RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 128/18

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind perspectivele Strategiei de dezvoltare durabilă

(aviz exploratoriu)

(2010/C 128/04)

Raportor: dl EHNMARK

La 18 martie 2009, în conformitate cu articolul 262 din Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, Comisia Europeană a hotărât să consulte Comitetul Economic şi Social European cu privire la

Perspectivele Strategiei de dezvoltare durabilă

(aviz exploratoriu).

Secţiunea pentru agricultură, dezvoltare rurală şi protecţia mediului, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 13 octombrie 2009.

În cea de-a 457-a sesiune plenară, care a avut loc la 4 şi 5 noiembrie 2009 (şedinţa din 5 noiembrie 2009), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu 178 de voturi pentru, 21 de voturi împotrivă şi 18 abţineri.

1. Concluzii şi recomandări

1.1. Comitetul Economic şi Social European (CESE) salută Raportul bienal al Comisiei privind Strategia UE de dezvoltare durabilă (1). Raportul Comisiei oferă o bază pentru dezbaterea ulterioară privind punerea în aplicare a Strategiei de dezvoltare durabilă de către UE.

1.2. CESE este de acord cu propunerea Comisiei ca strategia să stabilească drept priorităţi pentru următoarea perioadă patru mari teme: economia cu emisii scăzute de CO2, protejarea biodiversităţii, a apelor şi a altor resurse naturale, promovarea incluziunii sociale şi consolidarea dimensiunii internaţionale a dezvoltării durabile. Comitetul regretă totuşi că analiza Comisiei nu a fost aprofundată şi că aceasta nu a făcut propuneri mai concrete referitoare la ţinte, calendare şi măsuri în aceste domenii.

1.3. În ciuda unor tendinţe mai puţin pozitive, este evident că, în forma sa actuală, Strategia UE pentru dezvoltare durabilă nu îşi îndeplineşte obiectivele.

1.4. Pentru a fi eficientă, Strategia UE pentru dezvoltare durabilă necesită o structură de guvernanţă cu totul nouă, care presupune o dotare corespunzătoare cu personal, buget, precum şi mecanisme cu ajutorul cărora să se poată controla aplicarea Strategiei.

1.5. CESE ar saluta, de asemenea, o coordonare mai intensă în cadrul Comisiei, la care ar putea să-şi aducă contribuţia un membru al Comisiei însărcinat cu coordonarea. Pe lângă aceasta, Comitetul recomandă constituirea unui comitet independent la nivel înalt, însărcinat cu monitorizarea periodică a progreselor în materie de dezvoltare durabilă şi care să facă recomandări instituţiilor.

1.6. Comitetul solicită Consiliului şi Comisiei să transforme Strategia UE de dezvoltare durabilă în meta-strategie pentru toate politicile UE. Toate celelalte strategii UE pe termen mai scurt trebuie să contribuie la îndeplinirea obiectivelor unei viitoare Strategii a UE de dezvoltare durabilă. Multe măsuri politice adoptate astăzi au efecte în următoarele decenii. Măsurile cu efect pe termen scurt nu trebuie să înrăutăţească şansele de dezvoltare ale generaţiilor viitoare.

1.7. În avizul său, CESE explică necesitatea unei mai bune coordonări între Strategia de la Lisabona şi Strategia de dezvoltare durabilă. Comisiei ar trebui să i se solicite ca la elaborarea noii Strategii de la Lisabona sau a Strategiei pentru anul 2020 să indice în mod explicit cum vor contribui măsurile propuse în respectiva strategie la tranziţia pe termen lung către un model mai durabil de dezvoltare. În mod similar, viitoarele perspective financiare, fondurile structurale, PAC şi programele-cadru de cercetare şi dezvoltare, precum şi toate celelalte strategii şi programe importante adoptate la nivel european ar trebui să arate în ce mod contribuie la îndeplinirea obiectivelor şi ţintelor cuprinse în Strategia de dezvoltare durabilă.

1.8. PIB-ul în forma sa actuală nu mai trebuie să fie un etalon decisiv pentru configurarea politicilor. Progresul şi bunăstarea umană ar trebui măsurate în alt mod decât până acum. CESE sprijină cu tărie definirea şi aplicarea altor indicatori privind progresul în afară de PIB. În acest context trebuie purtată şi o discuţie despre valorile pe care UE doreşte să le promoveze.

1.9. Dezvoltarea durabilă presupune angajament şi acţiuni la nivel local. Crearea unui astfel de angajament necesită coparticiparea activă atât a partenerilor sociali, cât şi a întregii societăţi civile organizate.

1.10. În mod evident, pentru o punere în aplicare cu succes a Strategiei de dezvoltare durabilă trebuie ca şi lumea politică să-şi asume răspunderea, atât la nivel european şi regional, cât şi la nivel local, Parlamentului European revenindu-i, de asemenea, un rol clar. Comitetul recomandă crearea unui mecanism pentru evaluarea de către Comisie a progreselor înregistrate pe plan naţional în raport cu indicatorii conveniţi, urmat de orientări specifice pentru fiecare ţară privind elementele-cheie care necesită atenţie, după modelul mecanismului înfiinţat cu succes pentru monitorizarea progreselor în aplicarea Strategiei de la Lisabona.

1.11. CESE regretă că, pentru elaborarea raportului său, Comisia nu a consultat, înainte de elaborarea propunerilor sale, nici CESE şi nici alte organizaţii, lucru cerut de Consiliu în Concluziile sale din anul 2006. La fel de importantă ar fi fost solicitarea punctelor de vedere ale organizaţiilor societăţii civile. Comitetul şi-a consolidat capacitatea de integrare cu privire la chestiunile de dezvoltare durabilă prin înfiinţarea, în urmă cu trei ani, a Observatorului Dezvoltării Durabile, structură care, la rândul său, a avut consultări periodice cu consiliile naţionale pentru dezvoltare durabilă. Comitetul recomandă ca acest mecanism să fie utilizat într-un mod mai sistematic, astfel încât să asigure o contribuţie mai originală a societăţii civile la actualizarea şi monitorizarea evoluţiei dezvoltării durabile în Europa.

1.12. Este deosebit de important ca acest mecanism să fie pe deplin funcţional înainte de Summitul mondial pentru dezvoltare durabilă de la Rio, din 2012.

2. Comunicarea Comisiei

Comunicarea Comisiei Europene [COM(2009) 400 final, din 24 iulie 2009] privind evoluţia ulterioară a Strategiei de dezvoltare durabilă reprezintă din păcate numai un progres modest. Pe de o parte, aceasta subliniază deficienţele în implementarea obiectivelor acestei strategii, însă pe de altă parte, nu propune măsuri viabile pentru înlăturarea pe viitor a acestor deficienţe.

2.1.1. În acest context, CESE reaminteşte că tocmai chestiunea semnalelor politice clare a fost unul din laitmotivele dialogului cu Comisia, Consiliul şi Parlamentul.

2.1.2. Deciziile privind semnalele politice necesită o pregătire bună. CESE regretă că, pentru dezvoltarea bazei pentru evaluarea politică din acest an a dezvoltării durabile, Comisia nu a putut aloca mai mult decât resurse marginale.

2.2. Documentul Comisiei conţine o serie de „înregistrări de moment” ale dezvoltării în cadrul celor şapte domenii prioritare şi al temelor transversale. Acesta este un exerciţiu util care arată atât unde trebuie aprofundate aceste priorităţi, cât şi unde este necesară o analiză mai detaliată.

2.3. Din document reiese că evoluţiile sunt aproape exclusiv negative. În ultimii ani, deşi s-au depus multe eforturi în problemele legate de climă şi energie, rezultatele continuă să fie, în cea mai mare parte, negative. Transporturile reprezintă un alt domeniu în care politicile nu au reuşit să ducă la schimbarea tendinţei de creştere a emisiilor. În general, exemplele pozitive se numără doar printre măsurile individuale: uneori un proiect de lege foarte promiţător, alteori o iniţiativă inovatoare; totuşi, nu se întrevede o tendinţă constantă de inversare a situaţiei.

2.4. CESE nu intenţionează să comenteze evaluarea schematică, întreprinsă de Comisie, a domeniilor politice individuale, ci doar să menţioneze că documentul acesteia nu este o lectură încurajatoare. Rezultatul subliniază că este nevoie de un angajament politic mai serios pentru dezvoltarea durabilă.

2.5. Durabilitatea producţiei şi a consumului se bucură de câţiva ani de o mare prioritate. Un exemplu este utilizarea materiilor prime în procesul de producţie. Din statistici reiese că UE şi SUA consumă de două ori mai multe materii prime pe unitatea de producţie, decât de exemplu Japonia. Acesta este un domeniu în care există un potenţial considerabil de a se obţine un randament mai bun prin raţionalizare.

2.6. Comisia acordă o prioritate deosebită eforturilor privind integrarea dimensiunii sociale şi a aspectelor sociale atât în Strategia de dezvoltare durabilă, cât şi în alte strategii actuale de dezvoltare ale UE (Strategia de la Lisabona şi altele). Importanţa acestor eforturi este ilustrată pe baza faptului că mai mult de 70 de milioane de europeni trăiesc în sărăcie (conform, printre altele, şi definiţiei utilizate de Oficiul de Statistică al UE). Legătura dintre migraţie şi evoluţia numărului de oameni care trăiesc în sărăcie reprezintă o chestiune importantă.

3. O strategie în criză?

3.1. Politica de dezvoltare durabilă a fost lansată acum aproape 20 de ani la Conferinţa de la Rio. Mesajul acestei conferinţe a fost clar şi convingător: să se satisfacă nevoile prezentului, fără riscul ca generaţiile viitoare să nu-şi poată satisface propriile nevoi. Concluziile Summitului de la Johannesburg (Summitul mondial al ONU privind dezvoltarea durabilă, desfăşurat la Johannesburg în 2002) au avut o rezonanţă puternică 10 ani mai târziu: aici s-a realizat în sfârşit un pachet cuprinzător de propuneri privind o dezvoltare echitabilă a societăţii la nivel mondial.

3.2. În cadrul pregătirilor pentru Summitul de la Johannesburg, UE a adoptat prima sa Strategie europeană privind dezvoltarea durabilă [COM(2001) 264 final, „Dezvoltarea durabilă în Europa pentru o lume mai bună: Strategia Uniunii Europene pentru dezvoltarea durabilă”].

3.3. Strategia UE de dezvoltare durabilă a fost adoptată în primăvara anului 2001 într-un spirit euforic. Câţiva ani mai târziu situaţia s-a complicat treptat.

3.4. Strategia în sine nu prea poate fi criticată. Nu i-au lipsit avocaţi entuziaşti în rândul societăţii civile, precum şi printre politicieni şi formatorii de opinie.

3.5. Problema reală a constat mai degrabă în lipsa disponibilităţii autentice (sau a capacităţii) de a începe implementarea viziunii în planuri concrete de acţiune.

3.6. În anul 2006 a fost revizuită Strategia de durabilitate în cadrul „Revizuirii Strategiei UE pentru dezvoltare durabilă – Strategia reînnoită”. Revizuirea nu a clarificat chestiunea stabilirii priorităţilor şi procedura de punere în aplicare. În paralel, UE a elaborat noi programe, orientate printre altele spre creşterea economică şi ocuparea forţei de muncă.

3.7. În ultimii ani, relaţia încordată dintre viziunile privind dezvoltarea durabilă şi programele pentru creştere economică şi competitivitate a devenit tot mai evidentă. Ceea ce le deosebeşte este, de exemplu, perspectiva temporală: în timp ce Strategia de la Lisabona este gândită pe termen mediu, Strategia de dezvoltare durabilă este gândită pe termen lung. Aceasta poate duce la favorizarea în cadrul Strategiei de la Lisabona a măsurilor pe termen scurt, măsuri ce contrazic obiectivele pe termen lung ale dezvoltării durabile.

3.8. Vocile care cer o revizuire a distribuţiei de sarcini între cele două strategii au devenit mai numeroase. Îmbinarea celor două strategii ar fi o măsură posibilă pentru utilizarea mai eficientă a resurselor disponibile.

3.9. Totuşi, acest aviz are rolul de a evidenţia că Strategia de dezvoltare durabilă are nevoie de un nou impuls, pentru a putea fi definite perspectivele atât pentru activitatea întreprinsă la nivel european, cât şi la nivel global.

4. Ce am învăţat?

4.1. În ultimii ani, CESE a adoptat în total mai mult de zece avize privind diferitele aspecte ale strategiei şi, pe lângă acestea, a oferit şi idei generale despre modul în care ar putea fi dezvoltată strategia în continuare. Punctul de vedere comun l-a reprezentat necesitatea de a continua Strategia de la Lisabona şi cea de dezvoltare durabilă într-un mod coordonat, chiar dacă acestea reprezintă două lucruri diferite (2).

4.2. CESE a putut identifica trei factori care împreună explică de ce strategiile au avut efecte divergente:

— o explicaţie este a strategiilor. Prin Strategia de la Lisabona s-a încercat să se ofere răspunsuri la chestiunile politice urgente, în timp ce în cazul dezvoltării durabile este vorba de răspunsurile la întrebarea privind priorităţile pe termen lung. Diferenţa o fac personalităţile: în spatele Strategiei de la Lisabona stau şefii de guvern, în timp ce dezvoltarea durabilă este deseori de competenţa miniştrilor de mediu. Această inegalitate se reflectă şi în distribuţia resurselor: atât în cadrul Comisiei, cât şi în cadrul statelor membre lucrează mult mai puţin personal la Strategia pentru dezvoltare durabilă decât la Strategia de la Lisabona;

— strategiile au avut un : Strategia de la Lisabona, deşi nu este cunoscută, începe să devină familiară în cercuri largi. Dezvoltarea durabilă este percepută ca ceva teoretic, care cu greu poate fi legat de politica practică;

— : pentru Strategia de la Lisabona există un sistem riguros de planificare şi monitorizare conform unor norme şi termene comune. Pentru dezvoltarea durabilă există un instrument mai puţin strict pentru adoptarea priorităţilor comune şi pentru evaluarea comună. În consecinţă, Strategia de la Lisabona permite exercitarea unei presiuni mai puternice asupra statelor membre, în timp ce dezvoltarea durabilă rămâne mai degrabă la stadiul de intenţii generale.

4.3. Ultima evaluare cuprinzătoare a fost realizată înainte de revizuirea strategiei din 2006. Consiliul a evidenţiat în liniile directoare revizuite privind strategia că este de importanţă fundamentală să se intensifice colaborarea şi coordonarea eforturilor naţionale şi europene în ceea ce priveşte dezvoltarea durabilă. În cadrul eforturilor privind dezvoltarea durabilă, definirea unor priorităţi clare este considerată deosebit de importantă. Evaluarea anterioară raportului bianual al Comisiei din 2008 a ajuns în plus la concluzia că s-au înregistrat progrese în abordarea ciclului de viaţă al produselor şi în evitarea deşeurilor, precum şi într-o serie de iniţiative în domeniul protecţiei mediului (Progresele privind Strategia UE de dezvoltare durabilă, raportul final ECORYS).

4.4. Este esenţial să se observe că fondurile structurale şi Strategia pentru dezvoltare durabilă sunt insuficient corelate. Durabilitatea investiţiilor trebuie să aibă prioritate maximă mai ales în domeniile în care UE participă cu contribuţii financiare ample.

5. Revitalizarea Strategiei de dezvoltare durabilă: câteva puncte de pornire

5.1. Uniunii Europene îi revine un rol fundamental în dezvoltarea abordărilor globale pentru dezvoltarea durabilă. Multe ţări şi grupuri de ţări privesc UE ca pe un pionier în chestiunea durabilităţii. Dacă UE poate să preia şi în cazul revitalizării Strategiei de dezvoltare durabilă un rol călăuzitor, atunci se va câştiga mult.

5.2. Una din numeroasele dificultăţi cu privire la forma actuală a strategiei este faptul că are atât de multe priorităţi: şapte domenii principale şi patru teme transversale. Se poate presupune că o strategie cu priorităţi mai clare este mai convingătoare. Pentru a avea un impact mai puternic este hotărâtor şi ca Strategia UE de dezvoltare durabilă să aibă obiective clare şi cuantificabile.

5.3. În plus nu trebuie ascuns faptul că, deşi dezvoltarea durabilă se bazează pe trei piloni, nu toate măsurile luate pot fi întotdeauna folositoare concomitent atât mediului, cât şi economiei şi domeniului social. Nu pot exista numai situaţii „win-win-win”. Mai degrabă trebuie stabilite priorităţi care adesea sunt dureroase. În trecut au fost deseori prioritare interesele economice pe termen scurt. Din păcate acest lucru pare să se repete şi în cadrul programelor de restructurare legate de actuala criză economică.

5.4. În cadrul promovării dezvoltării durabile sectorul public trebuie să preia un rol de conducere important, iar factorii de decizie pot să impulsioneze dezvoltarea durabilă prin măsuri legislative, facilităţi fiscale, subvenţii (şi prin desfiinţarea investiţiilor păguboase), precum şi prin sistemul de achiziţii publice.

5.5. Noua perspectivă financiară care începe din 2014 trebuie să se ghideze după obiectivele viitoarei strategii de dezvoltare durabilă.

5.6. Strategia UE de dezvoltare durabilă trebuie să abordeze şi problema subvenţiilor dăunătoare. CESE solicită Comisiei să prezinte în sfârşit foaia de parcurs pentru reforma subvenţiilor dăunătoare, care avea termen deja în 2008.

5.7. Revitalizarea Strategiei de dezvoltare durabilă nu trebuie să ducă la mărirea controlului central. Dezvoltarea durabilă trebuie să fie corelată cu noile abordări privind delegarea şi apropierea procesului decizional de cetăţeni.

5.8. Dezvoltarea durabilă se bazează pe angajamentul şi pe eforturile nivelurilor de acţiune apropiate de cetăţean. Pe parcursul anilor 1990, organizaţiile de voluntari şi partenerii sociali au participat în măsură importantă la imprimarea unui profil dinamic acţiunilor UE privind dezvoltarea durabilă. În cadrul unei dezvoltări durabile reformate, organizaţiilor de voluntari trebuie să le revină un rol foarte important.

5.9. Un alt actor important pentru eforturile viitoare îl reprezintă instituţiile regionale şi în special comunale.

5.10. Deseori se afirmă că economia ar trebui să se implice mai intens. Într-o Strategie revizuită de dezvoltare durabilă, întreprinderilor le revine un rol clar şi de la sine înţeles. Se constată că economia este în mod clar mai interesată de chestiunile referitoare la climă şi la dezvoltarea durabilă.

6. Argumente pentru revigorarea Strategiei de dezvoltare durabilă

6.1. Este important să i se dea un nou impuls Strategiei de dezvoltare durabilă? Întrebarea poate suna bizar. Având în vedere volumul zilnic de informaţii despre teme precum clima, energia, agricultura, diversitatea speciilor etc., baza pentru eforturile concrete în chestiunile privind durabilitatea pare să fie destul de largă.

6.2. Problema încălzirii climei a suscitat o mare atenţie din partea publicului şi a generat nenumărate rapoarte alarmante, de exemplu raportul Stern. În plus, proiectul TEEB (The Economics of Ecosystems and Biodiversity) a evidenţiat pericolele care există în domeniul ecosistemelor, dacă vom continua să reducem biodiversitatea şi să suprasolicităm ecosistemele.

6.3. Agricultura, în sens mai larg, se va afla în faţa unor noi probleme ca urmare a temperaturilor în creştere. Modul în care agricultura trebuie să-şi adapteze producţia în noile condiţii rămâne o chestiune principală a eforturilor viitoare ale politicii agricole.

6.4. Lista ar putea fi cu uşurinţă mărită. Cele mai multe întrebări sunt cunoscute deja din dezbaterile generale. Ceea ce este mai puţin luat în considerare este faptul că efectele asupra vieţii noastre obişnuite vor fi vizibile mai devreme decât s-a crezut până acum.

6.5. Comitetul solicită Comisiei să transforme Strategia UE de dezvoltare durabilă în meta-strategie pentru toate celelalte politici UE. Toate celelalte strategii UE trebuie să contribuie la îndeplinirea obiectivelor unei viitoare Strategii UE de dezvoltare durabilă şi să întărească durabilitatea.

6.6. CESE sprijină în special definirea şi aplicarea altor indicatori privind progresul în afară de PIB. Cel mai recent raport al Comisiei Stiglitz a evidenţiat clar încă o dată că PIB-ul nu poate fi un suport bun pentru decizii pe termen lung – care trebuie luate în momentul de faţă. Dimpotrivă: acesta ne induce în eroare, neindicând problemele reale şi amânându-le pentru viitor. Cu puţin timp în urmă, CESE a adoptat un aviz în care a analizat consecinţele unei noi abordări referitoare la PIB (3). Discuţia trebuie să treacă dincolo de disputa privind indicatorii măsurabili. Problema principală trebuie să fie felul în care obţinem bunăstare şi confort în societatea noastră şi ajungem la o economie cu low-input şi high-output.

6.7. Şi în ceea ce priveşte dezvoltarea durabilă, UE trebuie să-şi îmbunătăţească comunicarea cu cetăţenii.

7. Răspunderea politică şi nevoia de conducere

7.1. CESE a subliniat într-o serie de rapoarte privind dezvoltarea durabilă că aceasta are nevoie de conducere politică şi de dorinţa de a continua acest proces. Aceasta nu trebuie echivalată cu dorinţa de centralism. Mai degrabă, este vorba de preluarea iniţiativei, de crearea de reţele şi de dorinţa de asumare a răspunderii.

7.2. CESE îşi reafirmă opinia exprimată deja în avizele anterioare conform căreia pentru succesul angajamentului pentru dezvoltarea durabilă este nevoie, pe lângă asumarea activă a răspunderii politice, şi de implicarea activă la nivel local şi regional. CESE subliniază în continuare că partenerii sociali şi societatea civilă trebuie să aibă în sens larg posibilitatea de a lua parte la planificare şi punere în aplicare.

7.3. Din această perspectivă, este important să se evidenţieze că este nevoie de colaborare între aceste două strategii centrale de dezvoltare, adică între Strategia de la Lisabona şi Strategia de dezvoltare durabilă. Când vor fi aceste strategii îmbinate este mai puţin interesant decât faptul că ele trebuie să fie strâns corelate. În orice caz trebuie să fie clar că măsurile luate în cadrul Agendei de la Lisabona contribuie la îndeplinirea obiectivelor mai cuprinzătoare ale Strategiei UE de dezvoltare durabilă.

7.4. Pentru aplicarea cu succes a Strategiei UE de dezvoltare durabilă este indispensabilă o structură mai puternică de guvernanţă. CESE solicită Consiliului să instituie şi pentru această strategie un ciclu de guvernanţă similar celui pentru Strategia de la Lisabona – cu rapoarte anuale, benchmarking şi metoda deschisă de coordonare - astfel încât statele membre să poată fi comparate mai uşor şi să se nască concurenţă în direcţia îmbunătăţirii durabilităţii. În plus, atât în statele membre, cât şi în cadrul Comisiei trebuie puse mai multe resurse la dispoziţie pentru aplicarea Strategiei UE de dezvoltare durabilă.

8. Cunoaştere şi atitudine

8.1. Comisia acordă multă atenţie domeniului educaţiei generale şi profesionale şi sintetizează diversele programe ale UE. Însă, Comisia pierde din vedere încadrarea chestiunii învăţământului general şi profesional şi a cunoaşterii într-o perspectivă democratică mai amplă. Dezvoltarea durabilă necesită, precum politica de protecţie a climei, decizii care nu sunt salutate mereu de toate părţile. Ca şi politica de protecţie a climei şi politica energetică, dezvoltarea durabilă trebuie ancorată pe plan local.

8.2. Cum se pot asigura ancorarea locală şi sprijinul? O cheie pentru aceasta o constituie învăţământul general şi profesional, şi anume în sensul universităţilor populare nordice, de exemplu, în cadrul cărora dimensiunea democratică are o importanţă mare în învăţământ. Din perspectivă socială, învăţământul are o contribuţie puternică la dezvoltarea structurilor democratice. Nu degeaba au jucat universităţile populare din ţările nordice un rol esenţial în recrutarea pentru toate tipurile de organizaţii ale societăţii civile.

8.3. Aceasta însă nu ar trebui să însemne că şcoala şi educaţia generală şi profesională a tinerilor au un rol mai puţin important. În acest caz este vorba de consolidarea rolului atât al educaţiei adulţilor, cât şi al învăţământului şcolar şi de identificarea unor noi metode de predare.

8.4. CESE recomandă ca Strategia de dezvoltare durabilă să aibă un rol mai amplu în domeniul învăţământului general şi profesional.

9. Cercetarea şi dezvoltarea pe termen lung

9.1. Importanţa cercetării a fost evidenţiată deja odată cu primele decizii privind durabilitatea. Au fost adoptate mai multe decizii specifice privind extinderea pe termen lung a cercetării şi a formării destinate cercetătorilor. Printre cele mai importante se numără decizia adoptată la Barcelona, care a stabilit obiectivul ca statele membre ale UE să mărească la 3 % din PIB cheltuielile pentru cercetare şi dezvoltare în cadrul unei perioade specifice, şi anume până în 2010.

9.2. CESE menţionează că toate statele membre trebuie să depună eforturi pentru a îndeplini obiectivul de la Barcelona şi, astfel, să mărească substanţial fondurile de cercetare.

9.3. Politica de cercetare şi Strategia de la Lisabona ar trebui să fie îmbinate mai clar, pentru a realiza efectul de sinergie între dezvoltarea durabilă şi Strategia de la Lisabona.

9.4. Colaborarea dintre institutele de cercetare în privinţa evoluţiei climei a progresat mult. Totuşi, ar putea fi dificil să se obţină fonduri pentru cercetarea pe termen lung. De aceea, CESE propune Comisiei să realizeze un studiu, în cadrul programului-cadru de cercetare al UE privind nevoile actuale referitoare la cercetarea în domeniul climei, al energiei şi al dezvoltării durabile.

10. Organizarea mai bună a pregătirilor

10.1. În diferite contexte, CESE a evidenţiat necesitatea conducerii politice în ceea ce priveşte pregătirea măsurilor în domeniul dezvoltării durabile sau al politicii în domeniul climei şi al celei energetice. Comitetul l-a citat de mai multe ori pe fostul prim-ministru francez Michel Rocard, care, la o importantă conferinţă a CESE, a spus că dezvoltarea durabilă va necesita fără îndoială decizii care nu vor fi mereu uşoare sau populare. Prim-ministrul luxemburghez s-a exprimat acum câţiva ani în mod asemănător atunci când a spus că la Consiliu se cunoaşte cu exactitate care sunt măsurile necesare. Problema ar consta doar în faptul că nu se ştie cum s-ar putea obţine un nou mandat în parlamente după îndeplinirea acestor măsuri.

10.2. Soluţia constă în consultări şi un dialog sistematice şi în timp util. În special, trebuie să se înceapă la nivel local şi să se procedeze de jos în sus. În acest caz, o noţiune-cheie o reprezintă participarea, care totuşi trebuie completată cu solidaritatea.

10.3. CESE a subliniat de mai multe ori necesitatea unei structuri de cooperare mai puternice în cadrul Comisiei. Transpusă la situaţia actuală, aceasta ar putea lua forma unui membru special al Comisiei, la nivelul unui vicepreşedinte, care să fie însărcinat cu promovarea colaborării şi coordonării între marile strategii actuale, adică Strategia de durabilitate, Strategia privind clima şi energia şi Strategia de la Lisabona.

Bruxelles, 5 noiembrie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) COM(2009) 400 final.

(2) A se vedea, de exemplu JO C 195, 18.8.2006, p. 29 şi JO C 256, 27.10.2007, p. 76.

(3) JO C 100, 30.4.2009, p. 53.