[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 13.11.2008

COM(2008) 769 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

privind Directiva 2004/67/CE din 26 aprilie 2004 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaz natural

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE PARLAMENTUL EUROPEAN, CONSILIU, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

privind Directiva 2004/67/CE din 26 aprilie 2004 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaz natural (Text cu relevanță pentru SEE)

CUPRINS

1. Introducere 3

2. Noțiunea de siguranță în aprovizionarea cu gaz: 3

3. Evaluarea implementării Directivei 2004/67/CE 4

3.1. Domeniul de aplicare 4

3.2. Standardele de siguranță în aprovizionare 5

3.3. Roluri și responsabilități ale operatorilor de pe piață 6

3.4. Definiția diminuării majore a aprovizionării 6

3.5. Mecanismul comunitar 6

3.6. Grupul de coordonare pentru gaz 7

3.7. Transparență și raportare 7

3.8. Instrumente pentru siguranța aprovizionării și măsuri naționale de urgență 8

4. Perspective 8

4.1. Domeniul de aplicare și mai buna implementare la nivel național a standardelor de siguranță în aprovizionare 8

4.2. Mecanismul și solidaritatea comunitare 9

4.2.1. Nivel regional vs. comunitar 9

4.2.2. Redefinirea acțiunilor comunitare 10

4.3. Transparență 10

4.4. Marja de siguranță în aprovizionare 11

5. Concluzii 12

ANEXA 1: Comparație între statele membre 14

INTRODUCERE

Gazul natural este în prezent al doilea combustibil ca importanță în mixul energetic, reprezentând aproximativ un sfert din consumul intern brut al UE. Gazul natural este folosit la scară largă în diverse sectoare, cum ar fi producerea de energie electrică, termoficare, încălzirea casnică și industrie. Obiectivul prezentei comunicări este examinarea și discutarea propunerilor asupra modului în care UE ar putea să abordeze siguranța în aprovizionarea cu gaz într-o manieră mai eficientă în prezent și pe viitor, precum și alegerea elementelor din cadrul politicii UE privind siguranța aprovizionării cu gaz care trebuie aprofundate.

Siguranța în aprovizionare, care reprezintă unul din cei trei piloni ai politicii energetice pentru Europa, definită de Consiliul European în martie 2007, este privită tot mai mult ca un bun public care merită mai multă atenție din partea Uniunii Europene. Interdependența între furnizorii externi și consumatorii din UE și integrarea piețelor naționale într-o piață unică europeană sunt aspecte care trebuie luate integral în considerare la evaluarea situației actuale a aprovizionării cu gaz în Uniunea Europeană și a măsurilor care trebuie luate în caz de diminuare a acesteia.

Piața internă a gazului se dezvoltă progresiv. Este reglementată de Directiva 2003/55/CE[1] și de Regulamentul 1775/2005[2] care ar urma să fie revizuite în urma propunerii din septembrie 2007, așa-numitul al treilea pachet privind piețele interne de energie electrică și gaz[3]. Pentru consolidarea cadrului de reglementare în ceea ce privește siguranța în aprovizionare, a fost adoptată Directiva 2004/67/CE[4] privind măsurile de garantare a securității în aprovizionarea cu gaz natural. După cum se stabilește la articolul 6 alineatul (3), Comisia trebuie să prezinte Parlamentului European și Consiliului un raport privind implementarea și eficacitatea directivei sus-menționate. Directiva a fost implementată, iar măsurile de transpunere au fost notificate Comisiei de către toate statele membre vizate[5].

NOțIUNEA DE SIGURANță ÎN APROVIZIONAREA CU GAZ:

Noțiunea de siguranță în aprovizionarea cu gaz este dificil de definit. În general, înseamnă disponibilitatea gazului pentru utilizatori, la prețuri rezonabile. În orice caz, trebuie făcută o distincție între siguranța în aprovizionarea cu gaz pe termen scurt și cea pe termen lung , deoarece riscurile, modurile de prevenire a problemelor de aprovizionare și posibilele instrumente de diminuare a riscurilor sunt diferite.

Siguranța în aprovizionarea cu gaz pe termen lung depinde în principal de:

- gestionarea cererii (politica 20-20-20[6])

- evoluția producției autohtone a UE care, date fiind noile tehnologii și prețurile ridicate, ar putea fi explorată mai în profunzime și poate chiar promovată;

- o politică energetică externă eficientă a UE: în prezent, 58% din gazul consumat se produce în SEE și 42% se importă din afara SEE; totuși, importul din țări terțe are o pondere mai mare la „noile state membre”[7] (63%) decât la „vechile state membre” (39%); prin urmare, buna cooperare cu țările actualmente producătoare și de tranzit este esențială, împreună cu dezvoltarea de noi surse și rute și cu elaborarea și implementarea unor politici care să influențeze evoluția echilibrului între cerere și ofertă pe piața mondială a gazului;

- promovarea investițiilor în infrastructură în vederea apropierii cererii și ofertei, atât în cadrul UE, cât și între UE și furnizorii externi; și

- realizarea unei piețe interne funcționale a gazului în UE.

Piața internă a gazului trebuie realizată în totalitate. Concurența între gaz și alți combustibili nu trebuie să fie împiedicată de subvenții, de reglementări ale prețurilor sau de tarificarea anti-concurențială, care pot să influențeze poziția acestuia în mixul energetic. O piață internă funcțională va îmbunătăți accesul la infrastructură, va furniza semnale tarifare corespunzătoare pentru investiții în infrastructură nouă și va spori atractivitatea pieței UE a gazului pentru furnizori, ridicând astfel gradul de siguranță a aprovizionării.

Prezenta comunicare se axează în primul rând pe siguranța pe termen scurt în aprovizionare.

Siguranța pe termen scurt a aprovizionării și solidaritatea între statele membre ocupă o poziție importantă pe agendele statelor membre din domeniul piețelor de gaz. Într-o piață internă funcțională, semnalele tarifare corespunzătoare declanșează potrivirea cererii cu oferta și direcționează gazul acolo unde este cea mai mare nevoie de el. Cu toate acestea, există în continuare sincope ale pieței și în prezent nu există niciun plan de acțiune comunitar pentru situații de urgență clar, care să abordeze deficiențele sau diminuările pe termen scurt dincolo de nivelul la care mecanismele pieței, industria și măsurile naționale de urgență se dovedesc insuficiente. Un plan de acțiune pentru situații de urgență predefinit la nivel regional sau comunitar ar fi mai eficient și și-ar produce efectele mai rapid decât actualul proces decizional ad-hoc în cazul unei amenințări grave la adresa aprovizionării cu gaz a UE.

EVALUAREA IMPLEMENTăRII DIRECTIVEI 2004/67/CE

Statele membre pleacă din poziții foarte diferite în ceea ce privește siguranța în aprovizionarea cu gaz, care este influențată de următorii factori: disponibilitatea producției autohtone, poziția geografică, potențialul geologic pentru depozitele de înmagazinare, evoluția istorică a piețelor individuale de gaz, diversele niveluri de interconectare și diferitele utilizări ale gazului care determină gradul de substituibilitate (încălzirea gospodăriilor sau generarea de energie electrică). Directiva a luat în considerare aceste diferențe, lăsându-i fiecărui stat membru libertatea de a adapta standardele și măsurile la specificul propriu.

Comisia a evaluat modul[8] în care a fost implementată directiva în fiecare stat membru. Prezenta comunicare sintetizează cele mai importante constatări.

Domeniul de aplicare

Directiva instituie obligația statelor membre de a garanta că „aprovizionarea consumatorilor casnici pe teritoriul lor să fie protejată într-o măsură corespunzătoare” în cazul diminuării parțiale a aprovizionării și al condițiilor meteorologice extreme din sezonul rece. Directiva permite extinderea domeniului de aplicare la întreprinderile mici și mijlocii și la clienții care nu dispun de combustibili alternativi. Prin urmare, această definiție nu ia în considerare aspectele tarifare și nu detaliază suficient chestiunea. Opt state membre au extins domeniul de aplicare dincolo de acela al gospodăriilor individuale.

Este necesară o examinare mai aprofundată a situației măsurilor alternative de siguranță în aprovizionare (cum ar fi obligațiile de schimbare a combustibilului, stocarea obligatorie de combustibili alternativi sau constituirea unor capacități suplimentare de generare a energiei electrice folosind altă sursă de energie decât gazul) în țările în care predomină generarea de energie electrică pe bază de gaz și în care producătorilor de energie nu li se aplică măsurile naționale de siguranță în aprovizionarea cu gaz (Luxemburg: 75%, Țările de Jos: 60%, Italia: 52% și Irlanda: 51%).

Eșalonul consumatorilor protejați este delimitat diferit în statele membre și acest fapt constituie o incoerență semnificativă în implementarea directivei. Nu s-a demonstrat dacă această incoerență presupune sarcini diferite pentru operatorii de pe piețele din statele membre și astfel se ajunge la o denaturare a concurenței și nici dacă standardele stabilite individual prevăd niveluri similare de siguranță generală în aprovizionare pentru statele membre.

Standardele de siguranță în aprovizionare

Directiva definește situațiile în care mecanismele normale ale pieței sunt imposibil de aplicat, iar statele membre trebuie să fie capabile să asigure aprovizionarea cu gaz într-o măsură corespunzătoare, cel puțin pentru consumatorii casnici, după cum urmează:

(a) diminuare parțială a aprovizionării cu gaz la nivel național (nivelul și durata urmând a fi stabilite de statele membre, în funcție de specificul propriu);

(b) temperaturi extrem de joase în sezonul de iarnă : vârful cererii, care corespunde temperaturilor extrem de joase în sezonul de iarnă (nivelul și durata urmând a fi stabilite de statele membre) și consumul excesiv de gaz pe toată durata sezonului de iarnă în condiții de temperaturi extrem de joase (constatate statistic o dată la 20 de ani).

Standardul de siguranță în aprovizionare reprezintă nivelul la care fiecare stat membru este capabil să acopere cererea de gaz a clienților definiți, prin mijloace proprii (industrie și măsuri naționale). Este o consecință a definiției evenimentelor descrise mai sus. Transpunerea în statele membre a creat o imagine de ansamblu foarte eterogenă și, în cinci cazuri[9], evenimentele nu au fost definite.

Definițiile naționale ale diminuărilor parțiale , necuantificate în directivă, variază de la aproximativ 10% (în Slovenia) la aproximativ 30% (în Slovacia) din consumul mediu de gaz, pe durate care variază de la 48 de ore (în Bulgaria) la 6 luni (în Franța).

Măsurile de atenuare a diminuării definite trebuie stabilite în consecință. Este necesară o analiză suplimentară pentru a se evalua dacă siguranța definită a standardelor de aprovizionare poate fi realizată cu instrumentele implementate individual de statele membre.

În ceea ce privește standardul referitor la vârful cererii în sezonul de iarnă și creșterea puternică a cererii pe perioada întregului sezon de iarnă , Directiva nu face precizări suplimentare. Definiția (în termeni cantitativi și de durată) și aplicarea acestora diferă de la un stat membru la altul, definiția cea mai utilizată fiind regulile „o dată la 20 de ani” sau „o dată la 50 de ani”[10].

Mai mult, în vreme ce unele state au o evaluare foarte aprofundată a situației aprovizionării cu gaz și a eficacității instrumentelor de ameliorare de care dispun și au efectuat teste în cadrul unor exerciții de simulare a situațiilor de criză (de exemplu Regatul Unit, Franța Austria), altele nu dispun de aceste capacități.

Roluri și responsabilități ale operatorilor de pe piață

Există diferențe substanțiale între definițiile rolurilor și responsabilităților operatorilor de pe piață în ceea ce privește siguranța în aprovizionarea cu gaz. Siguranța globală a responsabilității aprovizionării revine mai multor operatori; două state membre au instituit responsabilitatea comună. Monitorizarea siguranței în aprovizionare este asigurată în 6 state membre de ministerul de resort, în 4 state membre de autoritatea de reglementare și în restul statelor membre de operatorul sistemului de transport (OST). Trebuie să se stabilească mai în detaliu dacă aceste diferențe pun în dificultate cooperarea transfrontalieră în situații de criză. Cel de-al treilea pachet privind piața internă a energiei a introdus cooperarea între operatorii sistemelor de transport. Totuși, acest aspect vizează numai planificarea dezvoltării rețelei, importantă pentru siguranța în aprovizionare pe termen lung, și nu pentru cooperarea în vederea siguranței în aprovizionare pe termen scurt.

Definiția diminuării majore a aprovizionării

Directiva, în forma sa actuală, definește o diminuare majoră a aprovizionării ca fiind pierderea – sau riscul pierderii - a 20% din importurile de gaz din țări terțe în Comunitatea Europeană pe o perioadă de cel puțin opt săptămâni. Grupul de coordonare pentru gaz a concluzionat că acest indicator este foarte ridicat și că pot exista diminuări de mai mică amploare care să necesite totuși o reacție comunitară. Având în vedere creșterea dependenței de importuri, este din ce în ce mai puțin probabil ca acest indicator să fie atins înainte de a se recurge la acțiunea comunitară.

Pe de ală parte, indicatorul din directivă nu este de fapt o precondiție pentru acțiunea comunitară. Orice stat membru poate solicita Comisiei să activeze mecanismul comunitar atunci când consideră că diminuarea aprovizionării cu gaz nu poate gestionată corespunzător la nivel național, chiar dacă diminuarea nu este una majoră.

Mecanismul comunitar

Directiva instituie o abordare în trei etape:

Mai întâi, industria ia măsuri prin care abordează deficitul în aprovizionare.

Apoi sunt activate măsurile naționale ale statelor membre .

Dacă măsurile luate la primele nouă niveluri nu sunt suficiente pentru a remedia deficitul sau diminuarea aprovizionării, „Comisia convoacă grupul [de coordonare pentru gaz] […] de îndată ce este posibil, la solicitarea unui stat membru sau din proprie inițiativă”. „Grupul procedează la examinare și, după caz, acordă asistență statelor membre pentru coordonarea măsurilor adoptate la nivel național, astfel încât să poată face față unei întreruperi majore a aprovizionării. […] Dacă măsurile adoptate la nivel național […] sunt insuficiente pentru a face față efectelor unei [diminuări sau unui deficit], Comisia poate, prin consultare cu grupul, să ofere statelor membre orientări cu privire la alte măsuri pentru sprijinirea statelor membre care sunt afectate în mod deosebit de o întrerupere majoră a aprovizionării” sau „Comisia poate prezenta Consiliului o propunere referitoare la alte măsuri necesare”.

Până în prezent, cel mai mare deficit în aprovizionarea cu gaz s-a produs în ianuarie 2006 și a afectat aproximativ o zecime din aprovizionarea Comunității din țări terțe, având o durată de 36 de ore. Această situație de urgență a putut fi gestionată în cele din urmă prin măsuri naționale. Această situație a determinat prima întrunire a Grupului de coordonare pentru gaz, convocat la inițiativa Comisiei. La momentul întrunirii, aprovizionarea revenise la cotele normale. Toate celelalte deficite de aprovizionare apărute au fost gestionate cu succes de industria de profil sau prin măsuri naționale. Până în prezent, niciunul din statele membre nu a solicitat Comisiei asistență comunitară.

Cu toate acestea, necesitatea de a defini (la nivel regional sau comunitar) BOLD un plan de urgență și/sau un mecanism de solidaritate mai cuprinzător este adesea exprimată de statele membre, deoarece este posibil ca mecanismul comunitar actual să nu genereze un răspuns eficient și rapid în caz de criză. În prezent, odată activat mecanismul comunitar, convocarea Grupului de coordonare pentru gaz se face în cinci zile. Acesta pune apoi în discuție situația existentă, pe baza informațiilor prezentate de statele membre și, după caz, de țările terțe vizate, prin care acestea descriu măsurile luate în vederea remedierii situației. După discuții, în mod ideal, Grupul ar trebui să definească o serie de măsuri ad-hoc, care apoi să fie propuse de Comisie Consiliului, care să le aprobe pentru ca acestea să intre în vigoare. Este un proces de durată, care se poate dovedi prea lent în cazul unei crize reale.

Grupul de coordonare pentru gaz

Grupul de coordonare pentru gaz, format din reprezentanți ai statelor membre, ai industriei gazului natural și ai consumatorilor la nivel de asociație europeană ((Eurogas, OGP, GIE, IFIEC, BEUC, Eurelectric)[11] s-a dovedit a fi un instrument eficient în ceea ce privește discuțiile pe marginea siguranței în aprovizionarea cu gaz și schimburile de bune practici la nivel comunitar. Grupul se întrunește de patru ori pe an și poate fi convocat ad-hoc în cazuri în care există riscul unor amenințări grave la adresa aprovizionării cu gaz a Comunității. Până acum, toate potențialele situații de urgență au fost rezolvate înainte de a fi necesare acțiunile comunitare; prin urmare, rolul Grupului în alegerea și propunerea (ad-hoc) de măsuri către Consiliu nu a fost testat. Mesajul politic comun – un singur glas european – pe care Grupul îl poate exprima este, de asemenea, un aspect important.

Transparență și raportare

Un important neajuns al directivei este faptul că informațiile ce trebuie prezentate de statele membre, în conformitate cu clauzele de raportare[12], nu sunt suficiente pentru evaluarea situației prezente și viitoare (pe termen scurt și pe termen lung) a aprovizionării cu gaz a statelor membre și a UE și nici pentru evaluarea eficienței instrumentelor de atenuare. Obligațiile de raportare ale statelor membre sunt limitate ca frecvență (o dată pe an) și registru. Pe lângă aceasta, nici măcar aceste obligații de raportare nu sunt respectate întocmai de toate statele membre: numai două state membre au prezentat rapoarte complete. Informațiile care lipsesc de obicei sunt cele legate de lichiditatea pieței (prezentată exclusiv de statele membre), de stimulentele la nivel de investiții, de măsurile de satisfacere a vârfului de cerere și de impactul competitiv al măsurilor de siguranță în aprovizionare.

Printre măsuri, raportarea se axează pe contractele pe termen lung și pe capacitățile maxime de înmagazinare, iar capacitățile de rezervă nu sunt cunoscute. Nu se solicită nicio informație cu privire la instrumentele de atenuare, prezentate în anexa la directivă, cum ar fi combustibilii alternativi și contractele care pot fi întrerupte, flexibilitatea aprovizionării în producția autohtonă sau contractele de import. Unele state membre nu colectează aceste date. Ca un bun exemplu, autoritatea de reglementare din Italia colectează suficiente date pentru a urmări evoluția în sezonul rece: pe lângă nivelurile de înmagazinare și datele privind infrastructura, situația contractelor care pot fi întrerupte, condițiile contractelor de import (flexibilitatea) trebuie raportate organismului de reglementare, care știe cum să acopere deficitele prin creșterea importurilor de la furnizorii disponibili.

Grupul european de reglementare în domeniul energiei electrice și al gazelor (ERGEG) a emis noi orientări în vederea îmbunătățirii calității și nivelului de detaliu în procedurile naționale de raportare. Cel de-al treilea pachet propune, de asemenea, o foarte mare transparență a datelor. Datele suplimentare ce trebuie prezentate și frecvența raportării trebuie examinate cu atenție pentru a evita o sarcină de raportare disproporționată a industriei și statelor membre și, în același timp, pentru a permite formarea unei imagini clare a situației siguranței aprovizionării cu gaz în UE.

Instrumente pentru siguranța aprovizionării și măsuri naționale de urgență

Directiva prevede o listă de instrumente în anexă, fără însă a face alte precizări. Lista nu este exhaustivă și permite statelor membre să introducă alte instrumente de siguranță a aprovizionării, în special proceduri de planificare pe termen lung și obligația de serviciu public. Specificitatea structurii piețelor naționale ale gazului determină registrul instrumentelor utilizate și echilibrul între acestea.

Măsurile cel mai des utilizate sunt înmagazinarea de gaz, contractele de furnizare pe termen lung, flexibilitatea producției și a importurilor și diversificarea aprovizionării cu gaz. Varietatea măsurilor oferă statelor membre posibilitatea de a lua în considerare specificul național, dar complică evaluarea rolurilor diferitelor instrumente dintr-o perspectivă europeană.

18 state membre au comunicat Comisiei măsurile lor naționale pentru situații de urgență. 10 state membre și-au elaborat măsurile naționale pentru situații de urgență într-un mod sistematic, creând planuri naționale pentru situații de urgență. Scara situațiilor de urgență diferă de la un stat membru la altul.

PERSPECTIVE

Domeniul de aplicare și mai buna implementare la nivel național a standardelor de siguranță în aprovizionare

Este necesar să se examineze cu atenție dacă domeniul de aplicare al standardelor de siguranță în aprovizionare trebuie extins dincolo de gospodăriile individuale. În special în cazurile în care producția de energie electrică pe bază de gaz este importantă, în absența unor măsuri alternative corespunzătoare (combustibili alternativi, înmagazinarea acestora sau capacitate suficientă de rezervă), aprovizionarea centralelor electrice trebuie asigurată și în cazul unor situații extreme.

Comisia trebuie să examineze împreună cu statele membre și cu industria dacă diferențele între definițiile rolurilor și responsabilităților operatorilor de pe piață presupun o perturbare a pieței sau generează un obstacol în calea cooperării transfrontaliere în caz de criză.

Implementarea incompletă și caracterul eterogen al standardelor pentru siguranța aprovizionării au fost evidențiate deja Este necesar ca statele membre să realizeze implementarea completă. Trebuie să se efectueze o analiză amănunțită pentru fiecare țară, pentru a se constata:

- dacă standardele definite de siguranță în aprovizionare sunt proporționale cu riscurile;

- dacă diferențele afectează concurența sau constituie un obstacol în calea acordurilor de solidaritate.

Această analiză amănunțită ar putea sublinia necesitatea definirii standardelor de siguranță în aprovizionare în mai mare detaliu sau într-un mod mai armonizat pentru a avea un nivel corespunzător de siguranță în aprovizionare pe întreg teritoriul UE.

De asemenea, trebuie analizate următoarele întrebări: există și alte evenimente care trebuie luate în calcul, în afară de diminuarea parțială și condițiile meteorologice extreme? Care trebuie să fie nivelul minim al siguranței în aprovizionare pe termen scurt pentru care să se pregătească fiecare stat membru individual? Cum s-ar putea defini?

Standardele pentru diminuare parțială pot fi definite ca:

- un procentaj din consumul mediu afectat; sau

- indisponibilitatea celui mai mare furnizor / a infrastructurii / a punctelor de intrare – cel mai grav dintre acestea. Această abordare ar putea contribui la realizarea obiectivelor pe termen lung: dacă fiecare stat membru ar fi obligat să ia măsuri pentru cazul indisponibilității celui mai mare furnizor al său sau a infrastructurii pentru o anumită perioadă, s-ar putea încuraja diversificarea surselor sau rutelor, ceea ce ar putea genera costuri mai mici decât construirea de depozite de gaz; sau

- stabilirea unor obiective specifice (de exemplu, de către autoritatea de reglementare) pentru capacitatea de interconectare, diversificarea portofoliului de aprovizionare (de exemplu, furnizorii să nu furnizeze mai mult de un anumit procent din cantitatea disponibilă în aceeași sursă) și posibilitatea de a utiliza combustibilii alternativi.

Durata diminuării parțiale trebuie armonizată sau stabilită pe baza unor criterii comune.

Pentru vârful de cerere din sezonul rece , se poate introduce aceeași obligație ( 1-20 sau 1-50 ), împreună cu armonizarea duratei vârfului.

Metodologia și ipotezele de calcul al cantității suplimentare de gaz necesar la temperaturi extrem de scăzute în sezonul de iarnă, atât pentru vârful de cerere, cât și pentru consumul total din sezonul rece, trebuie aliniate la nivel regional.

Este necesară o analiză mai detaliată a măsurilor de urgență și instrumentelor utilizate de statele membre. Evaluările reciproce la nivel național cu privire la siguranța în aprovizionare pot fi sursa unor bune practici și a mijloacelor celor mai utilizate, care pot fi apoi aduse în discuție în cadrul Grupului de coordonare pentru gaz.

Mecanismul și solidaritatea comunitare

Nivel regional vs. comunitar

Cooperarea regională este esențială. Piețele gazului, dominate (90%) de gazul prin conductă, au un caracter mai degrabă regional: mai multe țări sunt conectate de-a lungul aceleiași infrastructuri principale de conducte. Prin urmare, aceste state membre depind în general de acțiunile și consumul înregistrate în cadrul aceluiași grup. Dacă, de exemplu, se produce o diminuare a aprovizionării la o anumită conductă, statele membre trebuie să coopereze la alocarea cantităților disponibile, la reducerea consumului, la creșterea aprovizionării din stocuri etc. Pe teritoriul comunitar, gazul se transportă fizic numai prin conducte, prin urmare cooperarea regională ar putea să ofere un răspuns rapid pe care acțiunile la nivel comunitar nu ar fi capabile să-l dea. Cu toate acestea, din același motiv, este foarte probabil ca o diminuare a aprovizionării să afecteze o întreagă regiune, care ar putea să se afle în incapacitate de a soluționa singură problema. Prin urmare, ar putea fi introdusă o nouă etapă în nivelurile de intervenție: (1) industria, (2) statele membre, (3) cooperarea regională, (4) nivelul comunitar. Dacă diminuarea aprovizionării nu poate fi gestionată corespunzător la nivel regional, regiunea ar avea dreptul de a solicita asistență comunitară.

Cel de-al treilea pachet privind piața internă a energiei a abordat parțial această chestiune și a propus obligația cooperării regionale și a elaborării unor acorduri de solidaritate între trei sau mai multe state membre. Cu toate acestea, trebuie definite punctual mecanismele și procedurile necesare.

Redefinirea acțiunilor comunitare

După cum s-a conchis la punctul anterior, este posibil ca mecanismul comunitar actual, netestat încă, să nu fie capabil să dea un răspuns eficient și rapid într-o situație de criză. Existența unor acțiuni predefinite ar asigura o reacție clară, previzibilă și rapidă. Printre aceste acțiuni s-ar putea include:

- declararea comună a situației de urgență;

- alocarea cantităților disponibile și a capacității de infrastructură între țările afectate;

- o activitate coordonată de dispecerat;

- activarea măsurilor de urgență în statele neafectate sau mai puțin afectate, în vederea creșterii cantității de gaz disponibile pe piețele afectate (contracte care pot fi întrerupte, combustibili alternativi, retragerea din stocuri, flexibilitatea aprovizionării – a se vedea mai departe: marja de siguranță în aprovizionare).

Această abordare ar trebui să conducă la definirea unui Plan comunitar pentru situații de urgență eficient, care să cuprindă o scară a urgențelor la nivel comunitar care să specifice nivelul nominal al funcționării pieței de gaz, mecanismele de prevenire, precum și diversele niveluri de preurgență și urgență determinate de volumul diminuării și de impactul economic.

Răspunsul comunitar ar reprezenta în fapt o acțiune de solidaritate . Solidaritate nu înseamnă, în niciun caz, caritate și, prin urmare, este necesar să se elaboreze mecanisme de compensare corespunzătoare.

În această ipoteză, fiecare stat membru trebuie să respecte standardele definite de siguranță în aprovizionare. Dacă se produce o situație a cărei efecte depășesc cu mult standardele definite (o criză reală), acest eveniment declanșează automat declararea unei situații de urgență și activarea răspunsului comunitar – solidaritatea, abrogând în fapt indicatorul actual de „diminuare majoră a aprovizionării”. Desigur, existența mecanismelor de solidaritate nu trebuie să scutească statele membre de investițiile în propria siguranță a aprovizionării.

Transparență

Trebuie propuse obligații corespunzătoare de raportare în vederea creșterii gradului de transparență și pentru evaluarea situației siguranței aprovizionării în UE. Măsurile propuse în cel de-al treilea pachet privind piața internă a energiei cu scopul de a crește gradul de transparență trebuie luate în considerare: evaluarea cererii și ofertei viitoare de către rețeaua europeană a OST, obligația de a publica niveluri cumulate ale cererii și ofertei, ale stocurilor de gaz și ale utilizării gazului din stocuri și instalațiile de GNL.

Marja de siguranță în aprovizionare

Pe durata unui deficit de aprovizionare, gospodăriilor individuale și celelalte entități protejate de directivă trebuie să li se asigure aprovizionarea cu gaz. Sunt necesare două elemente:

- creșterea cantității disponibile de gaz pentru consumatorii protejați de directivă; și

- existența unei infrastructuri corespunzătoare pentru transportul gazului către acești clienți.

Această cantitate și aceste capacități suplimentare pot fi denumite „marja de siguranță în aprovizionare”. Ambitusul acestei marje poate fi derivat direct din standardele naționale de siguranță a aprovizionării redefinite. Aceste cantități pot fi apoi exprimate ca un procentaj al consumului mediu. Capacitatea de rezervă și cantitatea suplimentară de gaz ar trebui să corespundă unui atare indicator.

(a) Disponibilitatea gazului : în cazurile în care se face apel la solidaritate/asistență reciprocă, statele membre neafectate pot pune la dispoziția regiunilor afectate o cantitate de gaz pe care să le-o permită propria marjă de siguranță. Această cantitate suplimentară poate proveni dintr-un conglomerat de măsuri care urmează a fi definite de fiecare stat membru:

- contracte care pot fi întrerupte

- stocare

- flexibilitatea aprovizionării (producție, import sau GNL)

b) Infrastructura de transport : Solidaritatea poate avea de suferit dacă gazul disponibil nu poate fi transportat acolo unde este mai multă nevoie de el. Totuși, această dificultate nu trebuie să împiedice implementarea principiului. În unele cazuri, transferul contractual al gazului poate fi realizat prin contracte de schimb (swaps), eliberând astfel gazul pe piețele afectate, chiar dacă nu este posibil fluxul fizic de gaz. Spre exemplu, un astfel de acord există între companii din Ungaria și Franța, care prevede că în cazul diminuării aprovizionării dinspre Rusia, compania franceză își lasă partea de gaz în Ungaria. Solidaritatea trebuie să motiveze statele membre să promoveze construcția unor infrastructuri de interconectare. Se pot elabora obiective de infrastructură în termeni de diversificare a rutelor (exprimate ca număr de puncte de intrare), de grad de interconectare și capacități de rezervă.

Obligația sau posibilitatea de punere la dispoziție a gazului prin intermediul măsurilor și capacităților menționate anterior trebuie reglementată strict (poate fi, de exemplu, legată de declararea situației de urgență) pentru a împiedica apariția abuzurilor în condiții normale de piață.

Stocarea strategică

Stocurile strategice de gaz se referă la înmagazinarea de gaz natural menit a fi utilizat numai în situații de urgență, prin urmare inaccesibil în condiții normale de piață. Stocarea gazului natural este scumpă: costul per unitate energetică îl depășește cu mult pe cel al petrolului (aproximativ 16,7 MEUR per PJ, față de 3.33 pentru petrol[13]). De asemenea, condițiile geologice pot limita în anumite zone dezvoltarea unor capacități de stocare a gazului..

Statele membre au diferite niveluri de expunere la riscuri și, în consecință, au cerințe diferite în materie de siguranță a aprovizionării (a se vedea Anexa 1). Depozitele strategice pot fi soluția preferabilă sau singura soluție pe termen lung pentru țările care depind de o sursă unică și care au o pondere mare a cererii care nu poate fi întreruptă. Comisia nu propune o obligație la nivel UE în ceea ce privește stocurile strategice. Dacă un stat membru alege această opțiune ca măsură națională, utilizarea stocurilor strategice trebuie să fie strict reglementată, pentru a evita producerea de perturbări ale pieței: stocurile strategice nu trebuie eliberate în situații care nu sunt de criză pentru a influența valoarea stocurilor sau a altor instrumente de flexibilitate elaborate în condițiile unei piețe concurențiale.

Trebuie încurajată dezvoltarea depozitelor comerciale.

CONCLUZII

UE trebuie să facă un pas înainte în ceea ce privește siguranța în aprovizionarea cu gaz și solidaritatea. Deși e posibil ca crizele să fie rare, ele pot avea efecte importante la nivel economic și social. Prin urmare, UE trebuie să fie pregătită să abordeze siguranța în aprovizionarea cu gaz într-un mod eficient. Mecanismul comunitar actual – a cărui aplicare nu a fost, din fericire, necesară – nu este suficient pentru a da un răspuns rapid într-o situație de criză a aprovizionării cu gaz care depășește nivelul la care poate fi atenuată de măsurile naționale. Pe lângă aceasta, lipsa de transparență din prezent împiedică evaluarea situației aprovizionării în timp real și a potențialelor reacții în cadrul UE. Prin urmare, este necesară revizuirea directivei din perspectiva propusă de prezenta comunicare la secțiunea 4. Obiectivul prezentei comunicări este deschiderea unei dezbateri cu statele membre și cu instituțiile europene, precum și cu părțile interesate, în vederea pregătirii unei revizuiri a Directivei 2004/67, care să remedieze principalele neajunsuri semnalate. Se pun următoarele întrebări:

1. Cum să se definească standarde comparabile de siguranță în aprovizionare care să distribuie o sarcină egală și rezonabilă operatorilor de pe piață, respectând totodată diferențele dintre statele membre?

2. Este necesar ca directiva să extindă protecția obligatorie dincolo de gospodăriile individuale, la producătorii de energie electrică, la întreprinderile mici și mijlocii și la alți consumatori vulnerabili?

3. Care trebuie să fie acțiunile punctuale definite în mecanismul comunitar, în planurile regionale și comunitare pentru situațiile de urgență?

4. Care este definiția optimă a regiunilor în contextul siguranței în aprovizionarea cu gaz?

5. Cum poate fi compensată economic solidaritatea?

6. Cum poate fi consolidată siguranța în aprovizionarea cu gaz la cele mai mici costuri?

Deși depășește domeniul de aplicare al prezentei directive, strategia comunitară pe termen lung în materie de siguranță în aprovizionarea cu gaz și cu energie, după cum s-a discutat în Analiza strategică în domeniul energiei ( Strategic Energy Review )[14], rămâne esențială. Pentru a reduce riscurile și efectele producerii unor șocuri pe termen scurt în aprovizionarea cu gaz, UE trebuie să pună în continuare accent pe eficiența energetică, pe o piață internă a energiei bine interconectată, pe inovare și dezvoltare tehnologică, pe diversificarea mixului energetic, a aprovizionării și rutelor de energie, precum și pe un cadru și pe o serie de relații internaționale eficiente. Transparența și coordonarea între acțiunile statelor membre către țările terțe trebuie să contribuie la consolidarea unui glas unic care să se facă auzit la nivel internațional în domeniul energiei. Astfel, în viitor, UE va pune o bază solidă pentru siguranța în aprovizionarea cu energie.

ANEXA 1: Comparație între statele membre

Graficele de mai jos ilustrează nivelul de vulnerabilitate al statelor membre, în funcție de concentrația lor de surse de aprovizionare[15] de ponderea gospodăriilor individuale în consumul total și de ponderea gazului în generarea de energie. În absența unor măsuri de protecție precum depozitarea, vulnerabilitatea este cea mai ridicată în cadranul din dreapta sus: consum mare al gospodăriilor individuale, combinat cu o diversificare redusă a surselor.

[pic]

[pic]

[1] Directiva 2003/55/CE din 26 iunie 2003 privind regulile comune de pe piața internă de gaze naturale (JO L 176, 15.7.2003, p. 57-78).

[2] Regulamentul (CE) nr. 1775/2005 din 28 septembrie 2005 privind condițiile de acces la rețelele pentru transportul gazelor naturale (JO L 289, 3.11.2005, p. 1-13).

[3] Propunere de Directivă de modificare a Directivei 2003/55/CE privind regulile comune de pe piața internă de gaze naturale [COM2007 (0529)final] din 19.9.2007.

[4] Directiva 2004/67/CE a Consiliului din 26 aprilie 2004 privind măsurile de garantare a securității aprovizionării cu gaz natural, JO L 127, 29.4.2004, p. 92-96.

[5] Malta și Cipru au fost scutite, dar Malta a realizat transpunerea în legislația națională.

[6] Comunicare – De două ori 20 până în 2020: Șansa oferită Europei de schimbările climatice (COM(2008)0030), 23.1.2008.

[7] Noile state membre: statele care au aderat la UE după 1/5/2004.

[8] http://ec.europa.eu/energy/gas/sos/index_en.htm

[9] Bulgaria, Grecia, Irlanda, Luxemburg și Malta.

[10] Cea mai rece iarnă din 20 sau din 50 de ani.

[11] Decizia nr. 2006/791/CE a Comisiei din 7 noiembrie 2006 de stabilire a componenței grupului de coordonare pentru gaz (Text cu relevanță pentru SEE) (JO L319, 18.11.2006, p. 49-50).

[12] Articolele 5 din Directivele 2004/67/CE și 2003/55/CE.

[13] Studiu privind stocarea gazului în UE, Comisia Europeană, DG TREN, 2008.

[14] Comunicare a Comisiei privind cea de-a doua Analiză strategică în domeniul energiei (COM2008 (XXX))

[15] Concentrația surselor se calculează după cum urmează: ∑(importul de gaz țin țara i/consum total )2, unde i=1 la n, sursă: Eurostat 2006.