În cauza Gusa , Curtea a constatat că dreptul de a-și menține statutul de „lucrător salariat sau de lucrător care desfășoară o activitate independentă” după încetarea activităților economice în cazurile prevăzute la articolul 7 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE [mai specific, litera (b) a acestuia, atunci când este „înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce a fost angajat pe o perioadă de peste un an, și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru”] se aplică în egală măsură cetățenilor mobili ai UE care desfășurau o activitate independentă înainte de încetarea involuntară a activității economice .

În cauza Coman , Curtea a interpretat noțiunea de „soț” al unui cetățean al UE de la articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/38/CE și a constatat că este o noțiune autonomă de drept al UE, independentă de legislația statului membru. Curtea a hotărât că, în cazul în care un cetățean al UE care se întoarce și-a exercitat (anterior) dreptul de liberă circulație în vederea unei șederi efective într-un alt stat membru al UE și a întemeiat sau a consolidat o viață de familie cu un resortisant (al unui stat terț) de același sex, printr-o căsătorie legal încheiată în statul membru gazdă, dreptul UE se opune unei legislații naționale care refuză să acorde un drept derivat de intrare și ședere soțului de același sex al cetățeanului UE care se întoarce, pentru motivul nerecunoașterii căsătoriei între persoane de același sex în statul membru (de origine) în cauză . Statul membru în cauză trebuie să considere o astfel de persoană drept soț în scopul exercitării drepturilor pe care dreptul UE le conferă acestei persoane. În același timp, aceasta nu presupune prevederea de către statul membru menționat, în dreptul său național, a instituției căsătoriei între persoane de același sex .

În cauza Altiner și Ravn , Curtea a constatat că dreptul UE nu se opune unei reglementări naționale care nu prevede acordarea unui drept de ședere derivat unui membru de familie al unui cetățean al UE care se întoarce în acel stat în cazul în care acel membru de familie nu a intrat pe teritoriul statului membru de origine al cetățeanului UE „ca o consecință firească” a întoarcerii, în respectivul stat membru, a cetățeanului UE în discuție . Există condiția ca o astfel de reglementare națională să impună, în cadrul unei aprecieri globale, să se țină seama și de alte elemente pertinente, care pot demonstra că, în pofida timpului scurs între întoarcerea cetățeanului UE în respectivul stat membru și intrarea membrului familiei sale care este resortisant al unui stat terț, viața de familie întemeiată și consolidată în statul membru gazdă nu a încetat .

Cauza Tarola se referea la un cetățean al UE care și-a exercitat dreptul de liberă circulație prin desfășurarea unei activități salariate în statul membru gazdă pentru o perioadă de două săptămâni, în temeiul unui alt contract decât un contract de muncă pe durată determinată, înainte de a intra în șomaj involuntar. Curtea a interpretat articolul 7 alineatul (1) litera (a) și articolul 3 litera (c) din Directiva 2004/38/CE și a considerat că un cetățean aflat într-o astfel de situație își menține statutul de lucrător (și, prin urmare, dreptul de ședere în statul membru gazdă) pentru o perioadă de cel puțin șase luni, dacă persoana în cauză a avut efectiv statutul de lucrător anterior șomajului involuntar și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă . În plus, Curtea a menționat că orice drept întemeiat pe legislația națională la prestații de securitate socială sau de asistență socială poate fi condiționat de o perioadă determinată de încadrare în muncă, astfel încât, în temeiul principiului egalității de tratament, aceeași condiție se aplică resortisanților statului membru în cauză .

Hotărârea Bajratari privește interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38/CE – ședere pe baza unor resurse suficiente și asigurare medicală completă. Această cauză privea un resortisant al unei țări terțe, părinte al unui cetățean minor al UE, care urmărea să se prevaleze de dreptul său derivat de ședere în statul membru gazdă în calitate de părinte în îngrijirea căruia se află efectiv copilul său minor, un cetățean al UE cu drept de ședere întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) litera (b). Curtea a considerat că cetățeanul minor al UE dispune de suficiente resurse, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii sale atunci când aceste resurse provin din venituri obținute din activitatea desfășurată în mod nelegal de părintele său, resortisant al unei țări terțe, care nu dispune de permis de ședere și nici de permis de muncă. Curtea a considerat de asemenea că nu erau îndeplinite condițiile de restrângere a dreptului de ședere al cetățeanului minor al UE pentru motive de ordine publică.

O a doua serie de hotărâri ale CJUE privește restrângerea dreptului de ședere și expulzările în temeiul Directivei 2004/38/CE.

În cauza E/Subdelegación del Gobierno en Álava , Curtea a reiterat că deciziile de expulzare întemeiate pe Directiva 2004/38/CE trebuie să se bazeze exclusiv pe conduita persoanei (cetățean al UE) în cauză. Împrejurarea că persoana în cauză este încarcerată la momentul adoptării deciziei de expulzare, fără perspectiva de a fi liberată în viitorul apropiat, nu „exclude posibilitatea ca conduita acesteia să constituie […] o amenințare având caracter real și prezent la adresa unui interes fundamental al societății din statul membru gazdă” în scopul adoptării unei astfel de decizii.

În cauza Petrea , Curtea a stabilit, printre altele, că un stat membru poate să revoce un certificat de înregistrare eliberat din eroare unui cetățean al UE care a fost îndepărtat și a revenit în timp ce era încă sub imperiul unei interdicții de intrare pe teritoriu (astfel cum prevede Directiva 2004/38/CE) . Cetățeanul UE în cauză are dreptul, în conformitate cu articolul 32 din Directiva 2004/38/CE, să prezinte o cerere pentru ridicarea interdicției de intrare menționate; totuși, un astfel de cetățean nu dispune de un drept de ședere (în temeiul Directivei 2004/38) în perioada în care cererea sa este analizată .

În cauza B și Vomero , Curtea a clarificat o serie de aspecte cu privire la dispozițiile Directivei 2004/38/CE referitoare la protecția sporită împotriva expulzării în temeiul articolului 28 alineatul (3) litera (a) din directivă și la condițiile prealabile pentru aceasta, în special în contextul detenției. Curtea a decis că un cetățean al UE trebuie să dispună de dreptul de ședere permanentă pentru a fi eligibil pentru protecția sporită împotriva expulzării . În plus, Curtea a clarificat că perioada cumulată de ședere anterioară (neîntreruptă) necesară pentru acordarea protecției sporite împotriva expulzării trebuie calculată în sens invers, începând cu data adoptării deciziei inițiale de expulzare . Problema dacă perioada de ședere necesară pentru acordarea protecției sporite a fost întreruptă de o perioadă de detenție anterioară deciziei de expulzare trebuie soluționată printr-o apreciere globală a aspectului dacă, în pofida detenției menționate, legăturile de integrare create de cetățeanul UE cu statul membru gazdă nu au fost rupte . Printre elementele relevante ale acestei aprecieri globale se numără „intensitatea legăturilor de integrare create cu statul membru gazdă înainte de privarea de libertate a persoanei în cauză, natura infracțiunii care a justificat perioada de detenție și împrejurările în care aceasta a fost săvârșită, precum și conduita persoanei în cauză în perioada de detenție” .

În cauza K și HF , Curtea a considerat că faptul că (unui membru al familiei) al unui cetățean al UE i-a fost refuzat anterior azilul în temeiul articolului 1 secțiunea F din Convenția de la Geneva nu poate conduce în mod automat la concluzia că simpla prezență a acestuia constituie o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății, astfel cum prevede (articolul 27 din) Directiva 2004/38/CE . Necesitatea de a restrânge libertatea de circulație și de ședere a unui cetățean al UE sau a unui membru al familiei unui cetățean al UE trebuie apreciată de la caz la caz și în temeiul normelor privind libera circulație. Autoritățile competente naționale trebuie să ia în considerare, în plus, dacă i) adoptarea unei astfel de politici publice sau a unor astfel de măsuri de siguranță publică este conformă cu principiul proporționalității, ținând seama de drepturile cetățenilor UE și ale membrilor familiilor lor și ii) sunt posibile alte măsuri care afectează mai puțin libertatea de circulație .

O a treia serie de hotărâri ale Curții din perioada de referință privește drepturile de liberă circulație și ședere care decurg din articolele 20 și 21 din TFUE.

În cauza Rendón Marín , Curtea a constatat că dreptul UE se opune în mod automat refuzului de a acorda un drept derivat de ședere unui resortisant al unei țări terțe care exercită în mod exclusiv autoritatea părintească în privința unor cetățeni minori ai UE, unul „mobil”, iar celălalt „static”, din cauza unor antecedente penale . Interzicerea refuzului automat al acordării un drept derivat de ședere unui resortisant al unei țări terțe, părinte în a cărui întreținere se află un cetățean minor al UE, este confirmată în mod similar de Curte în cauza CS . Totuși, atât în cauza Rendón Marín, cât și în cauza CS, Curtea recunoaște posibilitatea statelor membre de a restrânge drepturile de ședere care decurg din articolele 20 și 21 din TFUE, astfel încât orice asemenea restricție se întemeiază pe o apreciere de la caz la caz și orice expulzare sau restrângere a dreptului de ședere se întemeiază pe „existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa ordinii publice sau a siguranței publice” .

În cauza Chavez-Vilchez și alții , Curtea a fost chemată să clarifice măsura în care un drept de ședere care decurge din articolul 20 din TFUE (pe linia hotărârilor Curții care încep cu hotărârea Ruiz Zambrano) depinde de posibilitatea părintelui cetățeanului UE, care nu asigură îngrijirea efectivă a cetățeanului minor „static” al UE, de a asigura îngrijirea acestuia. Curtea a hotărât că autoritățile competente trebuie să determine, printre altele în lumina articolelor 7 (protecția vieții private și de familie) și 24 (luarea în considerare a interesului superior al copilului) din Carta drepturilor fundamentale a UE, care este părintele care asigură îngrijirea efectivă a copilului și dacă există o relație de dependență efectivă față de părintele resortisant al unei țări terțe care l-ar constrânge pe copil să părăsească în practică teritoriul UE în cazul în care acestui părinte i s-ar refuza dreptul de ședere . Curtea a hotărât că, în scopul unei asemenea aprecieri, împrejurarea că celălalt părinte, cetățean al UE, este realmente capabil și pregătit să asigure singur îngrijirea zilnică și efectivă a copilului este un element pertinent. Totuși, acesta nu este în sine un motiv suficient pentru a putea constata absența, între părintele resortisant al unei țări terțe și copil, a unei relații de dependență de așa natură încât copilul ar fi constrâns să părăsească teritoriul UE în cazul în care acestui resortisant al unei țări terțe i-ar fi refuzat dreptul de ședere . Curtea a reiterat că printre elementele pertinente pentru aprecierea autorităților competente se numără „problema încredințării copilului, precum și aspectul dacă îngrijirea legală, financiară sau afectivă a acestui copil este asumată de părintele resortisant al unei țări terțe” . Curtea a adăugat apoi că aprecierea acestor elemente trebuie să fie întemeiată pe „luarea în considerare, în interesului superior al copilului în cauză, a tuturor împrejurărilor speței, în special a vârstei sale, a dezvoltării sale fizice și emoționale, a gradului relației sale afective atât cu părintele cetățean al Uniunii, cât și cu părintele resortisant al unei țări terțe, precum și a riscului pe care separarea de acesta din urmă l-ar genera pentru echilibrul acestui copil” .

Cauza Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real privea articolul 20 din TFUE. Curtea a statuat că articolul 20 se opune ca un stat membru să respingă o cerere de reîntregire a familiei formulată de soțul resortisant al unei țări terțe al unui cetățean al UE care deține cetățenia acestui stat membru și care nu și-a exercitat niciodată libertatea de circulație, pentru simplul motiv că acest cetățean al UE nu dispune de suficiente resurse pentru el și pentru soțul său, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul național de asistență socială, fără să se fi examinat dacă există o relație de dependență între cetățeanul menționat al UE și soțul său de asemenea natură încât, în cazul refuzului acordării unui drept de ședere derivat acestuia din urmă, cetățeanul UE ar fi obligat să părăsească teritoriul UE și ar fi astfel privat de drepturile conferite de statutul său. În consecință, atunci când autoritatea națională competentă este sesizată de un resortisant al unei țări terțe cu o cerere de acordare a unui drept de ședere în scopul reîntregirii familiei cu un cetățean al UE resortisant al statului membru vizat, autoritatea respectivă trebuie să aprecieze, pe baza elementelor pe care resortisantul unei țări terțe și cetățeanul UE vizați trebuie să i le furnizeze și procedând, dacă este nevoie, la cercetările necesare, dacă există între aceste două persoane o astfel de relație de dependență încât trebuie să i se acorde în principiu acestui resortisant, în temeiul articolului 20 din TFUE, un drept de ședere derivat.

5.2.2.Evoluția jurisprudenței Curții privind drepturile de intrare și de ședere ale „altor membri de familie” ai cetățenilor Uniunii

În ceea ce privește dreptul de intrare, în cauza Ryanair Designated Activity Company, Curtea a clarificat că membrii de familie, resortisanți ai unei țări din afara UE, ai unor cetățeni ai UE care dețin un permis de ședere permanentă emis în temeiul articolului 20 din Directiva 2004/38/CE sunt de asemenea scutiți, în temeiul articolului 5 alineatul (2), de necesitatea de a deține o viză pentru a intra pe teritoriul unui alt stat membru. Scutirea de viză este de asemenea aplicabilă atunci când permisul respectiv a fost eliberat de un stat membru care nu face parte din spațiul Schengen. Hotărârea concluzionează că deținătorul unui astfel de permis are dreptul de a intra pe teritoriul unui stat membru fără viză, prin prezentarea permisului, fără alte verificări ale statutului său de membru de familie sau fără a fi necesare orice alte justificări.

În plus, în perioada de referință, Curtea a pronunțat două hotărâri care aduc clarificări privind aplicarea prin analogie a articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE și hotărârea sa anterioară din cauza Rahman .

În cauza Banger , Curtea a hotărât că articolul 21 din TFUE impune statelor membre să faciliteze intrarea și șederea membrilor familiei extinse a propriilor resortisanți care se întorc pe teritoriul acestuia, în condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE, aplicat prin analogie . Evaluarea unei cereri de acordare a dreptului de ședere în temeiul articolului 3 alineatul (2) este de asemenea supusă cerinței de a conferi un anumit avantaj unor astfel de cereri în comparație cu cele ale resortisanților unei țări terțe care nu au asemenea legături de familie, precum și de a efectua o examinare amănunțită a situației personale a solicitantului. Orice decizie negativă cu privire la astfel de cereri trebuie să fie motivată . În plus, Curtea a statuat că membrii familiei extinse a căror cerere de acordare a unui permis de ședere a fost refuzată trebuie să aibă acces la o cale judiciară de atac în fața unei instanțe naționale. Instanța națională trebuie să poată „verifica dacă decizia privind refuzul se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă și dacă garanțiile procedurale au fost respectate. Printre aceste garanții figurează obligația autorităților naționale competente de a efectua o examinare amănunțită a situației personale a solicitantului și de a motiva orice refuz de intrare sau de ședere” .

În cauza SM , Curtea a clarificat mai întâi (în mod similar cu modul în care a procedat cu privire la noțiunea de „soț” în cauza Coman) că noțiunea de „descendent direct” prevăzută la articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2004/38/CE este o noțiune autonomă de drept al Uniunii, independentă de legislația statului membru. În plus, aceasta a constatat că o astfel de noțiune trebuie să fie interpretată în sens larg și cuprinde „orice legătură de filiație, indiferent dacă aceasta este de natură biologică sau juridică” (incluzând, astfel, copiii biologici și adoptați). În schimb, aceasta nu cuprinde copiii plasați sub o tutelă legală care nu creează o legătură de filiație între copil și tutore (inclusiv copiii plasați sub sistemul algerian kafalah) . Curtea precizează în mod specific că astfel de copii intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE . Atunci când pun în aplicare obligația, întemeiată pe articolul 3 alineatul (2), de a facilita intrarea și șederea „altor membri de familie” , statele membre trebuie să își exercite marja de apreciere „în lumina și cu respectarea” dispozițiilor Cartei drepturilor fundamentale a UE, inclusiv dreptul la (respectarea) vieții de familie (articolul 7) și interesul superior al copilului (articolul 24) . Acestea sunt obligate, în plus, să „efectueze o apreciere echilibrată și rezonabilă a tuturor împrejurărilor actuale și pertinente ale speței, ținând seama de toate interesele implicate și în special de interesul superior al copilului în cauză” . Această apreciere include luarea în considerare i) a vârstei la care copilul a fost plasat sub regimul algerian al kafalah și a existenței unei vieți comune pe care copilul o are cu tutorii săi de la acel moment, ii) a amplorii relațiilor afective, iii) a gradului de dependență a copilului față de tutorii săi, precum și iv) a eventualelor riscuri concrete și individualizate ca respectivul copil să fie victima abuzului, a exploatării sau a traficului. În cazul în care aprecierea conduce la concluzia potrivit căreia copilul și tutorii sunt chemați să aibă o viață de familie efectivă și că primul depinde de aceștia din urmă, dreptul fundamental la respectarea vieții de familie și interesul superior al copilului impun în principiu, unui stat membru gazdă să acorde un drept de intrare și de ședere respectivului copil în calitate de „alt membru de familie” .