[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 21.9.2009

COM(2009) 487 final

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Raport privind progresele înregistrate în asigurarea calității învățământului superior

RAPORT AL COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Raport privind progresele înregistrate în asigurarea calită ții învățământului superior

(Text cu relevanță pentru SEE)

1. INTRODUCERE

Asigurarea calității învățământului superior se află în centrul eforturilor de construire a unui Spațiu european al învățământului superior coerent, compatibil și atrăgător, în conformitate cu obiectivele procesului paneuropean de la Bologna. În ultimul deceniu, în Europa și în întreaga lume a crescut interesul față de asigurarea calității învățământului superior. În condițiile globalizării, integrării economice și mobilității academice și profesionale sporite, devine tot mai mare necesitatea recunoașterii calificărilor în afara țării care le acordă. Prestarea „fără frontiere” de învățământ superior determină o creștere a importanței asigurării transfrontaliere a calității. Apariția așa-numitelor „fabrici de diplome” (universități false care vând „diplome” false pe internet) conferă o importanță vitală distincției între educația legitimă obținută în străinătate și calificările nejustificate. Asigurarea calității contribuie la transparența și credibilitatea învățământului superior pentru cetățenii și angajatorii europeni, precum și pentru studenții și universitarii de pe alte continente.

În cadrul Strategiei de la Lisabona, Comisia Europeană face apel la modernizarea programei, precum și la o finanțare și o gestionare mai bună a învățământului superior. Strategia confirmă importanța reformelor Bologna, inclusiv în ceea ce privește asigurarea calității[1]. Două recomandări ale Parlamentului European și ale Consiliului promovează asigurarea calității învățământului superior. Prima, din 1998[2], a făcut apel la sprijinirea și, atunci când este necesar, crearea de sisteme transparente de asigurare a calității. Cea de-a doua, în februarie 2006, s-a referit la continuarea cooperării europene în asigurarea calității învățământului superior[3].

Obiectivul recomandării din 2006 a fost încurajarea instituțiilor de învățământ superior în introducerea sau dezvoltarea de sisteme interne de asigurare a calității și a agențiilor de acreditare sau asigurare a calității în aplicarea standardelor și orientărilor europene privind asigurarea calității[4] în acest domeniu. Reprezentanți ai autorităților naționale, sectorul învățământului superior, agenții de acreditare și asigurare a calității, împreună cu parteneri sociali, au fost invitați, la rândul lor, să înființeze un „Registru european al agențiilor de asigurare a calității” care ar permite instituțiilor de învățământ superior să aleagă, dintre agențiile înscrise în registru, o agenție potrivită cu necesitățile și profilul lor. Recomandarea a făcut apel, de asemenea, la statele membre pentru a oferi instituțiilor de învățământ superior posibilitatea de a cere să fie acreditate de agenții incluse în registru situate în afara propriei țări; la cooperare între agențiile de asigurare a calității pentru consolidarea încrederii reciproce; și la accesul publicului la evaluările agențiilor.

Recomandarea din 2006 a invitat Comisia să:

(1) continue, în strânsă cooperare cu statele membre, să susțină cooperarea dintre instituțiile de învățământ superior, agențiile de acreditare și de asigurare a calității, autoritățile competente și alte organisme în domeniu;

(2) prezinte rapoarte pe trei ani privind progresele înregistrate în dezvoltarea de sisteme de asigurare a calității în diferitele state membre și privind activitățile de cooperare la nivel european.

Acesta este primul raport pe trei ani privind progresele înregistrate. Raportul analizează situația la nivel național, european și internațional și sugerează domenii de continuare a dezvoltării.

2. PRINCIPALELE EVOLUțII LA NIVEL NAțIONAL

Această secțiune a raportului schițează rolul asigurării externe a calității, situația actuală și experiența în ceea ce privește standardele de asigurare a calității.

2.1. Rolul asigurării externe a calității

Recomandarea din 2006 confirmă faptul că principala responsabilitate pentru calitatea învățământului superior revine înseși instituțiilor de învățământ superior. Sistemele interne de asigurare a calității din instituțiile de învățământ superior au drept obiectiv monitorizarea și îmbunătățirea calității și dezvoltarea unei reale „culturi a calității”. Totuși, acestora le lipsește adesea independența și accesibilitatea publică necesară pentru informarea părților interesate într-un mod transparent și verificabil. Asigurarea unei astfel de informații reprezintă rolul asigurării externe a calității, care reprezintă principalul motor al recomandării și se realizează de către agenții independente de asigurare a calității.

Asigurarea externă a calității poate consta în:

- Evaluarea („auditarea”) calității unei anumite instituții de învățământ superior, a programelor sau unităților acesteia;

- Compararea calității pentru diferite instituții de învățământ superior într-un/într-o domeniu/disciplină dat(ă) („analiză comparativă”);

- Garantarea îndeplinirii anumitor „standarde” predefinite de calitate („acreditare”);

- Acordarea de diferite mărci de calitate destinate, în mod obișnuit, să semnaleze înalta calitate sau „excelența”.

2.2. Peisajul diversificat al asigurării calității pe teritoriul european

Numeroase instituții de învățământ superior din Europa își construiesc „cultura calității” și sistemele interne de asigurare a calității în principal prin cooperare interinstituțională, asistență reciprocă și analiză comparativă[5]. Această evoluție pozitivă ar trebui să fie încurajată în continuare.

Apariția unor noi agenții și rețele de asigurare a calității reprezintă evoluția cea mai importantă în peisajul european. Această tendință a apărut după recomandarea din 1998, dar s-a răspândit și accelerat în ultimii ani. În prezent, există agenții de asigurare a calității în aproape toate țările Spațiului european al învățământului superior, deși sunt destul de eterogene în ceea ce privește dimensiunea, domeniul de activitate, statutul, orientarea și capacitatea internațională. Multe sunt mici, nou create, cu experiență și expunere europeană/internațională limitată. Cu puține excepții, misiunea lor se limitează la propria țară (și uneori la propria regiune): doar foarte puține sunt active în afara propriului teritoriu. Cele mai multe dintre agenții se concentrează pe evaluare de programe, dar tot mai multe se implică în acreditări sau audituri instituționale[6].

Raportul de evaluare a procesului Bologna 2009[7] confirmă faptul că instituțiile de învățământ superior din cele mai multe țări acționează intens în direcția stabilirii de sisteme interne coerente de asigurare a calității și a alinierii lor la procedurile externe de evaluare. Principala provocare, pentru cele mai multe țări, este de a concepe proceduri de evaluare care să măsoare rezultatele procesului de învățare. Raportul de evaluare folosește trei indici de măsurare a progreselor în asigurarea calității:

- Stadiul de dezvoltare al asigurării externe a calității: țările primesc un punctaj mai bun dacă au un sistem extern care se aplică tuturor instituțiilor și care funcționează în conformitate cu standardele și orientările europene de asigurare a calității.

- Nivelul de participare a studenților: țările primesc un punctaj mai bun dacă studenții participă la gestionarea organismelor naționale de asigurare a calității, la evaluările externe ale instituțiilor de învățământ superior și/sau la programe, la procesele interne de asigurare a calității și la pregătirea rapoartelor de autoevaluare.

- Nivelul de participare internațională: țările primesc un punctaj mai bun dacă există o participare internațională la evaluările externe ale instituțiilor și/sau programelor, la gestionarea organismelor naționale de asigurare a calității și la evaluările externe ale agențiilor naționale de asigurare a calității.

Exemple de state membre care au obținut punctaje bune pe baza acestor trei indici sunt: Austria, Belgia, Danemarca, Finlanda, Germania, Irlanda, Norvegia, Regatul Unit, Republica Cehă, Spania, Suedia, Țările de Jos și Ungaria.

Sondajul ENQA 2008[8] arată că cele mai multe agenții au o „misiune” națională, dar există și cazuri diferite. În unele țări, diferite părți ale sectorului învățământului superior au agenții diferite, de exemplu, în Germania s-a instituit o adevărată piață la care participă mai multe agenții „concurente” în cadrul unui consiliu de acreditare. Cele mai multe agenții de asigurare a calității trec printr-o perioadă de schimbare, generată de procesul Bologna și de contextul internațional. O altă evoluție importantă o reprezintă implicarea sporită a părților interesate în aspecte ale asigurării calității.

2.3. Experiența în ceea ce privește standardele și orientările de asigurare a calității

Standardele și orientările europene de asigurare a calității s-au adoptat în 2005. Acestea cuprind trei părți: principii pentru sistemul propriu, intern, de asigurare a calității al instituțiilor de învățământ superior; standarde de evaluare externă a instituțiilor de învățământ superior și a programelor acestora de către agenții; standarde care se aplică înseși agențiilor de asigurare a calității. Acestea sunt destinate să reprezinte o referință comună „generală” cu o anumită marjă de interpretare în contextul diferitelor țări, discipline și instituții.

Sensibilizarea cu privire la standardele de calitate variază între țări și circumscripții, dar s-a câștigat o experiență considerabilă în aplicarea acestora: mii de persoane (personal universitar, experți, studenți, reprezentanți ai întreprinderilor și ai societății) au participat la procedurile de autoevaluare, au făcut parte din comitete de evaluare sau au fost intervievate în cadrul vizitelor de evaluare. Participarea studenților la asigurarea calității ca normă de bază în Spațiul european al învățământului superior a câștigat teren în ultimii ani, deși această implicare rămâne, adesea, restrânsă la anumite aspecte sau proceduri[9]. Implicarea reprezentanților întreprinderilor și a persoanelor nerezidente variază semnificativ de la asigurarea internă a calității la cea externă și este, în general, mai puternică în comitetele de evaluare a agențiilor decât în organismele de decizie.

Definirea standardelor de asigurare a calității este un proces în evoluție continuă. Un exemplu îl reprezintă organizarea de seminarii de către grupul E4[10] pe teme cum sunt: folosirea rezultatelor procesului de învățare; legătura cu cadrele de calificări; publicarea rapoartelor privind asigurarea calității; recunoașterea studiilor anterioare; educația transnațională; internaționalizarea procedurilor; și cooperarea și compatibilitatea cu alte regiuni ale lumii.

Standardele oferă puncte de referință generale utile, dar sunt în continuare interpretate în moduri diferite în diferite țări, agenții și instituții de învățământ superior. Ele sunt privite fie drept o listă de norme formale care trebuie bifate, fie drept un cod de bune practici profesionale, fie drept orientări fără putere de constrângere. Ideea că agențiile ar trebui să respecte în general standardele și nu să le îndeplinească pe fiecare în parte pare a fi rezonabilă, dar lasă ușa deschisă pentru o gamă largă de interpretări.

Experiența în ceea ce privește standardele de calitate a instituțiilor de învățământ superior și a agențiilor de asigurare a calității din Europa se restrânge, în continuare, în mare măsură, la învățământul superior inițial „tradițional”, deși s-a acordat o anumită atenție specială învățământului de la distanță în anumite contexte naționale. În general, totuși, învățământul transnațional în toate formele sale, învățământul continuu și calificările învățământului de-a lungul vieții în general, învățământul superior în ciclu scurt, precum și învățământul la distanță și online rămân în mare măsură în afara domeniului de aplicare a asigurării calității.

Merită, de asemenea, să se remarce că în ciuda faptului că „Standardele și orientările europene” s-au elaborat în contextul procesului Bologna, acestea nu fac referire la importanța respectării normelor de bază ale Spațiului european al învățământului superior (de exemplu cele care privesc cadrul de calificări sau folosirea Sistemului european de transfer de credite[11]) și la prioritățile principale (de exemplu, capacitate de obținere a unui loc de muncă și mobilitate).

3. PRINCIPALELE EVOLUțII LA NIVEL EUROPEAN șI INTERNAțIONAL

Prezenta secțiune a raportului examinează evoluțiile europene în ceea ce privește asigurarea calității și trece în revistă tendințele internaționale care influențează lucrările în acest domeniu.

3.1. Creștere puternică a infrastructurii europene de asigurare a calității

Creșterea numărului de agenții de calitate a dus la o dezvoltare puternică a rețelelor de asigurare a calității. Comisia susține Asociația europeană pentru asigurare a calității (ENQA)[12], creată în anul 2000. Participarea a crescut rapid la 48 de membri plini din 23 de țări diferite. „Grupul E4” a propus Standardele și orientările europene de asigurare a calității, adoptate în 2005. Acest grup a organizat, de asemenea, seminarii în care se examinează diferite aspecte cheie în asigurarea calității. Diferite grupuri regionale de agenții sunt active, de exemplu, în Europa Centrală/de Est sau în țările nordice. Consorțiul european pentru acreditare (ECA)[13], care are 15 organizații membre din 10 țări, urmărește activ recunoașterea reciprocă a deciziilor de acreditare între membrii săi.

Bune practici

În cadrul consorțiului ECA de agenții de acreditare, întărirea încrederii pe bază de cooperare intensivă a dus la o primă serie de acorduri bilaterale pentru recunoașterea deciziilor de acreditare și la primul experiment de accesibilizare publică a acestor decizii pe Internet prin intermediul bazei de date Qrossroads, finanțată de către Comisia Europeană[14].

Registrul european de asigurare a calității (EQAR)[15] reprezintă noul organism major în arhitectura europeană de asigurare a calității. Acesta a fost instituit de grupul E4 drept nou organism cu personalitate juridică în 2008, cu sprijinul Comisiei, drept răspuns la întâlnirea din 2007 a miniștrilor Bologna de la Londra și în conformitate cu principiile stabilite în recomandarea din 2006. Registrul este deschis agențiilor care operează în Spațiul european al învățământului superior cu condiția ca acestea să demonstreze că respectă standardele și orientările europene. Există o procedură simplificată pentru admiterea de membri plini ai ENQA, care satisfac deja această condiție, dar agențiile candidate pot depune cerere și direct la EQAR. Deciziile privind admiterea se iau de către Comitetul de înregistrare, ai cărui membri sunt nominalizați de către grupul E4 și alte părți interesate. Guvernele pot deveni membri EQAR, dar numai cu statut de observator în comitet. Primele două runde de înscrieri, în decembrie 2008 și aprilie 2009 au dus la admiterea a nouă membri ENQA în EQAR. Alții sunt planificați să urmeze în curând.

Dezvoltarea considerabilă în ultimii ani a infrastructurii de asigurare a calității în Europa este conformă cu recomandarea din 2006 și cu procesul Bologna. Cu toate acestea, varietatea actorilor din asigurarea calității este largă și unele aspecte ar putea să fie nevoie să fie revizuite pentru îmbunătățirea transparenței sistemului ca întreg. În mod special, agențiile din comunitățile mici de învățământ superior trebuie să facă față unei provocări suplimentare, aceea de a obține o credibilitate reală în afara propriilor frontiere. Există unele preocupări cu privire la faptul că statutul de membru în ENQA al agențiilor sau chiar înregistrarea lor în EQAR ar putea să nu genereze nivelul necesar de încredere reciprocă. Totuși, o astfel de încredere constituie baza transparenței și credibilității din cadrul întregului Spațiu european al învățământului superior.

Sistemul poate fi dificil de înțeles și folosit dacă există mai multe straturi de agenții și rețele. Cerința de bază pentru obținerea calității de membru atât în ENQA, cât și în EQAR este conformitatea cu Standardele și orientările europene, iar cele două organisme au în comun mai mulți membri, dar nu pe toți. Prin urmare, este necesar un efort mult mai mare pentru ca Spațiul european al învățământului superior să beneficieze de un sistem de asigurare a calității inteligibil și orientat către utilizator. În numeroase cazuri este încă neclar ce înseamnă într-o anumită țară a fi acreditat în altă țară, chiar de către o agenție înregistrată. De asemenea, este neclar în ce fel se poate preveni folosirea necorespunzătoare a unei astfel de acreditări, de exemplu, în cazul unei instituții de învățământ superior care funcționează în mai multe țări fără a oferi în toate locațiile garanțiile care au dus la acreditarea inițială. Garanțiile mai puternice ar putea avea o contribuție pozitivă, deoarece credibilitatea sistemului european de asigurare a calității ar putea depinde de agenția cea mai puțin credibilă acceptată sau menținută în Registru și de cele mai slabe instituții de învățământ superior dintr-o agenție înregistrată.

Bune practici

Unirea eforturilor NVAO este agenția comună de asigurare a calității pentru Țările de Jos și Flandra (Belgia). Aceste teritorii au limbă comună dar sistemele și diplomele de învățământ superior diferă semnificativ. Agenția comună contribuie la creșterea resurselor de evaluare și la îmbunătățirea credibilității mărcilor de calitate NVAO[16].

Creșterea obiectivității: Consiliul austriac de acreditare folosește aproape în exclusivitate evaluatori străini, iar austriecii nu reprezintă majoritatea în consiliul decizional. Aceasta contribuie la credibilitatea internațională prin prevenirea suspiciunilor că interese particulare ar putea distorsiona deciziile de acreditare[17].

3.2. Asigurarea calității prezintă în continuare o dimensiune europeană limitată

Recomandarea din 2006 încurajează statele membre să ofere instituțiilor de învățământ superior posibilitatea de a cere să fie acreditate (sau de a obține alte mărci de calitate) din partea unor agenții incluse în registru din afara propriei țări. Aceasta se poate transforma în realitate numai dacă se îndeplinesc simultan mai multe condiții:

- instituțiile de învățământ superior au nevoie de o autonomie suficientă pentru a solicita o marcă de calitate din străinătate;

- agențiile trebuie să aibă capacitatea, să li se permită și să dorească să opereze în afara frontierelor naționale proprii;

- guvernele naționale și agențiile de asigurare a calității trebuie să confirme agențiile înregistrate din alte țări și să le recunoască concluziile.

Există în continuare numai câteva exemple de instituții de învățământ superior care solicită evaluări sau acreditări din partea agențiilor străine, cu excepția agențiilor pe subiect specific și a unor cursuri cu diplomă comună. Doar puține guverne au deschis asigurarea calității în țara lor pentru alte agenții înregistrate (totuși, un exemplu poate fi găsit în Țările de Jos). Universitățile din Spațiul european al învățământului superior care solicită o marcă de calitate într-o disciplină dată tind să se adreseze în continuare unor agenții din Statele Unite precum ABET[18] sau AACSB[19]. Se pare, totuși, că un număr tot mai mare de agenții se pregătesc pentru activități de asigurare a calității în afara contextului lor național.

Bune practici

Institutele de inginerie și universitățile tehnice din mai multe țări au obținut acreditarea Comisiei franceze pentru diploma de inginer (CTI). CTI realizează, de asemenea, evaluări/acreditări comune cu alte agenții. Facultățile/institutele economice din diferite țări au fost „acreditate” de către agenția germană ACQUIN. Instituțiile germane de învățământ superior sunt interesate de auditul de calitate oferit de către agenția elvețiană (OAQ).

Două mărci de calitate europene de succes există dinainte de anul 1998: EQUIS în studii de management[20] și Programul de evaluare instituțională al Asociației Universităților Europene[21]. Ambele oferă o abordare mai curând instituțională decât bazată pe programe, selectează comitete de evaluare de dimensiune cu adevărat internațională și atrag în prezent interesul instituțiilor din afara Europei. Câteva inițiative mai noi, concentrate pe subiecte specifice au evoluat mai recent din rețele tematice din chimie și inginerie (ambele cu susținere financiară din partea Comisiei) sau se află în continuare în faza de planificare (de exemplu în educația muzicală).

Bune practici

Marca Eurochimie a apărut la nivel de studii universitare dar acum există și pentru diplomele de master și doctorat. Aceasta se conferă direct din rețeaua Eurochimie programelor care îndeplinesc standardele acceptate[22].

Marca EUR-ACE în inginerie există la nivel universitar și de master. S-au definit standarde la nivel european, dar ele se aplică prin intermediul agențiilor naționale de asigurare a calității autorizate să emită „mărci” EUR-ACE împreună cu acreditările lor naționale. S-au acordat deja câteva sute de mărci, dar acestea sunt disponibile, în continuare, numai la șapte agenții naționale[23].

Totuși, în general, asigurarea transfrontalieră a calității este, în continuare, limitată. Drept rezultat, există puține informații comparabile pentru părțile interesate, în special studenți, pentru a face alegeri în cunoștință de cauză în legătură cu locul și obiectul studiilor.

3.3. Tendințe internaționale: angajament sporit pentru transparență

În diferite regiuni ale lumii au apărut mai multe rețele noi de asigurare a calității – uneori folosind Europa drept model de referință. Dialogul la nivel mondial cu privire la asigurarea calității s-a intensificat în cadrul Rețelei internaționale a agențiilor de asigurare a calității în învățământul superior (INQAAHE)[24].

O altă evoluție importantă, atât la nivel european cât și la nivel global, o reprezintă numărul tot mai mare de clasamente internaționale pentru universități. Acestea sunt adesea obiectul criticilor în comunitatea învățământului superior pentru defectele lor metodologice și abordarea monodimensională (respectiv concentrarea pe rezultate ale cercetării în „științe concrete” și neglijarea performanțelor universităților în domenii precum științele umaniste și sociale, predare și influență asupra comunității). Fără a neglija aceste deficiențe, clasamentele pot constitui un instrument util de comparație și contrast între instituțiile de învățământ superior și între programele acestora. Comisia Europeană a lansat recent un studiu de fezabilitate pentru elaborarea unei noi abordări, multidimensională și personalizată a clasamentului mondial al universităților[25]. În cadrul conferinței ministeriale Bologna din 2009 s-a susținut evoluția instrumentelor de transparență în strânsă consultare cu părțile interesate[26].

Principalele evoluții în asigurarea calității în Europa ar trebui privite în lumina acestor tendințe.

4. CONCLUZII șI SUGESTII PENTRU DEZVOLTAREA ÎN CONTINUARE A ASIGURăRII CALITățII ÎN EUROPA

De-a lungul ultimilor ani, sistemul european de asigurare a calității s-a dezvoltat enorm, atât în ceea ce privește asigurarea internă a calității în instituțiile de învățământ superior european, cât și în ceea ce privește evaluarea externă și acreditarea instituțiilor și programelor[27]. S-au creat numeroase agenții și rețele noi de asigurare a calității, a crescut sensibilizarea față de Standardele și orientările europene în domeniul asigurării calității și există tot mai multe agenții care se pregătesc pentru asigurarea calității în afara contextului lor național. Fără a se aduce atingere acestei evoluții generale pozitive, punerea în aplicare deplină a recomandării din 2006 pare a necesita eforturi suplimentare în mai multe domenii.

4.1. O privire asupra infrastructurii de asigurare a calității

Unele caracteristici ale infrastructurii europene de asigurare a calității par să necesite continuarea discuțiilor pentru a se permite consolidarea unui nivel mai ridicat de încredere între agenții și, prin aceasta, un nivel suficient de transparență pentru utilizatori și societate. Agențiile de asigurare a calității reprezintă, încă, o caracteristică relativ nouă a Spațiului european al învățământului superior. Ele vor trebui să își demonstreze independența și profesionalismul pentru a consolida încrederea părților interesate. Agențiile vor trebui să-și convingă, în continuare, omologii europeni că oferă un nivel suficient de comparabilitate, important ca precondiție pentru recunoașterea reciprocă a diplomelor și promovarea mobilității studențești.

Comisia este conștientă de riscul ca agențiile să fi devenit prea numeroase, în timp ce dimensiunea lor rămâne destul de redusă. Prin urmare, posibilitatea joncțiunilor între agenții merită să fie luată în considerare prin intermediul rețelelor de asigurare a calității existente la nivel european (ENQA, ECA), de exemplu prin regruparea agențiilor pe baza proximității regionale sau lingvistice. Agențiile ar putea, de asemenea, să ia în considerare extinderea domeniului de aplicare a activităților proprii, pentru a găsi abordări mai adecvate învățării de-a lungul vieții, învățământului superior de la distanță, online, formării profesionale, învățământului superior transnațional și particular.

Realizarea unei distincții clare a rolurilor între ENQA, EQAR și Consorțiul european pentru acreditare (ECA), cu o mai intensă concentrare asupra beneficiilor pentru utilizatorii asigurării calității ar putea spori eficiența infrastructurii europene de asigurare a calității. Asigurarea unui acces rapid, online, la lista europeană a instituțiilor și programelor evaluate ar putea fi discutată ca o prioritate a EQAR. Experimentul Qrossroads, început de ECA cu sprijinul Comisiei Europene, ar putea oferi un punct de plecare util pentru o bază de date de mult mai largi dimensiuni. Cooperarea strânsă cu rețeaua NARIC-ENIC[28] poate îmbunătăți potențialul bazei de date de a contribui la recunoașterea calificărilor și de a promova mobilitatea.

4.2. O reevaluare a standardelor și orientărilor europene

Standardele și orientările europene ar putea fi dezvoltate în continuare, pentru a spori coordonarea asigurării calității cu dezvoltarea Spațiului european al învățământului superior, după cum s-a prevăzut în recomandarea din 2006. Acest exercițiu va trebui să implice agenții și alte părți interesate în asigurarea calității în cadrul procesului Bologna. O astfel de evoluție ar putea lua în considerare următoarele trei aspecte:

(1) Respectarea structurii principale (trei cicluri) drept cerință de bază pentru calitate în Spațiul european al învățământului superior. Aceasta ar fi în conformitate cu Cadrul european al calificărilor (EQF) și Cadrul de calificări al Spațiului european al învățământului superior adoptat în 2005[29]. Ar trebui să se facă o referire mai clară în orientări la Suplimentul la diplomă și la ECTS, având în vedere că acestea nu sunt complet puse în aplicare în majoritatea țărilor.

(2) În Spațiul european al învățământului superior, standardele de calitate ar cuprinde priorități cum ar fi capacitatea de obținere a unui loc de muncă și mobilitatea (în concordanță cu ținta stabilită pentru mobilitate în Comunicatul 2009 al miniștrilor Bologna).

(3) Standardele sistemelor interne de asigurare a calității din instituțiile de învățământ superior ar putea figura, de asemenea, în alte dimensiuni cheie, cum ar fi calitatea serviciilor pentru studenți în general[30], orientarea pentru carieră/obținere a unui loc de muncă pentru studenți și absolvenți[31], dezvoltarea capacității de gestionare financiară și punerea în aplicare a Cartei europene pentru cercetători și a Codului de conduită pentru recrutarea cercetătorilor[32].

4.3. O mai puternică dimensiune europeană în asigurarea calității

Posibilitatea instituțiilor de învățământ superior de a alege dintre agențiile înregistrate, după cum s-a subliniat în recomandarea din 2006, depinde de dezvoltarea unui număr mai mare de mărci europene de calitate. Acestea s-ar putea baza pe domenii disciplinare largi, (mai curând decât pe domenii înguste de specializare profesională) și ar putea fi decernate fie prin intermediul agențiilor specializate separate, fie împreună cu evaluările naționale în domeniul corespunzător. Comisia susține dezvoltarea inițiativelor de acest tip[33].

Agențiile naționale de asigurare a calității ar trebui să fie încurajate să dezvolte activități dincolo de frontiere și să solicite recunoașterea deciziilor lor în alte țări, de exemplu, prin intermediul convențiilor de recunoaștere reciprocă. Instituțiile de învățământ superior ar putea fi încurajate să folosească serviciile agențiilor înregistrate din afara țării lor. Ar putea fi necesar să se clarifice portabilitatea acreditării naționale în cadrul Spațiului european al învățământului superior și, de asemenea, problema asigurării calității pentru învățământul superior transfrontalier în cadrul Spațiului european al învățământului superior. Dată fiind importanța crescândă a cursurilor comune și cu diplomă dublă în Europa, ar putea fi utile principii clare pentru evitarea necesității acreditărilor multiple.

Comisia susține dezvoltarea instrumentelor de transparență care completează asigurarea calității, mai ales a celor care oferă o viziune comparativă a instituțiilor de învățământ superior și a programelor acestora. Aceasta include studiul de fezabilitate mai sus menționat cu privire la un clasament universitar multidimensional și personalizat[34].

Influența internațională și credibilitatea Spațiului european al învățământului superior ar putea fi promovată în continuare prin cooperare în asigurarea calității cu alte regiuni ale lumii. Acest punct de vedere a fost subliniat în declarația primului Forum politic Bologna de la Louvain-la-Neuve, care a menționat în mod specific asigurarea calității drept domeniu de cooperare concretă între cele 46 de țări Bologna și țări din restul lumii. [35]

În prezentul raport, Comisia a subliniat evoluțiile pozitive în asigurarea calității în învățământul superior, dar a făcut și unele sugestii de dezvoltare și continuare a dezbaterilor. Comisia dorește să invite toate părțile interesate să reflecteze asupra acestui raport și să asigure o dezvoltare corespunzătoare a ideilor din recomandarea din 2006. Comisia așteaptă cu nerăbdare posibilitatea de a raporta noi progrese în 2012.

[1] COM(2005)152 final, 20.4.2005

[2] Recomandarea 98/561/CE din 24 septembrie 1998 (JO L 270, 7.10.1998)

[3] Recomandarea 2006/143/CE din 15 februarie 2006 (JO L 64, 4.3.2006)

[4] Adoptate în 2005, la conferința ministerială Bologna de la Bergen, a se vedea http://www.enqa.eu/pubs_esg.lasso

[5] Tendințe V, universități care dau formă Spațiului european al învățământului superior, Asociația universităților europene, 2007.

[6] Proceduri de calitate în Spațiul european al învățământului superior și dincolo de acesta, al doilea sondaj al Rețelei europene de asigurare a calității (ENQA), ENQA, 2008.

[7] http://www.ond.vlaanderen.be/hogeronderwijs/bologna/conference/documents/ Stocktaking_report_2009_FINAL.pdf

[8] Proceduri de calitate în Spațiul european al învățământului superior și dincolo de acesta – al doilea sondaj al Rețelei europene de asigurare a calității (ENQA) (2008)

[9] Bologna văzută de studenți, Uniunea Studenților Europeni (ESU), 2009.

[10] Compusă din ENQA, Asociația Universităților Europene (EUA, www.eua.be), Uniunea Studenților Europeni (ESU, www.esib.org) și Asociația Europeană a Instituțiilor de Învățământ Superior (EURASHE, www.eurashe.eu).

[11] Sistemul european de transfer și acumulare de credite (ECTS)

[12] www.enqa.eu

[13] www.ecaconsortium.net

[14] www.qrossroads.eu

[15] www.eqar.eu

[16] www.nvao.net

[17] www.akkreditierungsrat.at

[18] http://www.abet.org/the_basics.shtml

[19] http://www.aacsb.edu/

[20] http://www.efmd.org

[21] http://www.eua.be/events/institutional-evaluation-programme/home

[22] http://ectn-assoc.cpe.fr/chemistry-eurolabels/default.htm

[23] http://www.enaee.eu

[24] http://www.inqaahe.org

[25] http://ec.europa.eu/education/lifelong-learning-policy/doc62_en.htm

[26] Leuven-Louvain-la-Neuve Communiqué, Aprilie 2009, http://www.ond.vlaanderen.be/hogeronderwijs/bologna/conference/

[27] Tendințe V, op.cit.

[28] http://www.enic-naric.net

[29] http://www.ond.vlaanderen.be/hogeronderwijs/bologna/qf/overarching.asp

[30] Bologna văzută de studenți, Uniunea Studenților Europeni (ESU), 2009.

[31] Leuven-LLN Communiqué, op.cit.

[32] http://ec.europa.eu/eracareers/pdf/am509774CEE_EN_E4.pdf

[33] http://ec.europa.eu/education/erasmus/doc910_en.htm

[34] http://ec.europa.eu/education/lifelong-learning-policy/doc62_en.htm

[35] http://www.ond.vlaanderen.be/hogeronderwijs/bologna/forum/ Bologna_Policy_Forum_Statement_29April2009.pdf