de la un stat membru la altul, nu au existat litigii sau plângeri în legătură cu transpunerea. Singura hotărârea pronunțată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene referitoare la directivă datează din 22 decembrie 2010[16]. 3.2. Condițiile de acordare a asistenței judiciare 3.2.1. Principiul unanim recunoscut al asistenței judiciare pentru persoanele care nu dispun de resurse suficiente Toate statele membre au transpus dispozițiile articolului 5 alineatul (1), care precizează că asistența judiciară trebuie să fie acordată persoanelor care, din cauza nivelului de resurse de care dispun, nu își permit să suporte cheltuielile de judecată menționate în directivă. Același lucru se aplică în cazul articolului 5 alineatul (2), care prevede că resursele unor astfel de persoane trebuie să fie evaluate în funcție de criterii obiective. Mai mult, în directivă se recunoaște posibilitatea existenței unor diferențe semnificative în ceea ce privește standardele de viață în statele membre și se prevede ca, în cazul în care sunt definite anumite praguri, acestea să poată fi ignorate în cazul în care solicitantul dovedește că există o diferență între costul vieții în cele două state membre vizate. Această dispoziție a fost transpusă de toate statele membre, cu excepția unuia dintre ele[17]. 3.2.2. Transpunerea „importanței”litigiului pentru solicitant Directiva permite statelor membre să opteze pentru un sistem prin care cererile pentru acțiuni care par a fi în mod evident neîntemeiate[18] să poată fi refuzate. Această posibilitate există în multe sisteme naționale de asistență judiciară și a fost selectată de majoritatea statelor membre, care, astfel, își rezervă posibilitatea de a se proteja împotriva acțiunilor abuzive. Cu toate acestea, la articolul 6 alineatul (3) se prevede că, atunci când iau o hotărâre privind temeinicia unei cereri, statele membre sunt obligate să țină cont de „importanța respectivei cauze pentru solicitant”. Se pare că noțiunea de „importanță a cazului pentru solicitant” este un concept care se pretează la interpretări diferite în statele membre. Într-adevăr este dificil să se determine dacă această „importanță” are conotații financiare sau ar trebui să fie privită din perspectivă morală sau dacă se referă eventual la alte criterii, de exemplu, o cerere care se referă la drepturile omului și la libertățile fundamentale. 4. Proceduri prevăzute de directivă 4.1. Proceduri contencioase Punerea în aplicare a principiului asistenței judiciare în materie civilă pune foarte puține dificultăți statelor membre în cazul procedurilor litigioase. Cu toate acestea, situația este ușor diferită în ceea ce privește procedurile extrajudiciare și executarea hotărârilor și actelor autentice. 4.2. Proceduri extrajudiciare În ceea ce privește procedurile extrajudiciare, în articolul 10 din directivă se precizează că asistența judiciară trebuie să acopere costurile legate de aceste proceduri atunci când legislația impune părților recurgerea la astfel de proceduri sau o instanță trimite părțile la astfel de proceduri. Conceptul de proceduri extrajudiciare diferă de la un stat membru la altul și interpretarea articolului 10 poate uneori conduce la dificultăți și la o punere în aplicare neuniformă. Uneori, procedurile extrajudiciare impuse de instanță[19] sau prevăzute de lege[20] nu sunt eligibile pentru a beneficia de asistență judiciară în unele state membre. 4.3. Executarea hotărârilor judecătorești și a actelor autentice Articolele 9 și 11 din directivă se referă la executarea atât a hotărârilor, cât și a actelor autentice. În articolul 9 alineatul (2) se prevede că un beneficiar care a primit asistență judiciară în statul membru al instanței primește asistența judiciară prevăzută de legislația statului membru în care se solicită recunoașterea sau executarea hotărârii. Deși problema de a ști dacă asistența judiciară se acordă automat sau în urma depunerii unei cereri în statul membru de executare nu face obiectul unei interpretări uniforme în statele membre, ar trebui subliniat faptul că majoritatea statelor membre au transpus bine această dispoziție[21]. În articolul 11 se prevede că asistența judiciară trebuie să fie acordată pentru executarea actelor autentice în alt stat membru. Deși majoritatea statelor membre au transpus această dispoziție[22], pot fi identificate două aspecte care prezintă unele probleme în practică: în primul rând, noțiunea de act autentic nu există în toate statele membre și, în al doilea rând, la articolul 11 nu se precizează care stat membru este obligat să suporte aceste costuri, deși este logic ca articolele 7 și 8 privind partajarea costurilor între statul membru unde este situată instanța și statele membre unde își are reședința obișnuită solicitantul de asistență judiciară să se aplice în mod analog. 5. Costurile care pot fi acoperite de asistența judiciară în temeiul directivei În directivă se enumeră un număr de costuri pe care statele membre trebuie să le acopere în materie de asistență judiciară transfrontalieră civilă și comercială. 5.1. Costurile aferente serviciilor de asistență, de reprezentare, de interpretare și de traducere Principiul acordării asistenței judiciare în acțiunile în justiție este răspândit în sistemele naționale în materie. Ca urmare, dispozițiile directivei care menționează că asistența judiciară trebuie să acopere cheltuielile privind asistența acordată de un avocat sau reprezentarea de către un avocat, precum și cele legate de interpretare și traducere au fost transpuse în toate statele membre[23]. 5.2. Cheltuielile de deplasare În articolul 7 litera (c) din directivă se prevede că asistența judiciară trebuie să acopere costurile de deplasare în cazul în care legea sau instanța statului membru unde este situată instanța impune prezența fizică a solicitantului. Această dispoziție a fost transpusă de majoritatea statelor membre[24]. Comisia subliniază faptul că cerința de a include aceste costuri este un element fundamental al directivei, deoarece costurile de transport sunt, în mod necesar, costuri suportate în legătură cu un litigiu transfrontalier. În plus, directiva limitează impactul financiar asupra statelor membre, deoarece impune această obligație doar în cazul procedurilor în care prezența fizică a persoanelor în cauză este obligatorie. 5.3. Asistența acordată de un avocat local înainte de primirea cererii de acordare a asistenței judiciare în statul membru în care este situată instanța În articolul 8 se prevede că statul membru în care solicitantul își are reședința obișnuită trebuie să suporte costurile aferente asistenței unui avocat local de care beneficiază solicitantul până când statul membru în care este situată instanța primește cererea de asistență judiciară. O punere în aplicare coerentă a acestei dispoziții ridică o serie de probleme. Pe de o parte, este responsabilitatea instanței din statul membru în care solicitantul își are reședința obișnuită să numească un avocat. Pe de altă parte, numai anumite costuri, cele aferente serviciilor prestate de avocatul local și traducerii documentelor, sunt reglementate de articolul 8, însă cheltuielile de deplasare pentru participarea la termenul la care instanța competentă stabilește dacă ar trebui sau nu acordată asistență judiciară nu sunt acoperite în temeiul directivei. În plus, nu este clar dacă s-ar putea evalua cererea înainte de numirea unui avocat local, și, din acest punct de vedere, dacă solicitantul trebuie să îndeplinească condițiile de asistență judiciară în statul membru în care își are domiciliul[25]. 6. Observații cu privire la aplicarea practică a directivei 6.1. Dispoziții generale În perioada 2004-2009, numărul de persoane care au beneficiat de asistență judiciară transfrontalieră a crescut într-o măsură foarte mică. Eurobarometrul nr. 351[26] arată că gradul de conștientizare în ceea ce privește asistența juridică transfrontalieră în materie civilă și comercială se ridică la 12 % dintre respondenți în UE[27]. Situația poate fi justificată prin lipsa de cunoștințe în materie și în rândul practicienilor din domeniul juridic. Numărul scăzut de cereri poate fi, de asemenea, explicat prin domeniul de aplicare al directivei și limitarea acestuia la aspectele civile și comerciale[28]. Conform datelor disponibile, numărul total de cereri de asistență judiciară transfrontalieră procesate de același stat membru a atins nivelul de 100[29] doar în două cazuri. Legendă: numărul mediu de cereri în fiecare stat membru, între 2005 și 2009, unde P corespunde cererilor primite în statul membru și T se referă la cererile transmise unui alt stat membru[30]. 6.2. Domeniul de aplicare Deși principiul asistenței juridice transfrontaliere a fost bine instituit în toate statele membre, s-au ivit unele complicații practice. S-au observat diferențe de interpretare în ceea ce privește definirea domeniului de aplicare a directivei, și anume a cazurilor civile și comerciale. În plus, s-a constatat că definiția unui litigiu transfrontalier[31] nu acoperă o serie de situații care par să aibă caracter transfrontalier[32]. 6.3. Desemnarea practicienilor în domeniul dreptului Modalitățile de desemnare a avocaților care tratează cazuri de asistență judiciară diferă de la un stat membru la altul. Solicitanții au întâmpinat uneori dificultăți în numirea unui consilier juridic capabil să înțeleagă nu numai limba, ci și sistemul juridic al beneficiarului de asistență judiciară. 6.4. Condițiile de acordare a asistenței judiciare Diferențele de cost al vieții între statele membre au fost luate în considerare în cadrul directivei[33], însă nu există criterii obiective care să precizeze modul în care aceste diferențe ar trebui luate în considerare. În plus, documentele furnizate de un solicitant care își are domiciliul în alt stat membru prin care se dovedește situația sa economică, pot fi dificil de evaluat de către statul care urmează să furnizeze asistență judiciară. 6.5. Costuri acoperite de către directivă În ceea ce privește acoperirea prin intermediul asistenței judiciare a costurilor aferente reprezentării sau consilierii juridice furnizate de către un avocat, se observă că acordurile privind alegerea și desemnarea unui astfel de consultant diferă în mod semnificativ între statele membre. În multe state membre, practicienii indică termene lungi de plată și un nivel foarte scăzut al onorariilor. Cu toate acestea, situația nu este specifică directivei și se referă, în aceeași măsură, la sistemul național de asistență judiciară pentru cauzele interne. 7. Obligația de informare ce revine statelor membre În articolul 18 din directivă se prevede că autoritățile naționale competente colaborează pentru a asigura informarea publicului larg și a specialiștilor cu privire la diferitele sisteme de asistență judiciară, în special prin intermediul Rețelei Judiciare Europene[34]. Comisia constată că cetățenii, profesioniștii din domeniul juridic și comisiile juridice naționale au cunoștințe insuficiente privind dispozițiile directivei, după cum reiese din sondaj: Cetățeni care au inițiat o acțiune în instanță: numai 15 % dintre cetățeni au cunoștință de directivă. Avocații sunt mai bine informați cu privire la dreptul la asistență juridică transfrontalieră în materie civilă și comercială și, de fapt, sunt pentru extinderea acesteia la relațiile cu țările terțe: 30 % din avocați cunosc avantajele directivei. Categoria executorilor judecătorești se caracterizează prin faptul că niciunul dintre respondenți nu a utilizat directiva. Comisia concluzionează că statele membre trebuie să întreprindă eforturi suplimentare pentru a respecta articolul 18, respectiv să furnizeze publicului larg și practicienilor informații privind diferitele sisteme de asistență juridică în materie civilă și comercială, în conformitate cu cerințele directivei. 8. Contribuția Comisiei la punerea în aplicare a directivei Chiar dacă statele membre sunt actorii principali responsabili de transpunerea corectă și aplicarea directivei, Comisia a contribuit la punerea sa în aplicare în perioada de raportare, astfel: Comisia a instituit comitetul prevăzut la articolul 17 din directivă și a adoptat, în 2004 și 2005, două decizii necesare în conformitate cu articolul 16 - o decizie de stabilire a unui formular pentru cererile de asistență judiciară și o decizie de stabilire a unui formular pentru transmiterea cererilor de asistență judiciară[35]. Formularele prevăzute în decizii sunt disponibile în format electronic pe site-ul internet al „Atlasului judiciar european în materie civilă”[36] încă din 2006 și în curând vor fi disponibile pe portalul european e-Justiție[37] în formă dinamică. Informațiile privind autoritățile competente prevăzute la articolul 14 au fost publicate în Atlas. În plus, informații privind asistența judiciară în materie civilă în UE sunt disponibile pe site-ul internet al Rețelei Judiciare Europene în materie civilă și comercială din 2007. În cursul perioadei de raportare, Comisia a organizat două reuniuni ale Rețelei judiciare europene în materie civilă și comercială în ceea ce privește punerea în aplicare a directivei. De asemenea, Comisia a realizat două sondaje Eurobarometru pentru a afla gradul de cunoaștere a normelor în materie de asistență judiciară. În cele din urmă, Comisia a efectuat un control de conformitate a măsurilor naționale de transpunere în toate statele membre, care a fost finalizat în 2010. 9. Relațiile între statele membre ale Uniunii Europene și țările terțe în domeniul asistenței judiciare civile Relațiile între statele membre și țările terțe în ceea ce privește asistența judiciară se bazează pe convențiile internaționale și legislația internă și diferă de la un stat membru la altul. În Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale[38] nu se prevăd norme specifice cu privire la asistența judiciară în materie civilă și Acordul european privind transmiterea cererilor de asistență judiciară[39] din 1977 se referă doar la procedurile privind asistența judiciară transfrontalieră. Convenția de la Haga din 1980 privind accesul la justiție[40] se referă numai la anumite state membre[41] și țări terțe[42]. În conformitate cu articolul 20, în litigiile dintre statele membre, directiva are întâietate față de Acordul european și de Convenția de la Haga privind accesul la justiție. Aderarea Uniunii Europene la Convenția de la Haga privind accesul la justiție[43] ar permite aplicarea uniformă a Convenției în cadrul Uniunii și ar putea atrage aderarea altor state. De asemenea, s-ar respecta angajamentul politic de a promova instrumentele de la Haga asumat de UE atunci când a devenit membră a Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat, în 2007. Aderarea ar putea prezenta importanță, întrucât, potrivit sondajului, peste trei sferturi dintre respondenți sunt în favoarea extinderii asistenței juridice civile dincolo de granițele UE. 10. Puncte de discuție privind posibilele îmbunătățiri ale directivei Evaluarea aplicării directivei de către statele membre, precum și dificultățile care au fost întâlnite până în prezent conduc la prezentarea unor puncte de discuție privind îmbunătățirile care pot fi examinate în viitor. 10.1.1. Criteriile economice care trebuie îndeplinite pentru a beneficia de asistență juridică Se pare că există nevoia de a aduce clarificări suplimentare în ceea ce privește criteriile economice pentru a se acorda asistență judiciară. Acest lucru este important deoarece există cazuri în care solicitantul obține de la instanța unde își are domiciliul o confirmare că, în temeiul normelor naționale, ar fi eligibil pentru a beneficia de asistență judiciară, însă aceasta i se refuză de către instanța competentă. Din acest punct de vedere ar putea fi avute în vedere două soluții: Ținând seama de diferențele de cost al vieții între statele membre, eligibilitatea și nivelul asistenței judiciare ar putea fi stabilite pe baza unor criterii comune și obiective sau pe baza criteriilor aplicate la locul unde persoana care solicită asistența judiciară își are reședința obișnuită, sau Armonizarea nivelului economic ori recunoașterea reciprocă a pragurilor. 10.1.2. Costuri care în prezent nu sunt acoperite O situație interesantă care nu este reglementată de directivă apare atunci când sunt suportate cheltuielile de deplasare pentru participarea la termenul în care se decide dacă ar trebui sau nu acordată asistență judiciară. Dacă nu are suficiente resurse financiare pentru acoperirea acestor cheltuieli, solicitantul poate fi privat de posibilitatea de a obține asistență judiciară din partea instanței competente. Această situație poate apărea în special în cazul în care solicitantul își are reședința în statul membru în care costul vieții este mai ridicat decât statul membru în care se situează instanța competentă. În plus, trebuie subliniat că, deși o astfel de situație nu se încadrează, într-adevăr, în domeniul de aplicare al directivei, există cazuri în care solicitantul primește o confirmare din partea instanței de unde își are reședința că, în jurisdicția acesteia, ar fi eligibili pentru acordarea asistenței judiciare, dar trebuie să suporte cheltuielile de deplasare pentru înfățișarea la instanța competentă. În cazul în care nu ar avea resurse financiare pentru a suporta cheltuielile de deplasare, acesta ar putea fi efectiv privat de asistență judiciară[44]. 10.1.3. Facilitarea relației între practicienii în domeniul dreptului și beneficiari Un al doilea punct de abordare a problemei ar putea fi facilitarea relațiilor între practicieni și beneficiari din state membre diferite, prin măsuri precum: desemnarea unui practician care vorbește limba beneficiarului, asistență din partea unui traducător sau chiar desemnarea unui al doilea practician din statul beneficiarului de asistență, care ar servi drept punct de legătură și, de exemplu, s-ar ocupa de corespondența cu practicianul în drept aflat în alt stat. 10.1.4. Claritate în ceea ce privește coordonatele autorității competente Pare a fi necesară desemnarea unei singure autorități de primire și de transmitere în fiecare stat membru în scopul de a facilita punerea în aplicare a directivei. Acest lucru este deosebit de important în situația în care cererea de acordare a asistenței judiciare este depusă direct la autoritatea competentă a statului membru în care este situată instanța sau în care trebuie să se execute hotărârea. Întrucât directiva nu reglementează situațiile în care cererea este înaintată unei autorități de primire incorecte, pot apărea discrepanțe în astfel de situații. 10.1.5. Examinarea aceleiași cereri de către două autorități, ajungându-se, eventual, la două rezultate diferite La articolul 13 din directivă se prevăd două modalități de depunere a cererii de acordare a asistenței: fie la autoritatea competentă a statului membru în care solicitantul își are domiciliul, fie la autoritatea competentă a statului membru în care este situată instanța[45]. În plus, în directivă se prevede posibilitatea de a refuza transmiterea cererii dacă autoritatea de trimitere decide că cererea este nefondată sau nu se încadrează în domeniul de aplicare a directivei. O astfel de situație ar putea crea confuzii, deoarece este posibil ca autoritatea destinatară să respingă cererea, deși autoritatea de trimitere o consideră întemeiată. De asemenea, este posibil ca solicitantul, a cărei cerere a fost respinsă de autoritatea de trimitere, să retrimită cererea direct la autoritatea destinatară, ceea ce ar crea o sarcină inutilă, întrucât aceeași cerere ar trebui analizată de două ori, ajungându-se, cel mai probabil, la același rezultat negativ. 11. Concluzii Toate statele membre care au obligații în temeiul directivei au transpus dreptul la asistență judiciară în cazuri transfrontaliere în materie civilă și comercială, deși se observă că nu au fost transpuse integral toate modalitățile de aplicare prevăzute de directivă. Aceste dificultăți se explică în principal prin faptul că dispozițiile directivei sunt uneori diferite de dispozițiile naționale privind asistența judiciară și lipsa de jurisprudență a Curții de Justiție a UE nu a permis favorizarea unei aplicări uniforme a directivei. Cu toate acestea, trebuie subliniat că CJUE a fost sesizată cu un singur caz referitor la asistența judiciară transfrontalieră, ceea ce poate constitui o dovadă că aplicarea practică a directivei este satisfăcătoare. Comisia consideră că punerea în aplicare a directivei poate fi îmbunătățită în primul rând pe baza dispozițiilor actuale. Principala îmbunătățire pe care o pot aduce statele membre este o promovare eficace și activă a directivei, prin oferirea de informații publicului larg și practicienilor cu privire la diferitele sisteme de asistență judiciară pe care le prevede directiva. Mai mult, Comisia își va intensifica eforturile de a spori gradul de sensibilizare cu privire la dispozițiile directivei. De asemenea, Comisia va analiza constatările controalelor de conformitate și va adopta măsuri de urmat corespunzătoare, după caz. În ceea ce privește nevoia ca punctele de discuție prezentate anterior să facă obiectul unei analize, Comisia va lua în considerare și reacțiile la prezentul raport atunci când va decide măsurile de urmat, după caz. În cele din urmă, în ceea ce privește politica în materie de asistență judiciară cu țările terțe, Comisia va lua în considerare aderarea Uniunii Europene la Convenția de la Haga din 1980 privind accesul la justiție, ținând seama, în special, de faptul că Uniunea Europeană este membră a Conferinței de la Haga[46]. Un astfel de demers ar fi oportun întrucât ar permite aplicarea uniformă a Convenției în cadrul Uniunii și ar putea atrage aderarea altor state. [1] Consiliul European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999 - concluziile președinției. [2] Propunere de directivă a Consiliului de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune referitoare la asistența juridică și alte aspecte financiare ale procedurilor civile (2002/C 103 E/29), COM (2002) 13 final – 2002/0020 (CNS). [3] Directiva 2002/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii, JO L 26, 31.1.2003, p. 41-47. Rectificare la numărul de referință al directivei „2003/8/CE”, JO L 32, 7.2.2003, p. 15. [4] Trebuie subliniat faptul că directiva se aplică numai cazurilor de asistență judiciară acordată în litigiile transfrontaliere în materie civilă și comercială. În special, aceasta nu se aplică litigiilor interne și cazurilor administrative sau penale. [5] Cu excepția articolului 3 alineatul (2) litera (a), pentru care termenul de transpunere în legislația națională a fost 30 mai 2006. [6] Programul de la Stockholm – o Europă deschisă și sigură în serviciul cetățenilor și pentru protecția acestora, 2010/C 115/01, 4.5.2010. [7] Decizia Comisiei privind programul anual de lucru pe 2010 în cadrul programului Justiție civilă, C(2009)10659. [8] DBB Law, Study on the application of Council Directive 2003/8/EC of 27 January 2003 on legal aid and on the legal compliance of the national transposition (Studiu privind aplicarea Directivei 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 privind asistența juridică și privind respectarea legislației naționale de transpunere), raport final, iunie 2011. [9] În total au fost 545 respondenți, constând în organisme de asistență judiciară (53), organisme statistice (13), executori judecătorești (43), judecători (60), avocați (237), justițiabili (102) și alții (37). [10] Aceeași perioadă a fost vizată și de sondaj. [11] Regulamentul (CE) nr. 861/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 de stabilire a unei proceduri europene cu privire la cererile cu valoare redusă, JO L 199, 31.7.2007. [12] Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene , 2000/C 364/01, 18.12.2000. [13] Și anume Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 privind accesul internațional la justiție și Acordul european privind transmiterea cererilor de asistență judiciară, Strasbourg, 27.1.1977. [14] Danemarca nu intră sub incidența domeniului de aplicare a directivei. [15] Document de lucru al serviciilor Comisiei [ADD NUMBER] [16] Hotărârea Curții Europene de Justiție din 22 decembrie 2010, în cauza C - 279/09, DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH / Bundesrepublik Deutschland. [17] Slovacia nu au transpus complet această dispoziție. [18] Articolul 6.1 [19] Cu excepția Irlandei, Estoniei, Ciprului, Ungariei, Finlandei și Regatului Unit. [20] Cu excepția Irlandei, Estoniei, Ciprului, Ungariei, Austriei, Finlandei și Regatului Unit. [21] Cu excepția Irlandei, Estoniei, Lituaniei, României, Sloveniei și Finlandei. [22] Transpunerea din Irlanda, Grecia, Estonia, Cipru, Ungaria și Slovacia prezintă unele deficiențe în cazul acestei dispoziții. [23] Articolul 3 alineatul (2) litera (b) și articolul 7 literele (a) și (b). [24] Transpunerea din Belgia, Bulgaria, Irlanda, Slovenia și Regatul Unit prezintă unele deficiențe. [25] În ciuda unei posibile incertitudini în ceea ce privește interpretarea articolului 8 litera (a), se poate concluziona că transpunerea din Republica Cehă, România și Slovacia prezintă deficiențe în ceea ce privește această dispoziție. [26] Sondajul special Eurobarometru 351 - Justiție civilă, octombrie 2010 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf [27] Gradul de cunoaștere în materie de asistență judiciară transfrontalieră este cel mai ridicat în cazul respondenților sloveni și olandezi, 28 % fiind la curent cu aceasta. Pe de altă parte, gradul de cunoaștere cel mai scăzut se regăsește în rândul respondenților din Portugalia (7 %), Irlanda (8 %), Germania (8 %) și Polonia (8 %). [28] Prezentul raport nu include observații cu privire la aplicarea practică a directivei în ceea ce privește cererile formulate în cadrul procedurii europene privind cererile cu valoare redusă, întrucât regulamentul a intrat în vigoare doar în 2009. [29] În Franța în 2006 și 2008. [30] Numărul de cereri transmise nu trebuie să corespundă cu numărul de cereri primite, întrucât există posibilitatea de a depune o cerere direct la autoritatea competentă din statul membru unde este situată instanța. [31] Articolul 2 din directivă. [32] De exemplu în ceea ce privește cheltuielile aferente citării în fața unei instanțe judecătorești naționale, prin intermediul unui executor judecătoresc, a unei persoane cu reședința în alt stat membru. [33] Articolul 5. [34] A se vedea Decizia Consiliului din 28 mai 2001 de creare a unei Rețele Judiciare Europene în materie civilă și comercială, 2001/470/CE, Jurnalul Oficial L 174, 27.6.2001 și Decizia Parlamentului European și a Consiliului din 18 iunie 2009 de modificare a Deciziei 2001/470/CE de creare a unei Rețele Judiciare Europene în materie civilă și comercială, 568/2009/CE, Jurnalul Oficial L 168/35, 30.6.2009, http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_ro.htm. [35] Decizia 2004/844/CE a Comisiei din 9 noiembrie 2004 de stabilire a unui formular pentru cererile de asistență judiciară în temeiul Directivei 2003/8/CE și Decizia 2005/630/CE a Comisiei din 26 august 2005 de stabilire a unui formular pentru transmiterea cererilor de asistență judiciară în temeiul Directivei 2003/8/CE. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_ro.htm. [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action [38] Convenția pentru apărarea drepturilor omului si a libertăților fundamentale, Roma, 4 .11.1950. [39] Semnat la Strasbourg la 27 ianuarie 1977 și modificat prin Protocolul adițional semnat la Moscova în 2011. [40] Convenția din 25 octombrie 1980 privind accesul internațional la justiție http://www.hcch.net/upload/romanian.html. [41] Bulgaria, Spania, Republica Cehă, Estonia, Franța, Cipru, Letonia, Lituania, Luxemburg, Malta, Țările de Jos, Polonia, România, Slovacia, Slovenia, Finlanda, Suedia. [42] Albania, Belarus, Bosnia și Herțegovina, Croația, Muntenegru, Maroc, Serbia, Elveția, Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei. [43] În practică, acest lucru s-ar putea realiza prin decizia Consiliului de autorizare a statelor membre să adere, în interesul UE, întrucât convenția nu conține o clauză privind organizațiile de integrare economică regională. [44] A se vedea petiția 1667/2009. [45] Sau în care hotărârea trebuie executată. [46] Aderarea Comunității Europene la Convențiile Conferinței de la Haga privind dreptul internațional privat, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.