COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 21.11.2018 COM(2018) 761 final PROIECT DE RAPORT COMUN AL COMISIEI ȘI AL CONSILIULUI

PRIVIND OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ

care însoțește Comunicarea Comisiei































privind Analiza anuală a creșterii 2019



CUPRINS CUVÂNT ÎNAINTE MESAJE PRINCIPALE 1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ 1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă 1.2 Tendințe sociale 2. INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL 2.1 Explicații referitoare la tabloul de bord 2.2 Date din tabloul de bord social 3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ – PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA 3.1 Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă 3.1.1 Indicatori principali 3.1.2 Răspunsul politic 3.2. Orientarea 6: Consolidarea ofertei de forță de muncă și îmbunătățirea accesului la locuri de muncă, aptitudini și competențe 3.2.1 Indicatori principali 3.2.2 Răspunsul politic 3.3. Orientarea 7: Consolidarea funcționării piețelor forței de muncă și eficacitatea dialogului social 3.3.1 Indicatori principali 3.3.2 Răspunsul politic

3.4. Orientarea 8: Promovarea egalității de șanse pentru toți, promovarea incluziunii sociale și combaterea sărăciei 3.4.1 Indicatori principali 3.4.2 Răspunsul politic ANEXE

CUVÂNT ÎNAINTE Raportul comun privind ocuparea forței de muncă (Joint Employment Report, JER) al Comisiei Europene și Consiliului este prevăzut la articolul 148 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE). Propunerea inițială a Comisiei Europene pentru prezentul raport face parte din pachetul de toamnă, alături de analiza anuală a creșterii, cu care se lansează ciclul semestrului european. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă oferă o imagine de ansamblu anuală a principalelor evoluții la nivel social și de ocupare a forței de muncă în Europa, precum și a acțiunilor de reformă ale statelor membre, în conformitate cu orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă ale statelor membre. Raportarea în legătură cu aceste reforme urmează structura orientărilor: stimularea cererii de forță de muncă (orientarea 5), consolidarea ofertei de forță de muncă, a aptitudinilor și a competențelor (orientarea 6), îmbunătățirea funcționării piețelor muncii (orientarea 7) și promovarea incluziunii sociale, combaterea sărăciei și promovarea egalității de șanse (orientarea 8). În plus, Raportul comun privind ocuparea forței de muncă monitorizează performanțele statelor membre în ceea ce privește tabloul de bord social creat în contextul Pilonului european al drepturilor sociale. Pilonul a fost instituit la 17 noiembrie 2017, sub forma unei Proclamații interinstituționale a Parlamentului European, a Consiliului și a Comisiei, în care se identifică principii și drepturi din trei domenii: i) egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii, ii) condițiile de muncă echitabile și iii) protecția și incluziunea socială. Monitorizarea progreselor realizate în aceste domenii este susținută de o analiză detaliată a tabloului de bord social care însoțește pilonul. Raportul comun privind ocuparea forței de muncă este structurat după cum urmează: un capitol introductiv (capitolul 1), care conține un raport privind principalele tendințe din Uniunea Europeană la nivel social și al pieței forței de muncă. Capitolul 2 prezintă principalele rezultate obținute în urma analizării tabloului de bord social asociat Pilonului european al drepturilor sociale. Capitolul 3 oferă o descriere detaliată, pentru fiecare țară, a indicatorilor (inclusiv a celor din tabloul de bord social) și a politicilor principale puse în aplicare de statele membre ca răspuns la orientările pentru politicile de ocupare a forței de muncă.



MESAJE PRINCIPALE Europa face progrese în ceea ce privește tabloul de bord social care însoțește Pilonul european al drepturilor sociale. Într-un context de îmbunătățire a piețelor muncii și de reducere a sărăciei, 13 dintre cei 14 indicatori principali ai tabloului de bord social au înregistrat o îmbunătățire, în medie, pe parcursul ultimului an. Cu toate acestea, redresarea economică nu aduce încă beneficii egale tuturor cetățenilor și tuturor țărilor. În majoritatea statelor membre au fost identificate dificultăți legate de anumite principii ale pilonului. Actuala relansare economică oferă oportunitatea de intensificare a reformelor care vizează îmbunătățirea incluziunii, rezilienței și echității piețelor muncii și ale sistemelor de protecție socială, favorizând astfel convergența către condiții de viață și de muncă mai bune în UE. Există însă și riscuri de evoluție negativă a redresării, ceea ce face urgentă nevoia statelor membre de a valorifica această oportunitate. Ritmul susținut de creare a locurilor de muncă continuă, ocuparea forței de muncă atingând un nivel record în UE. În cel de-al doilea trimestru al anului 2018, în UE erau încadrate în muncă 239 de milioane de persoane, cu 14 milioane mai multe decât cel mai scăzut nivel atins la mijlocul anului 2013, în perioada de vârf a crizei. Rata de ocupare a persoanelor cu vârste cuprinse între 20 și 64 de ani a crescut la 73,2 % în aceeași perioadă: urmând tendința actuală, UE are bune șanse de a atinge obiectivul Strategiei Europa 2020 privind o rată de ocupare a forței de muncă de 75 % în 2020. Creșterea ocupării forței de muncă în 2017 și în primele două trimestre ale anului 2018 a acoperit toate grupurile demografice principale, cele mai mari creșteri fiind înregistrate de lucrătorii în vârstă (55-64 de ani), la fel ca în anii anteriori. Cu toate acestea, existența unor mari inegalități privind rata de ocupare a forței de muncă la nivelul UE sugerează că se poate face mai mult, în special în acele state membre care sunt încă departe de a-și atinge obiectivele naționale din cadrul Strategiei Europa 2020. Șomajul a revenit la nivelul său dinainte de criză, dar rămâne ridicat în unele state membre. Datorită redresării constante a pieței muncii, rata șomajului a continuat să scadă în 2017, ajungând la 6,9 % în al doilea trimestru al anului 2018. Ea se află în prezent la cel mai scăzut nivel din ultimii zece ani, cu peste 4 puncte procentuale sub nivelul maxim din 2013. În zona euro, rata șomajului – de 8,3 % în T2 din 2018 – rămâne cu un punct procentual deasupra celui mai scăzut nivel înregistrat în 2008. Ratele șomajului sunt încă deosebit de ridicate în Grecia, Spania, Italia, Croația și Cipru. Creșterea ocupării forței de muncă continuă să fie mai proeminentă la nivelul numărului de salariați, decât la nivelul numărului de ore lucrate. Volumul total de ore lucrate în UE a continuat să crească în 2017 – deși mai lent decât totalul ocupării forței de muncă – și nu a revenit încă la nivelul din 2008. Numărul mare al lucrătorilor cu fracțiune de normă involuntari (adică al lucrătorilor cu fracțiune de normă care ar dori să muncească mai mult), care se situează în continuare cu 1,3 milioane peste nivelul din 2008, sugerează și el că pe piața muncii există încă resurse neutilizate. Cu toate acestea, reducerea numărului de ore lucrate pe persoană face parte dintr-o tendință structurală care a apărut la începutul anilor 2000. Venitul gospodăriilor continuă să crească în aproape toate statele membre. Sprijinind procesul de convergență ascendentă, venitul real disponibil al gospodăriilor pe cap de locuitor a crescut mai semnificativ în statele membre care au aderat recent la Uniune. Deși aceste evoluții au fost determinate, în cea mai mare parte, de condiții economice favorabile, ele au beneficiat de asemenea de reforme care au condus la îmbunătățirea adecvării beneficiilor sociale, inclusiv a sistemelor de venituri minime. Cu toate acestea, într-o serie de țări, venitul disponibil brut real pe cap de locuitor rămâne mult sub nivelurile de dinainte de criză. Veniturile gospodăriilor au crescut mai lent decât PIB-ul, subliniind faptul că creșterea veniturilor rezultată în urma redresării nu s-a resimțit decât într-o oarecare măsură la nivelul gospodăriilor, situație care ridică întrebări în legătură cu caracterul incluziv al recentei creșteri. Pe fondul unei redresări robuste a economiei și a pieței forței de muncă, ponderea persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a scăzut considerabil în 2017. Peste 5 milioane de persoane au ieșit din sărăcie sau excluziune socială, aceasta fiind cea mai mare scădere de la începutul redresării. Această schimbare a fost determinată, în principal, de scăderea numărului de persoane care se confruntă cu o deprivare materială severă și/sau care trăiesc în gospodării cu o intensitate foarte redusă a muncii (de la înregistrarea valorilor lor maxime, acești indicatori au scăzut cu respectiv 15 și 8 milioane). Numărul total al persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială, și anume 113 milioane de persoane sau 22,5 % din totalul populației în 2017, este în prezent sub nivelul de dinainte de criză. Estimările indică faptul că această tendință va continua și în anul următor. Cu toate acestea, rămâne de parcurs o cale lungă pentru a atinge obiectivul de reducere a sărăciei și excluziunii sociale din cadrul strategiei Europa 2020. Riscul de sărăcie sau de excluziune socială rămâne o provocare în special pentru copii, persoane cu handicap și persoane care provin dintr-un context de migrație. Creșterea reală a salariilor a încetinit în 2017, dar a început să-și revină în 2018. Per ansamblu, creșterea salariilor rămâne sub nivelul preconizat, având în vedere performanța pozitivă a pieței muncii și a economiei. Dinamica modestă a salariilor din ultimii ani poate fi explicată prin creșterea slabă a productivității, așteptările inflaționiste încă reduse și rezervele rămase pe piața muncii. În termeni reali, salariile medii continuă să treneze sub nivelurile anterioare crizei în multe state membre, iar creșterea lor a rămas, în 2017, sub nivelul creșterii productivității. Acest lucru corespunde unei tendințe pe termen lung: la nivelul UE, între 2000 și 2017, valoarea adăugată reală per persoană angajată a crescut cu 15,6 %, în timp ce remunerarea reală per angajat a crescut cu doar 11,2 %. În pofida acestor evoluții, există dovezi că are loc o convergență a nivelurilor veniturilor din muncă, deși continuă să fie prezente diferențe mari între statele membre și în interiorul acestora. Cadrele de stabilire a salariilor (inclusiv a salariilor minime) încep să reacționeze la îmbunătățirea condițiilor de pe piața forței de muncă. În particular, salariile minime garantate au crescut în mai multe țări, cu implicarea partenerilor sociali. Această evoluție este importantă având în vedere persistența în mai multe state membre a unor rate ridicate ale sărăciei în rândul persoanelor încadrate în muncă. Aceste state membre necesită, de asemenea, măsuri în domeniul proiectării fiscale și al adecvării beneficiilor. În acest context, este important ca ajustarea nivelurilor salariale minime să urmeze norme transparente și previzibile, ținând seama de impactul lor asupra competitivității, creării de locuri de muncă și sărăciei în rândul persoanelor încadrate în muncă. În contextul creării susținute de locuri de muncă, unele grupuri continuă să se confrunte cu dificultăți în valorificarea beneficiilor redresării. Creșterea ocupării forței de muncă în 2017 a fost determinată în principal de femei, de lucrătorii în vârstă și de persoanele cu înaltă calificare. Pe de altă parte, rata de ocupare a forței de muncă în rândul lucrătorilor slab calificați este în continuare sub nivelurile din perioada anterioară crizei și rămâne cu aproape 30 de puncte procentuale mai mică decât cea a lucrătorilor cu înaltă calificare. Deși în creștere, rata de ocupare a tinerilor este mai mică decât în 2008 (cu 2,7 puncte procentuale). Într-o notă pozitivă, procentul actual tinerilor care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare a revenit din nou la nivelul din perioada anterioară crizei, și anume 10,9 %. Persoanele care provin dintr-un context de migrație se confruntă cu provocări legate de capacitatea de inserție profesională: decalajul privind rata de ocupare a forței de muncă dintre lucrătorii autohtoni și cei născuți în afara UE a fost de 10 puncte procentuale în 2017 (în creștere față de 4,5 puncte procentuale în 2008). Acest decalaj este deosebit de pronunțat în rândul femeilor migrante. În fine, persoanele cu handicap tind să participe mai puțin pe piața muncii; potențialul de a-și folosi talentele rămâne în mare parte neexploatat.

Participarea femeilor pe piața muncii continuă să crească într-un ritm rapid. Rata de ocupare a femeilor a fost de 66,5 % în 2017, cu aproape 5 puncte procentuale mai mare decât în 2008. Cu toate acestea, disparitatea de gen în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă rămâne în continuare substanțială în toate statele membre. Deși femeile sunt, în general, mai calificate decât bărbații din punctul de vedere al nivelului de studii, diferența de remunerare dintre femei și bărbați este mare și se reduce doar treptat. Femeile sunt suprareprezentate în sectoarele și ocupațiile cu salarii mai mici și lucrează mai frecvent în locuri de muncă care necesită o calificare inferioară nivelului lor de competențe. Impactul maternității și al responsabilităților de îngrijire rămâne principalul factor determinant al ratelor mai scăzute de ocupare a forței de muncă, serviciile subdezvoltate fiind un obstacol major în calea păstrării unui loc de muncă sau a revenirii la acesta. În plus, îngrijitorii neoficiali, majoritatea cărora sunt femei, sunt mai expuși riscului de a se confrunta cu sărăcia și cu dependența financiară. Întreruperile de carieră se traduc adesea printr-o reducere a drepturilor de pensie. O serie de state membre iau măsuri pentru a oferi un acces la servicii de calitate în domeniul îngrijirii copiilor și al îngrijirii pe termen lung în condiții de egalitate și la prețuri rezonabile, însă există în continuare provocări importante. În unele cazuri, ar fi benefică o distribuție mai echilibrată a concediilor familiale plătite între femei și bărbați. Câteva state membre își adaptează sistemele fiscale și de prestații pentru a elimina factorii care descurajează munca pentru a doua persoană care contribuie la venitul familiei. Acțiuni concrete de combatere a diferențelor de remunerare între femei și bărbați există doar într-un număr limitat de țări. Rata de ocupare a lucrătorilor în vârstă a crescut substanțial în cursul ultimului deceniu. Pentru grupa de vârstă 55-64, aceasta a crescut de la 45,5 % în 2008 la 57,1 % în 2017. Lucrătorii mai în vârstă au fost relativ mai protejați de recesiune, iar rata de ocupare a forței de muncă a continuat să crească în timpul crizei, devenind astfel un factor important al redresării ocupării forței de muncă. Durata în creștere a vieții active este explicată de o serie de factori, printre care creșterea vârstei legale de pensionare, îmbunătățirea accesului la serviciile de îngrijire, disponibilitatea unor mecanisme flexibile de lucru și a unor strategii de îmbătrânire activă. Mai multe state membre promovează în continuare participarea pe piața forței de muncă a lucrătorilor în vârstă, inclusiv prin sprijinirea tranzițiilor flexibile către pensionare și prin acordarea de stimulente financiare atât pentru angajatori, cât și pentru angajați. Situația tinerilor pe piața forței de muncă a continuă să se îmbunătățească, dar șomajul în rândul tinerilor rămâne ridicat într-o serie de state membre. Deși s-a aflat într-o scădere constantă și a revenit la nivelul din 2008, rata șomajului în rândul tinerilor (grupa de vârstă 15-24) prezintă diferențe mari între țări și rate foarte ridicate în unele dintre acestea. Un procent încă ridicat al tinerilor este inactiv din punct de vedere economic. În general, la nivelul UE, aproape 6 milioane de persoane din grupa de vârstă 15-24 de ani nu erau încadrate profesional și nu urmau niciun program educațional sau de formare (NEET) în 2017. Dacă este prelungită în timp, îndepărtarea tinerilor de piața forței de muncă poate avea consecințe negative asupra creșterii potențiale, precum și efecte negative asupra persoanelor în cauză, cum ar fi deprecierea competențelor și un risc mai ridicat de sărăcie și de excluziune socială la vârste mai înaintate. Măsurile luate de statele membre în conformitate cu Recomandarea Consiliului de instituire a Garanției pentru tineret sunt factori esențiali de îmbunătățire. Asigurarea accesului la o educație și formare incluzive și de calitate permite generațiilor mai tinere să devină cetățeni implicați și activi, ajutându-i să se integreze pe piața forței de muncă și în societate. Europa face progrese în direcția atingerii obiectivului principal pentru 2020 privind o rată de părăsire timpurie a școlii de 10 % și aproape că a atins obiectivul privind o rată de absolvire a învățământului terțiar de 40 %. Cu toate acestea, există în continuare diferențe mari între statele membre și între grupele de populație (de exemplu, între bărbați și femei, și între persoane autohtone și persoane născute în afara UE). Ponderea ridicată a persoanelor cu un nivel scăzut de competențe de bază și corelarea puternică a rezultatelor educaționale cu statutul socio-economic și cu rezultatele de pe piața muncii reprezintă un motiv de îngrijorare. Statele membre iau măsuri pentru a-și îmbunătăți sistemele de învățământ, în special pentru a reduce în continuare ratele abandonului școlar, pentru a promova un acces egal și pentru a îmbunătăți rezultatele educaționale în rândul cursanților defavorizați. În unele state membre, creșterea volumului (și a eficienței) investițiilor în sistemele de educație și formare reprezintă o prioritate. Îmbunătățirea calității învățământului superior și a relevanței sale pentru piața forței de muncă reprezintă, de asemenea, un element important pe agenda statelor membre, în special în contextul creșterii ratelor de absolvire a învățământului terțiar. Schimbările tehnologice și transformările aferente de pe piețele muncii necesită, în mod esențial, perfecționarea și recalificarea profesională a populației de vârstă activă. Deținerea unei calificări relevante pentru piața forței de muncă este din ce în ce mai importantă pentru ca lucrătorii să se adapteze la un mediu în continuă schimbare. În UE, raportul dintre adulții slab calificați și numărul de locuri de muncă care necesită niveluri scăzute de calificare este, în medie, de trei la unu. Cu toate acestea, comparativ cu media, persoanele slab calificate și persoanele în vârstă sunt mult mai puțin susceptibile de a participa la programe de învățare pentru adulți. Există lacune semnificative în ceea ce privește competențele digitale: peste 40 % din adulții din UE nu dispun de competențe digitale de bază, cu valori de vârf de 70 % în unele state membre. Aceasta implică faptul că o parte semnificativă a populației nu poate accesa o mare varietate de servicii, cu impact negativ asupra incluziunii și productivității. Statele membre își adaptează sistemele de dezvoltare a competențelor și dezvoltă strategii de îmbunătățire a relevanței formării din perspectiva pieței muncii, pentru a facilita tranziția cursanților către piața muncii și în cadrul acesteia. Aceasta include facilitarea înțelegerii și a recunoașterii competențelor și a calificărilor în întreaga Europă și luarea în considerare a învățării în afara contextelor instituționale. Sistemele de educație și formare profesională sunt revizuite și actualizate, pentru a li se îmbunătăți relevanța din perspectiva pieței muncii și pentru a se promova accesul, dar aceste domenii continuă să se confrunte cu provocări. Oferirea de stimulente pentru ca grupurile dezavantajate să participe la învățarea pentru adulți, alături de o îndrumare adecvată și acordarea de sprijin financiar întreprinderilor pentru instruirea propriului personal reprezintă pârghii de politică importante pentru obținerea unor rezultate mai bune. Statele membre continuă să îmbunătățească oferta de oportunități de învățare și calificare pentru adulții slab calificați, în conformitate cu inițiativa privind parcursurile de actualizare a competențelor. Promovarea dezvoltării competențelor digitale ocupă un loc important printre prioritățile statelor membre în materie de educație și competențe. Incidența formelor atipice de muncă este relativ stabilă la nivelul UE, însă segmentarea ridicată a pieței forței de muncă rămâne o problemă pentru mai multe state membre. Ponderea numărului total de angajați cu contracte temporare nu s-a schimbat semnificativ în ultimii ani, ea situându-se în medie în jur de 14 %. La nivel global, peste jumătate dintre angajații temporari sunt „involuntari”, acest procent atingând sau depășind 70 % în 12 state membre. În mai multe țări, combinația dintre ponderea ridicată a contractelor temporare și ratele reduse de tranziție spre contracte permanente este îngrijorătoare și simptomatică pentru dualitatea pieței muncii. Acesta este un motiv de îngrijorare, deoarece lucrătorii atipici se confruntă cu o calitate redusă a locurilor de muncă și cu riscuri mai mari de a deveni lucrători săraci. În plus, aproximativ un sfert din totalul lucrătorilor din UE care desfășoară o activitate independentă pot fi clasificați drept „vulnerabili” sau „ascunși”. De asemenea, rezultatele anchetei par să sugereze posibilitatea ca procentul persoanelor care își câștigă peste jumătate din venituri pe platformele online să fi ajuns în prezent la aproximativ 2 % (2017) și se preconizează că va crește, ceea ce subliniază importanța acordării unei atenții politice sporite acestei evoluții. În unele state membre au loc reforme în domeniul legislației privind protecția ocupării forței de muncă, cu scopul de a obține un echilibru mai bun între flexibilitate și securitate și de a evita segmentarea. Acestea includ, în unele cazuri, condiții mai stricte pentru utilizarea contractelor temporare sau posibilități mai mari de negocieri colective pentru a defini cadrul acestora. În câteva state membre a fost inițiat procesul de reglementare a noilor forme de muncă, inclusiv a lucrătorilor pe platformele online și a lucrătorilor pe cont propriu. Existența unor prestații de șomaj adecvate, cu durată rezonabilă, accesibile tuturor lucrătorilor și însoțite de măsuri eficace de activare este esențială pentru sprijinirea persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă în timpul tranzițiilor. Concepția acestor sisteme variază într-o măsură considerabilă de la un stat membru la altul, pe toate dimensiunile. Reformele recente din acest domeniu s-au axat în principal pe consolidarea cerințelor de activare a persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă care beneficiază de prestații, de exemplu prin întărirea obligațiilor de căutare a unui loc de muncă și a condițiilor de acceptare a unui nou loc de muncă. Există în continuare preocupări legate atât de reglementarea lucrătorilor atipici, care adesea nu au acces deplin la sistem, cât și de absența reglementării pentru persoanele care desfășoară activități independente – aspecte evidențiate în Propunerea Comisiei de recomandare a Consiliului privind accesul la protecție socială pentru lucrători și persoanele care desfășoară o activitate independentă. Existența unor politici active eficace în domeniul pieței muncii și a unor servicii publice de ocupare a forței de muncă sunt esențiale pentru asigurarea unor piețe ale muncii funcționale și incluzive. Politicile active în domeniul pieței muncii îmbunătățesc corelarea pe piața muncii și sporesc șansele de succes ale persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă. Rolul lor este important îndeosebi pentru încurajarea integrării șomerilor de lungă durată. Serviciile publice de ocupare a forței de muncă sunt principalele instituții responsabile pentru sprijinirea eforturilor șomerilor de căutare a unui loc de muncă și pentru informarea acestora în privința măsurilor de activare. Cu toate acestea, participarea și investițiile în politicile active în domeniul pieței muncii diferă în mod semnificativ la nivelul UE. În mod similar, eficacitatea serviciilor publice de ocupare a forței de muncă în asigurarea sprijinului pentru căutarea unui loc de muncă variază de la un stat membru la altul și, uneori, chiar în interiorul unui stat membru. Deși majoritatea statelor membre implementează măsuri importante, cu accent pe furnizarea de servicii individualizate, sistemele de politici active în domeniul pieței muncii dintr-o serie de state membre ar trebui să fie consolidate. Deși statele membre au făcut progrese în implementarea Recomandării Consiliului privind integrarea șomerilor de lungă durată, sunt necesare acțiuni suplimentare pentru a încuraja cooperarea între diferiți actori și pentru o mai bună informare a persoanelor inactive. Serviciile publice de ocupare a forței de muncă își continuă agenda de reformă, în cadrul rețelei europene a SPOFM. Deși unele state membre au luat măsuri suplimentare pentru promovarea integrării migranților pe piața muncii (cu un accent deosebit pe refugiați), lipsesc abordările sistematice și este necesar să se investească mai mult în actualizarea și recunoașterea competențelor și a calificărilor, în politici eficiente în domeniul pieței muncii și în sprijinirea serviciilor publice de ocupare a forței de muncă. Pentru prima dată după criză, inegalitatea veniturilor în UE a scăzut ușor în 2017, determinată de creșterile mai rapide ale veniturilor gospodăriilor cu venituri mai mici. Acest lucru sugerează că redresarea începe să se facă simțită în rândul celor mai vulnerabili. Estimările disponibile indică faptul că această tendință pozitivă va continua în majoritatea statelor membre. Cu toate acestea, în 2017, cei mai bogați 20 % din populație au avut un venit disponibil de 5,1 ori mai mare decât venitul celor mai săraci 20 % din populația UE (de la 5,2 în 2016), cu variații mari între statele membre. Inegalitatea veniturilor se situează deasupra nivelurilor anterioare crizei în unele țări, fiind adesea legată de oportunități inegale de acces la educație, formare și protecție socială și corelată cu rezultatele slabe de pe piața muncii. Unele state membre desfășoară politici de reducere a inegalității, în special în ceea ce privește elaborarea sistemelor de stabilire a salariilor minime și a sistemelor fiscale și de prestații sociale. Pentru a elimina transmiterea inegalităților între generații, statele membre pot lua măsuri suplimentare în diferite domenii, cum ar fi promovarea egalității de șanse în educație și formare, asigurarea accesului la servicii de sănătate și alte servicii de calitate, promovarea egalității de gen și abordarea disparităților regionale. Impactul măsurat al transferurilor sociale (cu excepția pensiilor) asupra reducerii sărăciei a continuat să scadă în 2017. Acest lucru este în concordanță cu efectele reduse ale stabilizatorilor automați într-o fază de expansiune economică, deși rămân variații mari în rândul statelor membre. Impactul transferurilor sociale asupra sărăciei a scăzut mai ales în statele membre vechi ale UE, în timp ce acesta a crescut în țările care au aderat recent la UE (sugerând că are loc o convergență). Rezultatul general depinde de îmbunătățirea condițiilor de pe piața forței de muncă (și de modificările aferente ale caracteristicilor persoanelor expuse riscului de sărăcie), precum și de variațiile nivelului de adecvare și de acoperire a prestațiilor sociale, inclusiv faptul că prestațiile rămân uneori în urma creșterii veniturilor în general. Adecvarea prestațiilor pentru venitul minim variază semnificativ între statele membre, astfel cum rezultă din rezultatele exercițiului aferent de analiză comparativă. Statele membre continuă să ia măsuri pentru modernizarea sistemelor de protecție socială, consolidând acoperirea și adecvarea prestațiilor sociale și a serviciilor. Se iau măsuri pentru îmbunătățirea accesului la protecția socială, în special pentru lucrătorii atipici și pentru lucrătorii care desfășoară activități independente care continuă să se confrunte cu lacune semnificative. De asemenea, sunt introduse unele inovații în ceea ce privește noile forme de muncă. Lucrările privind îmbunătățirea adecvării prestațiilor continuă, deși în unele cazuri au existat întârzieri. O serie de state membre își îmbunătățesc schemele de venituri minime prin combinarea unor niveluri adecvate de sprijin cu accesul la bunuri și servicii și prin stimulente pentru (re)integrarea pe piața muncii, într-o abordare a incluziunii active. Unele state membre intensifică furnizarea integrată a serviciilor (cum ar fi asistența socială, ocuparea forței de muncă și alte servicii sociale). Într-un context în care cheltuielile legate de locuințe reprezintă o parte semnificativă din veniturile multor gospodării și evoluția numărului de persoane fără adăpost nu se îmbunătățește, unele state membre au întreprins reforme pentru a îmbunătăți accesul la locuințe, fie prin furnizarea de stimulente, fie prin măsuri preventive. Schimbările demografice și creșterea speranței de viață determină o nevoie clară de adaptare pentru sistemele de pensii, de asistență medicală și de îngrijire pe termen lung. Cererea de îngrijire pe termen lung și de asistență medicală este în creștere, iar nevoile se schimbă odată cu îmbătrânirea populațiilor. Se estimează că, în următoarele cinci decenii, numărul de europeni în vârstă de peste 80 de ani se va dubla. Până în 2050, vor exista doar două persoane de vârstă activă (15-64 de ani) pentru o persoană de peste 65 de ani, față de trei în prezent; raportul este deja în scădere. Prin urmare, deși măsurile de îmbunătățire a sustenabilității financiare continuă să ocupe un loc important pe agendele multor state membre, asigurarea unor pensii adecvate devine tot mai importantă. Capacitatea pensiilor de înlocuire a veniturilor și de prevenire a sărăciei variază semnificativ între statele membre. Statele membre iau din ce în ce mai multe măsuri pentru a asigura caracterul adecvat al pensiilor prin garanții minime și indexarea prestațiilor, pentru a promova pensionarea flexibilă, pentru a adapta condițiile de acumulare a pensiei la diferite categorii de lucrători și pentru a consolida rolul pensiilor suplimentare. Îmbunătățirea accesului la servicii de asistență medicală și de îngrijire pe termen lung de calitate, împreună cu creșterea eficacității acestora, reprezintă un principiu călăuzitor al reformelor în statele membre. Pentru unii europeni, costurile și timpul de așteptare rămân obstacole importante pentru accesibilitatea serviciilor medicale. Astfel, într-o serie de state membre, reformele sistemelor de sănătate se concentrează pe îmbunătățirea eficacității acestora printr-o mai bună coordonare și printr-un rol mai puternic acordat îngrijirii primare și prevenirii. Sunt luate măsuri pentru îmbunătățirea formării și a condițiilor de muncă ale lucrătorilor din domeniul sănătății. În domeniul îngrijirii pe termen lung, cea mai mare parte a îngrijirii este asigurată de membrii familiei, având în vedere lipsa de sisteme cuprinzătoare care să acopere nevoia de asistență pentru persoanele în vârstă în majoritatea statelor membre. Reformele actuale vizează să combine un sistem de sprijinire a îngrijitorilor neoficiali și familiali de către instituțiile publice și o rețea de servicii comunitare și instituționale, cu accent pe durabilitate în fața provocărilor demografice. Buna funcționare a dialogului social este un element-cheie al economiei sociale de piață din Europa. Aceasta contribuie la consolidarea coeziunii sociale și la reducerea conflictelor în societate, în beneficiul reciproc al lucrătorilor, al angajatorilor și al guvernelor. Implicarea partenerilor sociali în pregătirea reformelor poate îmbunătăți concepția și punerea lor în aplicare, poate spori gradul de asumare a responsabilității în rândul cetățenilor și, în cele din urmă, poate conduce la rezultate socio-economice mai bune. Cu toate acestea, gradul și impactul implicării partenerilor sociali variază considerabil de la un stat membru la altul și sunt slabe în mai multe cazuri. Deși nu există un model unic pentru practicile de dialog social, în unele state membre este evident posibil să se îmbunătățească capacitatea partenerilor sociali și să li se ofere acestora un cadru adecvat pentru consultări previzibile și în timp util, inclusiv în toate etapele principale ale semestrului european. În mod similar, utilizarea experienței organizațiilor societății civile poate juca și joacă un rol important în asigurarea unei proiectări și implementări eficace a reformelor. Cu toate acestea, gradul de implicare a părților interesate din cadrul societății variază în mod semnificativ de la un stat membru la altul, unele dintre acestea confruntându-se cu problema unei capacități insuficiente de a participa activ la dezbaterea politică.



1. IMAGINE DE ANSAMBLU ASUPRA PIEȚEI FORȚEI DE MUNCĂ ȘI A TENDINȚELOR ȘI PROVOCĂRILOR SOCIALE ÎN UNIUNEA EUROPEANĂ Această secțiune prezintă o imagine de ansamblu a pieței forței de muncă și a tendințelor și provocărilor sociale din Uniunea Europeană, oferind o descriere analitică detaliată a principalelor domenii ale politicii sociale și a ocupării forței de muncă.

1.1 Tendințe ale pieței forței de muncă Condițiile de pe piața forței de muncă continuă să se îmbunătățească, ocuparea forței de muncă atingând un nivel record în UE. Pe fondul creșterii economice puternice (2,4 %), numărul persoanelor încadrate în muncă în UE a crescut cu 1,6 % în 2017, aceasta fiind cea mai mare creștere anuală de la începutul redresării economice. Ocuparea totală a continuat să crească în primele două trimestre ale anului 2018, ajungând la 238,9 milioane – ceea ce reprezintă cu aproximativ 3,2 milioane de locuri de muncă mai mult decât cu un an în urmă și cel mai ridicat nivel atins în UE. De când ocuparea forței de muncă a început să se redreseze la mijlocul anului 2013, au fost create peste 14 milioane de locuri de muncă suplimentare. Rata de ocupare (persoane cu vârste între 20 și 64 de ani) este în creștere constantă și se apropie de obiectivul strategiei Europa 2020. Aceasta a crescut ușor mai repede decât în 2016, cu 1,1 puncte procentuale la 72,2 % în 2017 și a continuat să crească în primele două trimestre ale anului 2018, până la 73,2 % (Figura 1). Dacă trendul pozitiv continuă în ritmul actual, UE ar fi în măsură să atingă obiectivul Strategiei Europa 2020 de a ajunge la o rată de ocupare a forței de muncă de 75 %. Situația continuă să se îmbunătățească și în zona euro, unde rata de ocupare a forței de muncă a atins nivelul său cel mai ridicat, 71,9 %, în T2-2018. Aceste evoluții pozitive sunt sprijinite de continuarea tendinței ascendente a participării pe piața forței de muncă. În al doilea trimestru din 2018, rata de participare la forța de muncă (15-64) a atins un nivel record de 73,8 % (73,5 % în zona euro). Rata de participare la forța de muncă în UE a crescut într-un ritm constant, inclusiv în timpul crizei, eliminând decalajul față de Statele Unite. În 2017, lucrătorii în vârstă și femeile au continuat să determine creșterea participării forței de muncă. Rata șomajului a revenit în prezent la nivelul de dinainte de criză. Datorită tendinței stabile de creare de locuri de muncă, rata șomajului a continuat să scadă, până la 6,9 % în al doilea trimestru din 2018 – un nivel care nu s-a înregistrat în UE din al doilea trimestru din 2008 și cu mai mult de 4 puncte procentuale sub nivelul maxim din 2013. Îmbunătățirea este mai puțin substanțială în zona euro, unde rata șomajului, ajunsă la 8,3 % în al doilea trimestru din 2018, rămâne cu un punct procentual mai mare decât cel mai scăzut nivel înregistrat în 2008. Aceste tendințe pozitive sunt asociate cu o scădere continuă a ratei șomajului de lungă durată (și anume, a procentului de șomeri pe o perioadă de cel puțin un an în rândul populației active), care a scăzut în UE cu 0,5 puncte procentuale de la an la an, până la 3 % în trimestrul 2 din 2018 (3,9 % în zona euro). Deși șomajul (inclusiv de lungă durată) a scăzut în toate statele membre în ultimul an, persistă o dispersie semnificativă a ratei șomajului (astfel cum se arată în secțiunea 3.1.1), unele dintre țări fiind încă departe de nivelurile minime dinainte de criză. Figura 1: Ratele ocupării și șomajului în UE și în zona euro Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Notă: cifre ajustate sezonier pentru T2-2018. Șomajul în rândul tinerilor continuă și el să scadă rapid, reducându-se cu 1,8 puncte procentuale de la an la an, până la 15,2 % în T2-2018 (16,9 % în zona euro). Acest nivel corespunde minimului atins chiar înainte de criză (al doilea trimestru din 2008) și este în prezent cu aproape 9 puncte procentuale sub nivelul maxim din 2013. Cu toate acestea, șomajul în rândul tinerilor rămâne ridicat în unele state membre, cu rate mai mari de 30 % în Spania, Italia și Grecia (a se vedea secțiunea 3.2.1). Se înregistrează îmbunătățiri continue în ceea ce privește persoanele între 15 și 24 de ani care nu sunt încadrate profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (NEET), a căror rată a scăzut cu 0,6 puncte procentuale, ajungând la 10,9 % în 2017, un nivel similar celui din 2008. Scăderea șomajului în rândul tinerilor este însoțită de o creștere paralelă a nivelului de educație al acestora: rata părăsirii timpurii a educației și formării profesionale (tineri între 18 și 24 de ani) s-a redus în mod constant în ultimul deceniu, ultima scădere (cu 0,1 pp.) atingând 10,6 % în 2017. Această valoare este foarte apropiată de obiectivul de 10 % al strategiei Europa 2020, deși există posibilitatea unei reduceri suplimentare. Rata de absolvire a învățământului terțiar pentru persoanele cu vârste între 30 și 34 de ani a continuat să crească în mod constant, atingând 39,9 % în 2017 – aproape de obiectivul de 40 % al strategiei Europa 2020. Redresarea continuă să fie mai proeminentă în ceea ce privește numărul de salariați decât numărul de ore lucrate. În 2017, volumul total de ore lucrate în UE a crescut cu 1,2 %, continuând tendința pozitivă începută în 2015. Această creștere se situează însă sub cea a ocupării totale (care a crescut cu 1,6 %, a se vedea mai sus) și implică faptul că numărul de ore lucrate pe cap de locuitor a scăzut. Numărul total de ore lucrate încă nu a revenit la nivelul maxim din 2008. Aceste date indică disponibilitatea rămasă pe piața muncii, după cum arată și alți indicatori. În anul 2017, în UE erau aproape 9 milioane de lucrători cu fracțiune de normă involuntari (și anume, lucrători care sunt angajați cu fracțiune de normă, dar care doresc să muncească mai mult), în scădere față de nivelul record de 10,3 milioane în 2013, dar tot cu 1,3 milioane peste nivelul din 2008. Într-o perspectivă pe termen mai lung, dinamica moderată a programului de lucru face parte dintr-o schimbare structurală, legată de o incidență în creștere a muncii cu fracțiune de normă în ultimii 15 ani și de o schimbare a preferințelor lucrătorilor în ceea ce privește planificarea timpului de lucru. Ca urmare, numărul de ore lucrate pe persoană se află într-o tendință treptată de scădere începând cu anul 2000. În 2017, progresele în materie de ocupare a forței de muncă au fost dispersate în toate grupurile demografice principale. La fel ca în anii precedenți, lucrătorii în vârstă (55-64) au înregistrat cea mai mare creștere (figura 2 ): numărul angajaților din acest grup a crescut cu 4,3 % în 2017, determinând o creștere a ratei ocupării forței de muncă până la 57,1 %, cea mai mare valoare înregistrată vreodată (cu aproape 12 puncte procentuale mai mare decât în 2008). Numărul tinerilor (15-24) care ocupă un loc de muncă a crescut ușor, mai rapid decât în 2016 (1,6 % față de 1,3 %). Cu toate acestea, rata de ocupare a tinerilor nu s-a redresat complet în urma crizei și, la un nivel de 34,7 % în 2017, rămâne cu 2,7 puncte procentuale sub nivelul din 2008. Cu toate acestea, având în vedere o rată de activitate stabilă (la un nivel de 41,7 % în 2017 față de 41,6 % în 2016), progresele în materie de ocupare a forței de muncă s-au tradus într-o scădere continuă a șomajului pentru această grupă de vârstă. Ocuparea forței de muncă a crescut ușor mai rapid în rândul femeilor decât în rândul bărbaților în 2017 (1,5 % față de 1,3 %). Cu toate acestea, diferența de gen în ocuparea forței de muncă rămâne aproape neschimbată la 11,5 puncte procentuale, 0,1 puncte procentuale sub nivelul din 2016 (deși semnificativ mai mică decât valoarea din perioada anterioară crizei, de 15 puncte procentuale în 2008). Deși a crescut în 2017 cu 1,7 puncte procentuale până la 63 %, rata de ocupare a persoanelor născute în afara UE cu vârste cuprinse între 20 și 64 de ani rămâne cu 10 puncte procentuale mai mică decât cea a persoanelor născute în UE. Diferența este mai mare pentru femei (aproximativ 14 puncte procentuale). Figura 2: Ratele ocupării și creșterii ocupării în rândul diferitelor grupuri de populație din UE Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Redresarea continuă să crească numărul lucrătorilor cu înaltă calificare din economie. Numărul persoanelor cu studii superioare încadrate în muncă a crescut cu 2,9 % în 2017 (grupa de vârstă 25-64), în timp ce în rândul lucrătorilor cu calificare medie (adică al absolvenților învățământului secundar superior) a fost înregistrată o creștere moderată de 0,8 %. Dimpotrivă, numărul lucrătorilor slab calificați (absolvenți de învățământ secundar inferior sau sub acest nivel) a scăzut cu 0,4 %. Întrucât populația totală a lucrătorilor cu nivel scăzut de calificare cu vârsta între 25 și 64 de ani este în declin (cu 2,7 % față de 2016), ca parte a unei tendințe care reflectă îmbătrânirea populației și un nivel de instruire mai ridicat în rândul generațiilor mai tinere, rata de ocupare a acestui grup a crescut de fapt, de la 54,3 % în 2016 la 55,6 % în 2017. Diferența dintre ratele de ocupare ale lucrătorilor slab calificați și înalt calificați a scăzut ușor, de la 30,5 puncte procentuale în 2016 la 29,7 puncte procentuale în 2017, dar ea rămâne foarte mare și reprezintă o bună indicație a marjei de manevră pentru creșterea capacității de inserție profesională a persoanelor cu un nivel scăzut de instruire. Tendințele detaliate din statele membre sunt prezentate în secțiunile următoare ale prezentului raport.

Angajarea temporară, ca procent din rata de ocupare totală, a rămas aproape stabilă în 2017, în timp ce numărul de locuri de muncă cu fracțiune de normă a scăzut marginal. Urmând o tendință similară celei din ultimii ani, redresarea stimulează crearea de locuri de muncă atât în cazul contractelor permanente, cât și al celor temporare, care au crescut cu aproximativ 2,7 milioane și, respectiv, 0,8 milioane în 2017 (ceea ce corespunde unor creșteri procentuale de 1,7 % și 2,9 %). Cu toate acestea, ca proporție din ocuparea totală, ponderea angajaților temporari a rămas aproape stabilă, crescând ușor cu 0,1 puncte procentuale până la 14,3 % (grupa de vârstă 15-64). Pentru al doilea an consecutiv, ponderea lucrătorilor cu fracțiune de normă (grupa de vârstă 15-64) a scăzut marginal (cu 0,1 % până la 19,4 % în 2017), rămânând cu aproape 2 puncte procentuale peste nivelul din 2008. În același timp, astfel cum s-a menționat mai sus, ponderea lucrătorilor involuntari cu fracțiune de normă scade semnificativ (de la 21,1 % în 2016 la 19,8 % în 2017), deși rămâne substanțială. Activitățile independente (15-64) raportate la totalul ocupării forței de muncă au înregistrat în continuare o scădere lentă, până la 13,7 % în 2017 (de la 14,0 % în 2016 și 14,4 % în 2013). În ceea ce privește evoluțiile sectoriale, ocuparea forței de muncă a continuat să se îndrepte către servicii. Conform tendinței din ultimii ani, cel mai mare număr de locuri de muncă a fost creat în sectorul serviciilor (2,8 milioane de noi persoane încadrate în muncă în 2017, sau +1,6 % comparativ cu 2016; pe baza conturilor naționale). Din 2008 până în 2017, ponderea ocupării forței de muncă în domeniul serviciilor în UE a crescut continuu de la 70,1 % la 73,9 %. Cu o creștere de 2 %, domeniul construcțiilor a înregistrat cea mai mare creștere a ocupării forței de muncă de la recesiune, consolidând redresarea începută în 2015; cu toate acestea, numărul persoanelor angajate este în continuare cu aproape 15 % mai mic decât în 2008. De asemenea, industria a înregistrat o expansiune puternică (cu 1,5 %, cea mai mare rată din 2007). În fine, după o lungă serie de scăderi, ocuparea forței de muncă în agricultură a crescut ușor cu 0,3 % în 2017. 1.2 Tendințe sociale Numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE ) a scăzut în mod substanțial în 2017 și este în prezent sub nivelurile înregistrate înainte de criză. Tendința descrescătoare a acestui indicator a continuat pentru al cincilea an consecutiv în 2017, scăzând la 113 milioane de persoane (sau 22,5 % din populația totală) în conformitate cu redresarea ocupării forței de muncă și cu creșterea venitului disponibil. Prin urmare, în 2017, numărul persoanelor expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială a scăzut cu 5 milioane în UE față de situația premergătoare crizei (în 2008), în timp ce scăderea de la valoarea de vârf din 2012 se ridică la aproape 11 milioane. Cu toate acestea, având în vedere regresul cauzat de criză, atingerea obiectivului principal al Strategiei Europa 2020 (cu 20 de milioane mai puține persoane expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială în comparație cu 2008) rămâne dificilă. Declinul global actual al acestui indicator este determinat de toate cele trei subcomponente ale sale, deși într-o măsură diferită (a se vedea mai jos și figura 3). Figura 3: Procentul populației expuse riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE) și subcomponentelor sale (2005-2017). Sursa: Eurostat, SILC. Notă: legenda este explicată în nota de subsol 6. O scădere accentuată a numărului de persoane afectate de deprivare materială severă (SMD) aduce cifrele la cel mai scăzut nivel din istoria recentă, reflectând creșterea nivelurilor de trai. Peste 3 milioane de persoane au fost degrevate de deprivare materială severă în cursul anului până în 2017, ceea ce aduce numărul total al persoanelor afectate la 34,8 milioane sau 6,9 % din populația UE (cu 0,6 puncte procentuale mai mic decât în 2017 și sub nivelul din 2008). Aceasta scădere reprezintă o îmbunătățire semnificativă pentru al cincilea an consecutiv, reflectând o îmbunătățire a situației materiale a gospodăriilor. În pofida acestor evoluții pozitive, persistă o mare variație între statele membre (a se vedea secțiunea 3.4). Creșterea record a ratelor de ocupare a forței de muncă a contribuit la reducerea numărului de persoane care trăiesc în gospodării cu un grad foarte scăzut de ocupare cu 3,7 milioane în 2017. Ca parte a populației cu vârste cuprinse între 0-59 de ani, aceasta corespunde unei scăderi de la 10,5 % în 2016 la 9,3 % în 2017 – sub 10 % pentru prima dată din 2009. Cu toate acestea, atât rata, cât și numărul de persoane afectate rămân peste nivelurile din perioada anterioară crizei. Procentul populației expuse riscului de sărăcie a cunoscut primul declin de după criză. În urma unei creșteri a numărului de persoane expuse riscului de sărăcie până în 2014, acest indicator s-a stabilizat în următorii doi ani. În 2017, rata a scăzut cu 0,4 puncte procentuale, la 16,9 %, sau aproape 2 milioane de persoane, marcând primul an de după criza în care veniturile gospodăriilor sărace au crescut mai rapid decât veniturile medii. Cele mai recente date din estimările preliminare ale Eurostat sugerează că această scădere a ratelor de sărăcie va continua. Cu toate acestea, rata riscului de sărăcie pentru persoanele care trăiesc în gospodării cu intensitate foarte scăzută a muncii a crescut pentru al patrulea an consecutiv și înregistrează în prezent un nivel record de 62,3 %. Aceasta indică lacune persistente în ceea ce privește caracterul adecvat al prestațiilor sociale în mai multe țări și a fost identificată ca o tendință care trebuie urmărită de Comitetul pentru protecție socială . În pofida scăderii globale a ponderii populației expuse riscului de sărăcie, sărăcia persoanelor încadrate în muncă rămâne ridicată. În anul 2017, 9,6 % din populația activă a avut venituri mai mici de 60 % din media națională, cifră care a rămas neschimbată din 2016 și care rămâne mult peste valoarea din 2008 de 8,5 %. Creșterile înregistrate până în prezent au afectat atât lucrătorii cu fracțiune de normă, cât și cei cu normă întreagă, deși cei dintâi sunt expuși la un risc mult mai mare de sărăcie (15,8 % față de 8,0 %). Această tendință a afectat în special lucrătorii mai tineri (cu vârsta sub 30 de ani) care se confruntă cu un risc mai mare și în creștere față de lucrătorii cu vârsta de 30 de ani și peste această vârstă. Sărăcia persoanelor încadrate în muncă a fost identificată ca o tendință care trebuie supravegheată de Comitetul pentru protecție socială atât pe termen scurt, cât și pe termen lung . Cifrele privind sărăcia pentru persoanele cele mai vulnerabile indică îmbunătățiri modeste, inversând tendințele anterioare. Decalajul dintre bogați și săraci, care măsoară cât de departe de pragul de sărăcie se află cei care sunt expuși riscului de sărăcie, a scăzut în 2017. Acesta a scăzut ușor de la 25 % la 24,7 %, dar a rămas cu mult mai ridicat decât nivelurile de dinainte de criză. Acest lucru sugerează că poziția relativă a veniturilor celor mai vulnerabile persoane este ușor îmbunătățită. Pentru șomeri, riscul de sărăcie a scăzut pentru prima dată de la criză, dar la 48 % rămâne aproape de niveluri record. În pofida îmbunătățirilor generale, riscul de sărăcie sau de excluziune socială cu care se confruntă copiii rămâne ridicat. Rata AROPE pentru copii (cu vârsta cuprinsă între 0 și 17 ani) continuă să scadă, ajungând de la 26,4 % la 24,5 % în 2017, mult sub nivelul de dinaintea crizei. Cu toate acestea, 62,9 % din copiii părinților slab calificați rămân în pericol de sărăcie sau de excluziune socială, în comparație cu doar 9 % pentru copiii părinților cu înaltă calificare. Pentru copiii persoanelor născute în afara UE, proporția celor expuși riscului de sărăcie sau de excluziune socială a crescut în perioada post-criză, ajungând la 34,5 % în 2017, mai mult decât dublul ratei cu care se confruntă copiii părinților autohtoni. Un factor-cheie al sărăciei în rândul copiilor este creșterea numărului de gospodării monoparentale, a căror pondere a crescut de la 4,4 % din populația UE în 2011 la 4,8 % în 2016 (dar a scăzut la 4,3 % în 2017). Rata riscului de sărăcie pentru copiii din familii monoparentale este de două ori mai mare decât media pentru copii în ansamblu, un decalaj care continuă să se amplifice. Veniturile gospodăriilor continuă să crească, dar într-un ritm mai lent decât economia în ansamblu. În timp ce venitul brut disponibil al gospodăriilor populației (GDHI) a crescut pentru al patrulea an consecutiv până în 2017 și, în prezent, a depășit cu mult nivelul din 2008, creșterea anuală rămâne încă în urma creșterii PIB (GDHI a crescut sub 1 % pe an până în 2017, în timp ce PIB-ul real pe cap de locuitor a crescut cu 2,2 % în aceeași perioadă). Aceasta evidențiază faptul că câștigurile de venit ale gospodăriilor rămân în urma creșterii generale a veniturilor în economie. Astfel cum se arată în secțiunea 3.4, venitul brut disponibil al gospodăriilor pe cap de locuitor, în termeni reali, rămâne sub nivelurile din perioada anterioară crizei într-o serie de state membre. Creșterea inegalității veniturilor în anii de după criză a început să se inverseze în 2017, deși încă nu a compensat creșterile anterioare. În medie, cele mai bogate 20 % din gospodăriile din statele membre au un venit de peste cinci ori mai mare decât al celor mai sărace 20 % din gospodării. Raportul S80/S20 a crescut de la 5,0 la 5,2 între 2008 și 2016, determinat de condițiile slabe de pe piața muncii și de stagnarea veniturilor, în special în parte inferioară a distribuției. În 2017, acest raport a început să scadă, revenind în medie la 5,1 în UE. Cele mai recente estimări preliminare ale Eurostat sugerează că declinul va continua.



2. INSTANTANEE DIN TABLOUL DE BORD SOCIAL Pilonul european al drepturilor sociale, instituit sub forma unei proclamații interinstituționale de către Parlamentul European, Consiliu și Comisie la 17 noiembrie 2017, prevede o serie de principii și drepturi esențiale pentru ca piețele muncii și sistemele de protecție socială să fie echitabile și să funcționeze corespunzător. Acesta este conceput ca un punct de reper pentru reînnoirea procesului de convergență între statele membre în vederea îmbunătățirii condițiilor socio-economice. Pilonul european al drepturilor sociale este însoțit de un tablou de bord social care monitorizează performanțele și urmărește tendințele din statele membre. Tabloul de bord oferă o serie de indicatori (principali și secundari) pentru analizarea performanțelor din domeniul social și cel al ocupării forței de muncă înregistrate de statele membre conform unor indicatori selecționați pe trei mari dimensiuni, identificate în cadrul pilonului: (i) egalitate de șanse și de acces pe piața forței de muncă, (ii) piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile și (iii) sprijin public/protecție și incluziune socială. De la ediția din 2018, Raportul comun privind ocuparea forței de muncă integrează tabloul de bord social, ale cărui rezultate (în ceea ce privește indicatorii principali) sunt rezumate în acest capitol. Analiza se înscrie în contextul mai larg al reformelor prezentat în capitolul 3.

2.1 Explicații referitoare la tabloul de bord Tabloul de bord social este un instrument esențial pentru monitorizarea performanței în domeniul ocupării forței de muncă și cel social, precum și a convergenței către condiții de viață și de muncă mai bune. În particular, el contribuie la monitorizarea situației statelor membre pe dimensiuni măsurabile ale pilonului, completând instrumentele de monitorizare existente, în special Raportul de monitorizare a rezultatelor privind ocuparea forței de muncă și Monitorul performanței în materie de protecție socială. Tabloul de bord include, în particular, 14 indicatori principali care evaluează tendințele din domeniul social și cel al ocupării forței de muncă, în general: -Egalitatea de șanse și de acces pe piața forței de muncă: §Rata părăsirii timpurii a sistemelor de educație și formare profesională, 18-24 de ani §Diferențe de gen în rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani §Inegalitatea veniturilor măsurată ca raport între chintila superioară și cea inferioară – S80/S20 §Rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială (AROPE) §Tineri care nu sunt încadrați profesional și nu urmează niciun program educațional sau de formare (rata NEET), 15-24 de ani -Piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile: §Rata de ocupare a forței de muncă, 20-64 de ani §Rata șomajului, 15-74 de ani §Rata șomajului de lungă durată, 15-74 de ani §Venitul brut disponibil al gospodăriilor, în termeni reali, pe cap de locuitor §Veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu -Sprijin public/protecție și incluziune socială: §Impactul transferurilor sociale (altele decât pensiile) asupra reducerii sărăciei §Copii sub 3 ani aflați în îngrijire formală §Nevoi nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală §Proporția populației cu competențe digitale generale de bază sau mai avansate.

Indicatorii principali sunt analizați cu ajutorul unei metodologii comune convenite de Comitetul pentru ocuparea forței de muncă și de Comitetul pentru protecție socială (a se vedea anexa 3 pentru detalii). Această metodologie evaluează situația și evoluțiile din statele membre, analizând nivelurile și variațiile anuale ale fiecăruia dintre indicatorii principali incluși în tabloul de bord social. Nivelurile și variațiile sunt clasificate în funcție de distanța față de mediile UE (neponderate) corespunzătoare. Performanțele statelor membre în funcție de niveluri și de variații sunt combinate ulterior (cu ajutorul unei matrice predefinite), astfel încât fiecare stat membru este încadrat în una dintre următoarele șapte categorii: „cele mai bune performanțe”, „performanță peste medie”, „performanță bună, dar de monitorizat”, „performanță medie/neutră”, „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, „de supravegheat” și „situații critice”. Pe această bază, tabelul 1 prezintă un rezumat al lecturii tabloului de bord în funcție de cele mai recente cifre disponibile pentru fiecare indicator. Se recomandă o lectură atentă și nemecanică a tabelului. În acest scop, o analiză detaliată a celor paisprezece indicatori, inclusiv a tendințelor pe termen lung și a indicatorilor suplimentari, acolo unde este cazul, este prezentată în capitolul 3. În plus, rapoartele de țară viitoare vor oferi o analiză aprofundată a tuturor „situațiilor critice” și un context socioeconomic și de politică mai larg, pentru a preciza mai bine provocările specifice fiecărei țări în contextul semestrului european. Împreună cu analiza suplimentară inclusă în Raportul de monitorizare a rezultatelor privind ocuparea forței de muncă și Monitorul performanței în materie de protecție socială, acestea vor furniza o bază analitică pentru propunerile ulterioare ale Comisiei de recomandări specifice fiecărei țări, după caz. 2.2 Date din tabloul de bord social Analiza tabloului de bord indică o redresare continuă a pieței forței de muncă și a situației sociale pentru UE în ansamblu. În medie, pentru UE, 13 din 14 indicatori principali au înregistrat o îmbunătățire față de ultimul an disponibil (și anume, 2017 sau 2016, în funcție de disponibilitatea datelor), doar unul dintre aceștia (și anume, impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei) deteriorându-se ușor, însă în conformitate cu un impact redus al stabilizatorilor automați într-o fază de expansiune economică. Progresele cele mai semnificative s-au înregistrat în ceea ce privește ratele șomajului (generală și de lungă durată), care au scăzut în toate statele membre în 2017, fiind identificată o singură „situație critică”. Evoluția ratei de ocupare a forței de muncă și a ratei de risc de sărăcie sau de excluziune socială a fost, de asemenea, pozitivă la toate nivelurile, având în vedere că majoritatea statelor membre au înregistrat o îmbunătățire față de anul precedent. Majoritatea statelor membre se confruntă cu provocări în ceea ce privește cel puțin un indicator principal, dar numărul total a scăzut față de anul precedent. Având în vedere cele trei clasificări mai problematice, și anume „situație critică”, „de supravegheat” și „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, pentru majoritatea statelor membre este semnalată cel puțin o provocare – cu excepția Germaniei, Finlandei, Franței, Țărilor de Jos și Suediei. Având în vedere doar „situațiile critice” (adică indicatorii al căror nivel este mult mai scăzut decât media, și care fie nu se ameliorează suficient de rapid, fie continuă să se deterioreze), numărul statelor membre semnalate a scăzut de la 14 în Raportul comun privind ocuparea forței de muncă din 2018 (cu un set mai redus de indicatori) la 13 în cadrul exercițiului actual (Estonia, Malta și Portugalia au părăsit acest grup, în timp ce Ungaria și Letonia i s-au alăturat). Numărul de provocări indică o îmbunătățire la toate nivelurile. În cele 14 domenii evaluate, sunt identificate, global, 117 cazuri de „situații critice”, „de supravegheat” sau cu „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, adică aproximativ 31 % din numărul total de evaluări (în comparație cu 33 % în JER 2018); dintre acestea, 39 sunt „situații critice”, reprezentând 10 % din totalul evaluărilor (față de 13 % în JER 2018). În ceea ce privește cele trei mari dimensiuni care fac obiectul tabloului de bord, similar cu Raportul comun privind ocuparea forței de muncă din 2018, semnalele de alarmă apar mai frecvent în domeniul „sprijin public/protecție și incluziune socială”, cu o medie de 9,3 cazuri (din care 3,5 „situații critice”) pentru fiecare indicator. Impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei pare cel mai dificil indicator, cu semnalele de alarmă pentru 11 state membre (dintre care 5 în ultima categorie). Urmează dimensiunile „egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii” și „piețe dinamice ale forței de muncă și condiții de muncă echitabile”, cu o medie de aproximativ 8,6 și 7,4 cazuri problematice per indicator (3,2, respectiv 1,8 „situații critice” fiecare). În primul domeniu, indicatorul cu cele mai multe semnale de alarmă este cel al părăsirii timpurii a sistemelor de educație și formare profesională (10 cazuri). În al doilea caz, veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu apare ca indicatorul cu cele mai multe semnale de alarmă (12 pavilioane statistice). În ceea ce privește anul precedent, situația statelor membre și gravitatea provocărilor respective diferă foarte mult. Grecia, România și Italia continuă să prezinte evaluări cu calificativele „situații critice”, „de supravegheat” sau cu „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire” pentru zece sau mai mulți indicatori, dintre care calificativul „situații critice” este acordat pentru 7, 4 și, respectiv, 6 indicatori (a se vedea tabelul 1). Pentru aceste țări, provocările sunt răspândite uniform în toate cele trei domenii (cu toate acestea, performanțele „peste medie” sunt semnalate o singură dată pentru Grecia și Italia, în legătură cu rata abandonului școlar timpuriu și, respectiv, cu nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală și, de două ori pentru România, în legătură cu rata șomajului și, respectiv, cu creșterea venitului brut disponibil al gospodăriilor pe cap de locuitor). În funcție de numărul total de provocări, urmează Croația și Spania (câte 9 provocări), Bulgaria (8 provocări), Cipru, Letonia și Portugalia (6 provocări fiecare). În schimb, Țările de Jos se află în categoria „cele mai bune performanțe” sau „performanță peste medie” la 11 indicatori principali, urmate de Republica Cehă și Suedia (10 indicatori fiecare), Austria, Germania și Slovenia (8 indicatori fiecare). În ceea ce privește egalitatea de șanse și de acces pe piața muncii, cele mai mari îmbunătățiri au fost înregistrate, în medie, în ceea ce privește rata riscului de sărăcie sau de excluziune socială și rata NEET, în timp ce progresele au fost mai reduse în ceea ce privește părăsirea timpurie a școlii, diferența de gen în ocuparea forței de muncă și inegalitatea veniturilor (cu toate acestea, acest din urmă indicator arată prima scădere din perioada de după criză). Situația în funcție de fiecare indicator: ·Spania, Italia și România se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește părăsirea timpurie a sistemelor de educație și formare profesională, în timp ce Croația, Irlanda, Polonia și Slovenia au „cele mai bune performanțe”; ·Grecia, Italia și România au o „situație critică” la indicatorul diferențe de gen în ocuparea forței de muncă, în comparație cu Finlanda, Lituania și Suedia, care au „cele mai bune performanțe”; ·Bulgaria, Spania, Letonia și Lituania se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește inegalitatea veniturilor, în comparație cu cea mai bună performanță înregistrată de Republica Cehă, Finlanda, Slovenia și Slovacia; ·situația în ceea ce privește riscul de sărăcie sau de excluziune socială este critică în Bulgaria și Grecia, în timp ce Republica Cehă și Finlanda au „cele mai bune performanțe”; ·Cipru, Croația, Grecia și Italia se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește NEET, în timp ce Austria, Republica Cehă, Germania, Țările de Jos, Slovenia și Suedia au „cele mai bune performanțe”. În ceea ce privește piețele dinamice ale forței de muncă și condițiile de muncă echitabile din UE, în medie, situația s-a îmbunătățit în ultimul an pentru toți indicatorii, în special în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă și rata șomajului (atât la nivel global, cât și pe termen lung), venitul disponibil brut al gospodăriilor (GDHI) pe cap de locuitor și veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Grecia, Croația și Italia se confruntă în continuare cu o „situație critică” în ceea ce privește rata de ocupare a forței de muncă, în comparație cu Republica Cehă, Estonia, Germania, Țările de Jos, Suedia și Regatul Unit, care au „cele mai bune performanțe”; ·Nicio țară nu are o situație critică în ceea ce privește rata șomajului (Cipru, Croația, Grecia și Spania sunt încadrate la „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”, în timp ce Italia este în categoria „de supravegheat”); pe de altă parte, Republica Cehă obține calificativul „cele mai bune performanțe”; ·Italia are o situație critică în ceea ce privește rata șomajului de lungă durată (conform metodologiei, nu există „cele mai bune performanțe”, în timp ce 14 țări au „performanță peste medie”) ·creșterea GDHI pe cap de locuitor este considerată a fi într-o „situație critică” în Grecia și Cipru, comparativ cu Bulgaria și Polonia, care au „cele mai bune performanțe”;

·situația în ceea ce privește veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu este considerată critică pentru Ungaria și Slovacia, în timp ce Austria, Germania, Luxemburg, Țările de Jos și Regatul Unit au „cele mai bune performanțe”. În domeniul „sprijin public și protecție și incluziune socială”, situația s-a îmbunătățit în ultimul an în ceea ce privește disponibilitatea serviciilor de îngrijire a copiilor, nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală și competențele digitale, însă s-a înrăutățit în ceea ce privește impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei, astfel cum s-a menționat mai sus. Situația în funcție de fiecare indicator: ·Bulgaria, Grecia, Italia, Letonia și România se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește capacitatea transferurilor sociale de a reduce riscul de sărăcie. Această situație contrastează cu cea din Danemarca, Finlanda, Ungaria și Suedia, care au „cele mai bune performanțe”; ·Bulgaria, Republica Cehă, Grecia, Polonia și Slovacia obțin scoruri critice în ceea ce privește participarea copiilor cu vârsta de sub 3 ani la sistemul de îngrijire formală a copiilor, în comparație cu Franța, Luxemburg, Țările de Jos și Portugalia, care obțin „cele mai bune performanțe”; ·Letonia se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește nevoile nesatisfăcute autoraportate în materie de asistență medicală (pe baza metodologiei, nu a fost identificată nicio țară cu „cele mai bune performanțe”, dar 12 țări au obținut calificativul „peste medie”); ·Bulgaria, Croația și România se confruntă cu o „situație critică” în ceea ce privește nivelurile competențelor digitale, în timp ce Finlanda, Luxemburg, Țările de Jos și Suedia au cele mai bune performanțe. Tabelul 1. Rezumatul principalilor indicatori ai tabloului de bord social Notă: La 26 octombrie 2018: datele privind raportul dintre chintila superioară și cea inferioară, AROPE, impactul transferurilor sociale asupra reducerii sărăciei și nevoia autoraportată de îngrijire medicală nu sunt disponibile pentru IE și UK; nu sunt disponibile date privind creșterea GDHI pe cap de locuitor pentru HR și MT; nu sunt disponibile date privind veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu pentru CY; datele privind nivelul competențelor digitale ale populației nu sunt disponibile pentru IT. Rupturile de serie și alte pavilioane statistice sunt menționate în anexele 1 și 2. Caseta 1. Analiză comparativă – situația actuală Importanța analizei comparative ca instrument de sprijinire a reformelor structurale și de încurajare a convergenței ascendente în domeniile ocupării forței de muncă și sociale a fost recunoscută de Raportul celor cinci președinți din iunie 2015 și a fost subliniată ulterior în documentul de reflecție privind aprofundarea UEM din mai 2017. Comunicarea din 26 aprilie 2017 privind instituirea unui Pilon european al drepturilor sociale a identificat analiza comparativă ca un instrument-cheie pentru sprijinirea punerii în aplicare a pilonului în cadrul semestrului european. De atunci, au fost elaborate și discutate exerciții de analiză comparativă cu statele membre în mai multe domenii. În special, Comitetul pentru ocuparea forței de muncă (EMCO) și Comitetul pentru protecție socială (CPS) au convenit asupra unei metode comune care se bazează pe o abordare în trei etape: (1) identificarea principalelor provocări și a unui set de indicatori de rezultate de nivel înalt relevanți pentru domeniul de politică în cauză; (2) indicatori de performanță care permit analiza comparativă a performanțelor; (3) identificarea pârghiilor politice, care sunt însoțite de principii generale pentru orientările de politică și de indicatori specifici, dacă există. În această etapă, nu sunt stabilite valori de referință pentru pârghiile politice, întrucât scopul este de a permite comparații între statele membre. Cadrul de analiză comparativă privind prestațiile de șomaj și politicile active în domeniul pieței muncii a fost utilizat pentru prima dată în semestrul european din 2018. În acest context, în Raportul comun privind ocuparea forței de muncă și în rapoartele de țară din 2018 a fost inclusă o analiză comparativă a caracteristicilor specifice de proiectare și a performanțelor sistemelor de prestații de șomaj, în special în ceea ce privește aspectele legate de eligibilitate și de adecvare. În urma aprobării de către Comitetul pentru ocuparea forței de muncă (EMCO), elementele cadrului legate de componenta de activare a sistemelor de ajutor de șomaj (de exemplu, condițiile disponibilității locurilor de muncă, legate de primirea ajutoarelor de șomaj) și de serviciile de pe piața muncii, care sprijină persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă, sunt în prezent integrate în semestrul european 2019 și sunt expuse în prezentul raport. În urma aprobării de către Comitetul pentru protecție socială (CPS), semestrul european 2019 înregistrează, de asemenea, integrarea deplină a cadrului de analiză comparativă privind prestațiile de venit minim, care cuprinde componentele de adecvare, acoperire și activare a schemelor de venituri minime, inclusiv în ceea ce privește relația acestora cu serviciile în natură (sănătate, educație și locuințe). În sfârșit, acest ciclu al semestrului european beneficiază, pentru prima dată, de rezultatele cadrului de analiză comparativă privind competențele și învățarea în rândul adulților, care a fost convenit cu Comitetul pentru ocuparea forței de muncă în octombrie 2018. În prezent se lucrează în cadrul comitetelor relevante la posibile cadre de evaluare comparativă suplimentare, cum ar fi adecvarea pensiilor, care urmează să fie utilizate în viitoarele cicluri ale semestrului.

3. REFORME SOCIALE ȘI ÎN DOMENIUL OCUPĂRII FORȚEI DE MUNCĂ – PERFORMANȚA STATELOR MEMBRE ȘI MĂSURILE ADOPTATE DE ACESTEA Această secțiune prezintă o vedere de ansamblu asupra indicatorilor principali recenți privind ocuparea forței de muncă și situația socială și a măsurilor luate de statele membre în sectoarele prioritare identificate în Orientările UE privind ocuparea forței de muncă, adoptate de Consiliu în 2018. Pentru fiecare orientare, sunt prezentate evoluțiile recente cu privire la o selecție de indicatori principali, precum și măsurile de politică adoptate de statele membre. Pentru acestea din urmă, secțiunea folosește programele naționale de reformă pe 2018 ale statelor membre și surse ale Comisiei Europene. În absența unor indicații contrare, în raport sunt prezentate numai măsurile de politică puse în aplicare după iunie 2017. O analiză aprofundată a evoluțiilor recente de pe piața forței de muncă poate fi consultată în raportul „Labour Market and Wage Developments” (Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor) din 2018 și în raportul „Employment and Social Developments in Europe” (Evoluția ocupării forței de muncă și a situației sociale în Europa) din 2018. 3.1 Orientarea 5: Stimularea cererii de forță de muncă Această secțiune se referă la punerea în aplicare a orientării nr. 5 privind ocuparea forței de muncă, în care se recomandă statelor membre să creeze condiții pentru promovarea cererii de forță de muncă și crearea de locuri de muncă. În primul rând, ea prezintă o vedere de ansamblu asupra ratei șomajului și a ratei de ocupare a forței de muncă din fiecare stat membru, în completarea analizei la nivelul UE din capitolul 1, pentru a pune în evidență importanța provocării reprezentate de crearea de locuri de muncă în diferite țări. În continuare, este examinată dinamica activităților independente, ca indicator al antreprenoriatului și ca sursă de creștere a ocupării forței de muncă în sine (aspecte ale activității independente legate de noile forme de muncă sunt discutate în capitolul 3.3). În fine, sunt analizate evoluțiile salariale și ale sarcinii fiscale asupra costului forței de muncă, ca principali factori macroeconomici care influențează deciziile de angajare. Secțiunea 3.1.2 prezintă măsurile de politică puse în aplicare de statele membre în aceste domenii pentru a promova cererea de forță de muncă, inclusiv subvențiile pentru angajare.

3.1.1 Indicatori principali Scăderea ratei șomajului s-a accelerat în 2017. Pentru prima dată după criză, rata șomajului a scăzut în toate statele membre ale UE. O scădere mai rapidă decât media a avut loc în special în unele state membre care se confruntă cu o rată a șomajului extrem de ridicată – Grecia, Spania, Croația, Portugalia, toate înregistrând o reducere cu 2 puncte procentuale sau mai mult – ceea ce indică o tendință clară de convergență către reducerea șomajului. Cu toate acestea, o scădere puternică a avut loc, de asemenea, în unele țări cu o rată scăzută de șomaj – cu mai mult de 1 punct procentual în Republica Cehă, Țările de Jos și Polonia. Astfel cum reiese din figura 4 (care analizează atât nivelurile, cât și variațiile, în conformitate cu metodologia convenită pentru evaluarea indicatorilor principali din tabloul de bord social), dispersia ratelor șomajului rămâne substanțială în 2017, cu valori de la aproximativ 3 % în Republica Cehă la 21,5 % în Grecia. De asemenea, rata șomajului rămâne ridicată în Italia, doar cu îmbunătățiri limitate față de 2016. În pofida scăderii constante începute în 2013, în multe state membre rata șomajului rămâne mult mai mare decât în 2008 (figura 5) – în special în Croația, Grecia, Cipru, Italia și Spania. Dimpotrivă, în 2017 în Germania, Ungaria și Polonia, rata șomajului a fost cu peste 2 puncte procentuale mai mică decât înaintea crizei. Figura 4: Rata șomajului (15-74) și variația anuală (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Perioada: nivelurile din 2017 și variațiile anuale în raport cu 2016. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată Legenda este prezentată în anexă. Figura 5: Rata șomajului (15-74), comparație multianuală Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Deși ratele de ocupare a forței de muncă au înregistrat creșteri puternice, există în continuare disparități semnificative. Toate statele membre au înregistrat creșteri, cu excepția Danemarcei (o scădere cu 0,5 puncte procentuale, deși de la un nivel foarte ridicat). Astfel cum se arată în figura 6, ratele de ocupare a forței de muncă sunt doar parțial convergente: statele membre cu rate mai scăzute de ocupare înregistrează o creștere oarecum mai rapidă decât media – dar situația rămâne neuniformă. Ratele de ocupare (grupa de vârstă 20-64) sunt foarte diferite, variind de la 57,8 % în Grecia la 81,8 % în Suedia în 2017. La limita inferioară, rata ocupării forței de muncă rămâne mult sub media UE în unele dintre țările cel mai greu afectate de criză, și anume Grecia, Croația, Italia și Spania (încadrate la „situații critice”). Nouă țări depășesc deja ținta de 75 %, în timp ce primele șase cele mai bune performanțe (Suedia, Germania, Estonia, Republica Cehă, Regatul Unit și Țările de Jos) se apropie de 78 % sau depășesc acest nivel. Figura 6: Rata de ocupare a forței de muncă (20-64) și variația anuală (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Perioada: nivelurile din 2017 și variațiile anuale în raport cu 2016. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată Legenda este prezentată în anexă Ratele medii de ocupare a forței de muncă în UE sunt într-o creștere constantă din 2013, situându-se în prezent peste nivelul maxim atins înainte de criză. Ungaria și Malta, care au avut cele mai scăzute rate de ocupare a forței de muncă din UE în 2008, au înregistrat cele mai mari creșteri pe termen lung (+11,8 puncte procentuale și, respectiv, +13,8 puncte procentuale în 2017) și se află în prezent ușor peste media UE. Cu toate acestea, decalajele sunt în continuare ridicate. În special, în comparație cu rata șomajului, ratele de ocupare a forței de muncă rămân sub nivelul din 2008 în țările cele mai afectate de criză precum Grecia, Italia, Croația, Spania, Cipru și Irlanda (figura 7). Figura 7: Rata de ocupare a forței de muncă (20-64), comparație multianuală

Sursa: Eurostat, ancheta asupra forței de muncă. Creșterea durabilă a locurilor de muncă nu a afectat tendința de scădere pe termen lung a activităților independente. În cifre absolute, ponderea activităților independente a scăzut cu 0,5 % în 2017 (după o ușoară creștere în 2016). Aceasta a continuat să scadă, de asemenea, în termeni relativi, reprezentând 13,7 % din totalul forței de muncă în 2017 (în scădere de la 14,0 % în 2016 și 14,4 % în 2013). Ponderea bărbaților care desfășoară activități independente din totalul bărbaților angajați, la 17,2 %, rămâne mult mai mare decât cea a femeilor (9,7 %). Tendințele în ceea ce privește desfășurarea de activități independente sunt mai puțin negative dacă se exclud sectorul primar și industria prelucrătoare. În special, desfășurarea de activități independente a crescut în mod constant în ultimii zece ani în majoritatea sectoarelor legate de servicii. Cifrele globale reprezintă rezultatul evoluțiilor divergente între statele membre, sectoare și subgrupuri. Cu toate acestea, tendințele în ceea ce privește persoanele care desfășoară o activitate independentă nu par a fi legate de performanța în domeniul ocupării forței de muncă la nivelul statelor membre sau la nivel sectorial. În ceea ce privește categoriile de vârstă și de educație, evoluțiile reflectă într-o mare măsură componența variabilă a forței de muncă: activitatea independentă a continuat să scadă pentru persoanele între 15 și 49 de ani și a crescut semnificativ pentru persoanele între 50 și 64 de ani și cele de peste 65 de ani (+1,2 % și, respectiv, +4,0 %). Nivelul de educație este, de asemenea, un factor important, întrucât în 2017 numărul persoanelor care desfășoară activități independente a scăzut cu 3,2 % pentru persoanele absolvente de învățământ secundar superior și a crescut cu 1 % pentru persoanele cu studii superioare. În sfârșit, se înregistrează o creștere a numărului de lucrători născuți în afara UE care desfășoară activități independente. Aspecte legate de activitățile independente ca formă atipică de muncă sunt discutate în detaliu în capitolul 3.3. Creșterea salariilor rămâne moderată în majoritatea statelor membre. Creșterea nominală a salariilor în UE a rămas scăzută în timpul redresării, dar a început să crească în 2017, remunerația pe angajat fiind în creștere cu 2,1 %. Diferențele dintre țări sunt considerabile, salariile crescând în general mai rapid în statele membre cu niveluri mai scăzute și în cele care nu sunt membre ale zonei euro. Creșterea remunerației nominale pe angajat a fost cea mai ridicată în România (16,0 %), Lituania (9,1 %), Ungaria (7,9 %), Letonia (7,9 %) și Bulgaria (7,5 %), indicând o convergență a salariilor între Europa de Est și Europa de Vest. La limita inferioară, salariile nominale au scăzut în Finlanda (-1,1 %) și Croația (-1,1 %) și au rămas stabile în Spania, Italia și Grecia. În termeni reali, creșterea salariilor a încetinit în 2017 față de 2016. În UE, salariile reale de consum (și anume, salariile ajustate pentru a ține cont de variația prețurilor de consum) au crescut cu 0,5 % în 2017, în scădere de la 1,2 % în 2016. În zona euro, salariile reale aproape au stagnat (+0,2 %). În opt țări s-a înregistrat o scădere a acestora: Spania, Italia, Grecia, Croația, Portugalia, Țările de Jos, Austria și Finlanda. Încetinirea față de 2016 a fost determinată în parte de creșterea prețurilor de consum, care nu a fost compensată de creșterea remunerațiilor. Cu toate acestea, chiar și atunci când se analizează salariile reale din sectorul producției (ajustate pentru a ține cont de deflatorul PIB), imaginea este aproape neschimbată, salariile reale înregistrând, în 2017, doar o creștere ușoară la nivelul UE (cu 0,7 %) și o scădere în zece țări (figura 8). Figura 8: Remunerarea reală pe angajat, IAPC și deflatorul PIB, variația anuală, exprimată în procente, în 2017 Sursa: Comisia Europeană, baza de date AMECO. În anul 2017, creșterea salariilor reale a fost mai mică decât creșterea productivității în majoritatea statelor membre. Această tendință este confirmată, de asemenea, pe o perioadă de trei ani (figura 9) și într-o perspectivă pe termen mai lung (figura 10). În nouă țări (Belgia, Cipru, Croația, Finlanda, Grecia, Italia, Țările de Jos, Portugalia și Spania), creșterea salariilor reale a fost negativă în perioada 2015-2017. De asemenea, pe termen mai lung (2000-2017), evoluția salariilor reale a avut, în medie, un ritm mai lent decât cel al productivității. În Portugalia și Italia, salariile sunt încă sub nivelurile din 2000 în termeni reali. Tendința recentă este inversă pentru majoritatea statelor membre din Europa Centrală și de Est, unde, în ultimii trei ani, creșterea reală a salariilor (deflatată cu deflatorul PIB) a depășit creșterea productivității, parțial ca urmare a procesului de recuperare a decalajului față de țările cu venituri mai mari. În 2017, cea mai mare creștere a salariilor reale în raport cu creșterea productivității a fost observată în statele membre baltice, în Bulgaria și în Slovacia. Figura 9: Remunerarea reală pe angajat și productivitatea reală, ratele medii de creștere în perioada 2015-2016-2017 Sursa: Eurostat, conturile naționale (calcule proprii, din „Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor în Europa”, raport anual 2018) Figura 10: Evoluția salariilor și a productivității, 2000-2017, variații medii % Sursa: Eurostat, conturile naționale (calcule proprii). Creșterea salarială rămâne sub nivelul așteptat pe baza ratei actuale a șomajului. În procesul de redresare, creșterea salarială a fost, în general, moderată și nu pare să reacționeze la scăderea ratei șomajului ca în ciclurile economice anterioare. Acest fenomen a fost numit „aplatizarea” aparentă a curbei salariale Phillips, și anume relația dintre creșterea salarială și rata șomajului. Astfel cum se arată în figura 11 pentru zona euro, aceasta sugerează că salariile au devenit mai puțin receptive la rata generală a șomajului din economie. Figura 11: Curba Phillips pentru zona euro: rata de creștere a remunerației pe angajat, 2000-2017

Sursa: baza de date AMECO a DG ECFIN și Eurostat, ancheta forței de muncă (calcule proprii, din „Evoluțiile pieței forței de muncă și ale salariilor în Europa”, raport anual 2018) Creșterea salarială nominală moderată în perioada redresării poate fi explicată prin inflația scăzută, creșterea redusă a productivității, efectul unor reforme ale pieței forței de muncă și rezervele rămase pe piața muncii. O parte semnificativă a moderării salariilor nominale poate fi explicată prin inflația scăzută (1,5 % în medie în perioada redresării, între 2010 și 2017, față de 2,2 % în perioada 2000-2007). În același timp, creșterea productivității reale a sporit într-o oarecare măsură (0,7 % în medie în perioada 2010-2017 față de 0,4 % în perioada anterioară crizei), dar a fost cuplată cu o rată a șomajului semnificativ mai mare (11,7 % în perioada de după criză față de 8,7 % în perioada anterioară crizei). În ansamblu, estimările recente sugerează că inflația, productivitatea și rezervele pieței forței de muncă explică în mare parte moderarea recentă a salariilor (FMI 2017; Comisia Europeană, 2018). Rezervele latente ale pieței forței de muncă, în special o pondere crescută a lucrătorilor cu fracțiune de normă subocupați, pot contribui la moderarea salariilor în unele state membre cu o rată scăzută a șomajului. Câștigurile nete converg în Europa, cu o creștere rapidă în Europa Centrală și de Est și o creștere lentă în Europa de Vest și de Sud, în special în țările cele mai afectate de criză. Convergența nivelurilor veniturilor salariale este esențială pentru asigurarea faptului că toate persoanele din UE ating un nivel de trai decent, așa cum susține Pilonul european al drepturilor sociale. Datele arată că acest proces de convergență are loc, deși într-un ritm lent, deoarece între statele membre persistă încă discrepanțe mari. Luând ca referință veniturile nete ale unui lucrător individual cu normă întreagă, fără copii, care câștigă un salariu mediu, pe o perioadă de trei ani (2013-2016), veniturile nete au crescut cel mai mult în unele țări caracterizate de cel mai scăzute niveluri. Din acest motiv, Bulgaria, România, Letonia, Lituania și Estonia au primit calificativul „performanță slabă, dar în curs de îmbunătățire”. Slovacia și Ungaria, deși au înregistrat, de asemenea, creșteri mai mari decât cele medii, sunt marcate ca fiind „situații critice” având în vedere progresul mai lent. La celălalt capăt al spectrului, creșterea veniturilor nete a fost moderată (variind de la 0,7 % la 2,1 %) în toate țările cu „cele mai bune performanțe” (Luxemburg, Regatul Unit, Țările de Jos, Germania și Austria). Câștigurile nete au scăzut sau nu au crescut în Portugalia, Grecia și Belgia. Figura 12: Veniturile nete și variația anuală – media pe o perioadă de trei ani (indicator principal din tabloul de bord social) Sursa: OCDE (calcule proprii). Perioada: nivelurile din 2016 (media pe 3 ani) și modificările medii anuale pentru perioada 2013-2016. Notă: axele sunt centrate pe media UE neponderată Legenda este prezentată în anexă. Statele membre marcate cu un asterisc sunt cele în care costul unitar nominal al muncii (Nominal Unit Labour Cost, NULC) depășește pragul stabilit prin procedura privind dezechilibrele macroeconomice (PDM). Indicatorul PDM din tabloul de bord este variația procentuală pe o perioadă de trei ani a NULC. Pragul este de 9 % pentru țările din zona euro și de 12 % pentru țările din afara zonei euro. Nu sunt disponibile date pentru Cipru. Sărăcia în rândul persoanelor încadrate în muncă rămâne cu mult peste nivelurile de dinainte de criză și este doar în ușoară scădere. Ponderea persoanelor care, deși au un loc de muncă, au un venit disponibil pe adult-echivalent sub pragul riscului de sărăcie a crescut de la 8,6 % în 2008 la 9,0 % în 2013 și la 9,6 % în 2017. Cel mai înalt nivel a fost înregistrat în România (17,4 %), urmată de Luxemburg, Spania, Grecia și Italia – toate cu niveluri peste 12 %. La celălalt capăt al spectrului, rata sărăciei în rândul persoanelor încadrate în muncă este sub 5 % în Finlanda, Republica Cehă și Irlanda. Sărăcia în rândul persoanelor încadrate în muncă a continuat să crească în mai multe state membre în 2017, inclusiv (cu mai mult de 0,5 puncte procentuale) în Ungaria, Italia, Letonia, Slovenia, Belgia și Țările de Jos (a se vedea, de asemenea, capitolul 3.4). Figura 13: Rata riscului de sărăcie în rândul persoanelor încadrate în muncă, comparație multianuală Sursa: Eurostat. Notă: pentru HR, sunt prezentate datele pentru 2010 în locul celor pentru 2008. Pentru IE și UK, sunt prezentate datele pentru 2016, în loc de datele pentru 2017. Dispersia salariilor pare a fi în general stabilă în Europa. Creșterea salarială, în special la nivelul inferior al grilei salariale, joacă un rol important în reducerea inegalităților în materie de venituri și a sărăciei în rândul persoanelor încadrate în muncă. Dispersia câștigurilor brute, măsurată ca raportul între al cincilea și primul decil (D5/D1), a variat în 2016 de la 1,43 în Finlanda la 1,90 în Republica Cehă. Instituțiile care fixează salariile pot avea un impact asupra dispersiei salariilor. În special, negocierea colectivă mai puternică tinde să fie asociată cu o inegalitate mai mică a câștigurilor (Comisia Europeană, 2018). Acoperirea negocierii colective variază în întreaga Europă, reflectând diferite tradiții și instituții naționale. În 2015, procentul angajaților cu drept de negociere a variat de la 98 % în Austria la 7,1 % în Lituania. În majoritatea statelor membre, salariile minime legale pot stabili o limită inferioară a distribuției salariale. Salariile minime pot crește participarea pe piața forței de muncă a anumitor grupuri și pot sprijini cererea agregată prin creșterea veniturilor familiilor cu câștiguri salariale reduse, care au o tendință mai pronunțată de consum. În același timp, salariile minime determină creșterea costurilor de angajare a unor lucrători cu salarii mici, ceea ce ar putea dăuna oportunităților de angajare ale grupurilor care, în mod obișnuit, câștigă salarii mici (de exemplu, lucrători tineri și slab calificați), în funcție de structura economiei și de situația macroeconomică. Salarii minime legale stabilite la nivel național există în majoritatea statelor membre, cu excepția Austriei, Ciprului, Danemarcei, Finlandei, Italiei și Suediei. Pentru comparație internațională, nivelul absolut al salariului minim nu este o măsură foarte utilă deoarece nu ține seama de diferențele dintre țări în ceea ce privește productivitatea muncii și prețurile. Prin urmare, este mai util ca salariul minim să fie analizat în raport cu salariul mediu sau median al unei țări. Figura 14 arată salariul minim ca procent din salariul median din statele membre ale UE, calculat de OCDE. Cele mai mari salarii minime, raportat la medie, se găsesc în Franța, Slovenia, Portugalia, România și Luxemburg. Cele mai scăzute niveluri sunt observate în Spania, Republica Cehă, Estonia, Țările de Jos și Irlanda. Întrucât impactul potențial asupra ocupării forței de muncă și asupra condițiilor de viață este mai mare atunci când o mare parte a forței de muncă este vizată de salariul minim, acest indicator ar trebui să fie luat în considerare și în cadrul discuțiilor privind opțiunile de politică la nivel național. De asemenea, ar trebui luate în considerare măsuri specifice pentru reducerea sărăciei persoanelor încadrate în muncă, cum ar fi prestațiile pentru exercitarea unei activități profesionale. Figura 14: Salariile minime ca procent din veniturile mediane și medii ale lucrătorilor cu normă întreagă (2017) Sursa: OCDE. Note: AT, CY, DK, FI, IT și SE nu au salarii minime legale stabilite la nivel național. Pentru BG, HR și MT, OCDE nu a furnizat niciun fel de informații. Datele Eurostat indică faptul că, în 2017, salariul minim lunar ca proporție din valoarea medie a salariilor lunare a fost de 47,8 % în BG, de 40,6 % în HR și de 43,6 % în MT (industrie, construcții și servicii; date care nu pot fi comparate cu cifrele OCDE).

În ultimii ani, sarcina fiscală asupra veniturilor salariale în Europa a scăzut treptat, dar există diferențe semnificative între statele membre. În 2017, sarcina fiscală pentru un lucrător individual care a câștigat salariul mediu a variat de la mai puțin de 30 % în Irlanda și Malta până la 50 % în Belgia, Germania, Ungaria, Italia, Franța și Austria. Pentru lucrătorii cu venituri mai mici (definiți ca fiind lucrătorii care câștigă 67 % din salariul mediu), sarcina fiscală a variat de la aproximativ 20 % în Malta și Irlanda la peste 45 % în Belgia, Ungaria și Germania. Apar modele diferite în funcție de țări în ceea ce privește progresivitatea cotelor de impozitare și efectul redistributiv al sistemului fiscal (a se vedea secțiunea 3.4). În anul 2017, cele mai semnificative reduceri ale sarcinii fiscale pentru lucrătorii individuali care câștigă salariul mediu au avut loc în Ungaria (-2,1 puncte procentuale), Luxemburg (-1,8 puncte procentuale) și Finlanda (-1,2 puncte procentuale), în timp ce creșterea cea mai mare a fost înregistrată în Bulgaria (+0,6 puncte procentuale). Între 2013 și 2017, sarcina fiscală medie neponderată asupra costului forței de muncă a scăzut cu 0,5 puncte procentuale (cu 0,8 puncte procentuale pentru lucrătorii cu venituri mici, cu reduceri importante în Italia, Ungaria, Franța, Belgia, România și Țările de Jos). În aceeași perioadă s-a înregistrat o anumită convergență a nivelului sarcinii fiscale, diferența dintre cea mai mare și cea mai scăzută sarcină fiscală la nivelul salariului mediu scăzând cu 2,1 puncte procentuale și cu 2,9 puncte procentuale pentru lucrătorii cu venituri mici. Acest lucru se datorează, în principal, reducerilor mari din unele țări care au cotele cele mai ridicate (Belgia, Austria, Ungaria, precum și Italia și Franța, dar limitate la lucrătorii cu venituri mici). De asemenea, s-au înregistrat reduceri majore ale sarcinii fiscale în România și Țările de Jos. Creșterile sarcinii fiscale în aceeași perioadă au fost mai puțin pronunțate, dar au afectat în special lucrătorii cu venituri mici în Republica Cehă, Slovenia și Portugalia. Figura 15: Sarcina fiscală asupra costului forței de muncă, nivel în 2017 și variație 2013/2017 Sursa: Baza de date a Comisiei Europene și OCDE privind impozitele și prestațiile. Notă: datele sunt pentru gospodăriile cu un singur salariat (fără copii). Nu sunt disponibile date recente pentru Cipru. Date actualizate la 11 aprilie 2018. 3.1.2 Răspunsul politic Mai multe state membre au recurs la subvenții pentru ocuparea forței de muncă pentru crearea de locuri de muncă, deși se înregistrează o anumită reducere, pe măsură ce condițiile pieței muncii se îmbunătățesc. Cele mai multe măsuri în acest domeniu sunt orientate către grupuri specifice care se confruntă cu probleme de integrare pe piața forței de muncă (de exemplu, tinerii, persoanele în vârstă, șomerii de lungă durată, migranții etc.) și constau în stimulente financiare acordate angajatorilor pentru angajarea lucrătorilor vizați. Mai multe state membre au introdus sau au confirmat subvenții pentru angajare specifice (mai multe detalii sunt disponibile în secțiunea 3.2). Unele țări au adoptat, de asemenea, subvenții pentru angajare pentru un public mai larg, și anume fără condiții de eligibilitate sau cu condiții mai puțin stricte, de regulă pentru a promova angajarea cu contracte de muncă pe durată nedeterminată. În Grecia, în 2017 au fost lansate cicluri suplimentare de lucrări publice în 51 de municipalități și se pregătesc noi programe; în plus, în mai 2018 a fost lansat un nou program de lucrări publice în domeniul protecției împotriva incendiilor forestiere. În octombrie 2017, Grecia a adoptat, de asemenea, un program de subvenționare a salariilor lucrătorilor în baza unor contracte de prestări de servicii independente în cazul încadrării lor ca angajați. În fine, recent a fost lansat un program de subvenții pentru întreprinderi pentru angajarea a 15 000 de șomeri cu vârste între 30 și 49 de ani. În Franța, numărul de contracte subvenționate a scăzut în continuare în 2018, de la 310 000 la 200 000, iar în prezent acestea sunt limitate la persoanele cele mai vulnerabile din sectorul nonprofit, inclusiv tinerii și șomerii de lungă durată. Începând cu anul 2018, sistemele existente de contracte subvenționate au fost revizuite și redenumite Parcours Emploi Compétence, amplificând dimensiunea lor de consiliere și instruire. În acest context, din aprilie 2018, este testată o primă de angajare numită Emplois francs pentru angajarea persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă din zonele urbane cele mai defavorizate (Quartiers politique de la ville) în zece zone, fără nicio altă condiție decât cea de a fi o persoană aflată în căutarea unui loc de muncă cu reședința în zona respectivă. În plus, în contextul noului Plan de abordare a sărăciei, au fost luate măsuri suplimentare pentru integrarea pe piața muncii a persoanelor cu dificultăți sociale și de ocupare a forței de muncă (Insertion par l’activité économique). Italia a introdus o reducere structurală a contribuțiilor pentru angajatorii care oferă un loc de muncă permanent sau stagii profesionale tinerilor sau șomerilor de lungă durată din regiunile sudice. Portugalia a instituit un set de stimulente financiare pentru angajări pe perioadă nedeterminată, sub forma unor scutiri parțiale de la contribuțiile sociale pentru anumite grupuri vulnerabile (tineri, șomeri de lungă durată, persoane în vârstă). În Ungaria, FSE contribuie la sporirea potențialului de ocupare a forței de muncă al întreprinderilor sociale prin stimulente și subvenții pentru crearea de locuri de muncă. Unele state membre iau măsuri pentru promovarea antreprenoriatului și a întreprinderilor nou-înființate. În Grecia, se acordă subvenții pentru încadrarea pentru prima dată a angajaților de către tineri care desfășoară activități independente sau de întreprinderi conduse de tineri. În Letonia, o nouă lege stabilește principiile și regimurile de lucru principale ale întreprinderilor sociale. Se va acorda sprijin pentru aproximativ 200 de întreprinderi sociale. În plus, pragul cifrei de afaceri pentru plătitorii impozitului pentru microîntreprinderi a fost redus de la 100 000 EUR la 40 000 EUR, păstrând o rată unică de 15 %, din care 80 % este deviată spre cotizațiile obligatorii de asigurări de stat. În Ungaria, începând cu toamna anului 2017, este disponibilă o facilitate de împrumut (care poate fi combinată cu multe alte instrumente de finanțare) pentru a sprijini persoanele fizice să devină antreprenori sau întreprinderi sociale pentru promovarea extinderii activităților lor de piață. În Polonia, guvernul a adoptat un proiect de lege privind reducerea contribuțiilor la asigurările sociale pentru proprietarii de întreprinderi mici, așa-numitele mici contribuții de asigurări sociale ZUS. În Slovacia, a fost adoptată o nouă legislație privind condițiile de sprijin public pentru economia socială și întreprinderile sociale. În Finlanda, începând cu 2018 prestația de șomaj va putea fi primită sub forma unui grant pentru înființarea unei noi întreprinderi, în timp ce beneficiarul lucrează ca antreprenor cu fracțiune de normă. În plus, este în curs de dezbatere calea de urmat pentru a înlesni înființarea de societăți de către șomeri. De asemenea, în multe state membre au fost luate măsuri pentru ca lucrătorii care desfășoară o activitate independentă să poată beneficia de drepturi sociale adecvate (a se vedea secțiunea 3.3 privind segmentarea pieței muncii). Unele state membre au redus costurile cu forța de muncă prin reducerea sarcinii fiscale asupra acestor costuri, măsură care adesea vizează veniturile cele mai mici. Sarcina fiscală a fost abordată în principal în cazul persoanelor cu venituri scăzute, prin reforme care s-au axat pe impozitul pe venitul persoanelor fizice, adesea prin creșterea deducerilor fiscale (a cuantumului veniturilor scutite de impozit) sau prin introducerea progresivității în sistemul general. De exemplu, în Lituania a fost adoptată o reformă majoră care a