Propunere deREGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investițiiPartea I(Text cu relevanță pentru SEE) /* COM/2011/0452 final */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. Contextul propunerii 1.1. Motivele și obiectivele propunerii Amploarea crizei financiare a dezvăluit o serie de riscuri inacceptabile care țin de reglementarea actuală a instituțiilor financiare. În conformitate cu estimările FMI, pierderile înregistrate în urma crizei de instituțiile de credit europene între 2007 și 2010 se situează la aproximativ 1 000 de miliarde EUR sau 8 % din PIB-ul UE. Pentru a restaura stabilitatea sectorului bancar și pentru a asigura continuitatea disponibilității creditelor pentru economia reală, atât UE, cât și statele membre ale acesteia, au adoptat o gamă largă de măsuri fără precedent ale căror costuri au fost suportate, în ultimă instanță, de contribuabili. În acest context, până în octombrie 2010, Comisia a aprobat ajutoare de stat în valoare de 4 600 de miliarde EUR pentru instituțiile financiare, din care mai mult de 2 000 de miliarde EUR au fost efectiv utilizați în 2008 și 2009. Nivelul sprijinului fiscal acordat instituțiilor de credit trebuie să fie asociat cu o reformă solidă care să abordeze deficiențele la nivel de reglementare identificate în timpul crizei. În acest sens, Comisia a propus deja o serie de modificări ale legislației din domeniul bancar, care au intrat în vigoare în 2009 (CRD II) și 2010 (CRD III). Prezenta propunere conține elementele elaborate și aprobate la nivel mondial ale standardelor referitoare la capital și lichidități aplicabile instituțiilor de credit, cunoscute sub denumirea de Basel III, și armonizează alte dispoziții din legislația actuală. Soluțiile adoptate în materie de reglementare sunt explicate în detaliu în secțiunea 5 de mai jos. Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit conține dispoziții vizând în mod direct accesul la activitatea instituțiilor de credit (precum dispozițiile care reglementează autorizarea activității, exercitarea libertății de stabilire, competențele autorităților de supraveghere din statele membre de origine și din statele membre gazdă în acest domeniu, precum și procesul de analiză prudențială a instituțiilor de credit). Aceste elemente sunt incluse în propunerea de directivă privind accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a societăților de investiții, împreună cu care prezenta propunere formează un pachet. Totuși, în Directiva 2006/48/CE și, în special, în anexele sale sunt prevăzute, de asemenea, norme prudențiale. În vederea apropierii dispozițiilor legislative care rezultă din transpunerea Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE în legislația națională și pentru a asigura că acestora li se aplică direct aceleași norme prudențiale, lucru esențial pentru buna funcționare a pieței interne, aceste norme prudențiale fac obiectul prezentei propuneri de regulament. În scopul clarității, prezenta propunere unifică de asemenea dispozițiile în materie de supraveghere prudențială aplicabile instituțiilor de credit cu cele aplicabile societăților de investiții, acestea din urmă făcând obiectul Directivei 2006/49/CE. 1.1.1. Problemele abordate – elemente noi în cadrul Basel III Propunerea este concepută pentru a aborda deficiențele în materie de reglementare în următoarele domenii: Administrarea riscului de lichiditate (partea a șasea): Criza a demonstrat că practicile existente de administrare a riscului de lichiditate nu permit să se ia pe deplin în calcul riscurile asociate securitizării de tip „originate-to-distribute”, utilizării de instrumente financiare complexe și dependenței de finanțarea interbancară (wholesale funding) prin instrumente cu scadență pe termen scurt. Acest lucru a contribuit la falimentul mai multor instituții financiare și a subminat grav soliditatea financiară a altora, constituind o amenințare la adresa stabilității financiare și impunând necesitatea unor ajutoare publice. În timp ce o serie de state membre impun în prezent anumite standarde de reglementare cantitativă pentru lichiditate, nu există la nivelul UE un cadru de reglementare suficient de armonizat și explicit privind nivelurile adecvate de lichiditate pe termen scurt și pe termen lung. Diversitatea standardelor naționale actuale afectează comunicarea dintre autoritățile de supraveghere și impune costuri suplimentare de raportare pentru instituțiile transfrontaliere. Definiția capitalului (partea a doua titlul I): Instituțiile financiare au intrat în criză cu capital insuficient din punctul de vedere al cantității și calității. Având în vedere riscurile asumate, multe instituții nu dețineau cantități suficiente de instrumente de capital de cea mai bună calitate, care pot absorbi pierderile în mod eficient pe măsură ce apar și care permit instituției să își continue activitatea. Instrumentele hibride de capital de rangul 1 (hibrizi), despre care se considera anterior că pot absorbi pierderile asigurând continuitatea activității, nu s-au dovedit a fi eficiente în practică. Instrumentele de capital de rangul 2 nu au fost în măsură să își îndeplinească funcția de a absorbi pierderile odată ce o instituție a devenit insolvabilă, deoarece adesea instituțiile nu au fost lăsate să intre în faliment. Calitatea instrumentelor de capital necesare pentru a absorbi pierderile neprevăzute în urma riscurilor aferente portofoliului de tranzacționare s-a dovedit a fi la fel de ridicată ca și pentru riscurile din afara portofoliului de tranzacționare, iar instrumentele de capital de rangul 3 s-au dovedit a nu fi de o calitate suficient de bună. Pentru a proteja stabilitatea financiară, guvernele multor țări au oferit un sprijin fără precedent sectorului bancar. Insuficienta armonizare la nivelul UE a definiției capitalului a fost un catalizator pentru această situație, statele membre adoptând abordări diferite cu privire la elementele de capital care ar trebui incluse în sau excluse din fondurile proprii. În combinație cu faptul că indicatorii prevăzuți de reglementările în vigoare nu reflectau cu exactitate capacitatea reală a unei instituții de a absorbi pierderile, aceasta a compromis capacitatea pieței de a evalua corect și consecvent solvabilitatea instituțiilor din UE. Acest lucru, la rândul său, a amplificat instabilitatea financiară în UE. Riscul de credit al contrapartidei (partea a treia titlul II capitolul 6): Criza a dezvăluit o serie de carențe ale reglementării actuale a riscului de credit al contrapartidei care decurge din activitățile de finanțare cu instrumente financiare derivate, acorduri de răscumpărare și titluri de valoare. Aceasta a arătat că dispozițiile actuale nu au asigurat buna gestionare și capitalizarea adecvată a acestui tip de risc. Normele actuale nu au oferit suficiente stimulente pentru ca, în cazul contractelor cu instrumente financiare derivate OTC compensate bilateral, să se treacă la o compensare multilaterală prin intermediul unor contrapartide centrale. Opțiuni, drepturi și armonizare (întregul regulament): În 2000, șapte directive bancare au fost înlocuite cu o singură directivă. Această directivă a fost reformată în 2006, odată cu introducerea cadrului Basel II în UE. Ca urmare, dispozițiile sale actuale includ un număr semnificativ de opțiuni și drepturi. În plus, statele membre au fost autorizate să impună norme mai stricte decât cele prevăzute de directivă. Drept rezultat, există numeroase divergențe care îngreunează activitatea societăților transfrontaliere și care creează, de asemenea, neclaritate juridică și un mediu concurențial inechitabil. 1.1.2. Obiectivele propunerii Obiectivul central al prezentei inițiative este să se garanteze consolidarea eficacității reglementării capitalului instituțiilor în UE și limitarea prociclicității sistemului financiar și a efectelor adverse asupra protecției deponenților, menținând în același timp poziția competitivă a sectorului bancar european. 1.2. Contextul general Criza financiară a determinat un vast efort, atât la nivelul UE, cât și la nivel internațional, de elaborare a unor politici eficiente pentru soluționarea problemelor fundamentale care au stat la baza ei. Un grup la nivel înalt prezidat de dl de Larosière a formulat recomandări de reformare a supravegherii și reglementării financiare în Europa. Aceste recomandări au fost dezvoltate într-o comunicare a Comisiei în martie 2009. Prezenta propunere conține numeroase revizuiri ale politicilor din domeniu care sunt enumerate în planul de acțiune detaliat inclus în comunicarea menționată. La nivel mondial, declarația G20 din 2 aprilie 2009 conține angajamentul de a aborda criza cu eforturi consecvente la nivel internațional, în vederea îmbunătățirii cantității și calității capitalului în sistemul bancar, a introducerii unei măsuri suplimentare independente de riscuri pentru limitarea acumulării efectului de levier, a elaborării unui cadru pentru rezerve de lichidități mai solide în cadrul instituțiilor financiare și a implementării recomandărilor Consiliului pentru Stabilitate Financiară (Financial Stability Board - FSB) pentru atenuarea prociclicității. Ca răspuns la mandatul acordat de G-20, în septembrie 2009 Grupul guvernatorilor băncilor centrale și al directorilor organismelor de supraveghere (Group of Central Bank Governors and Heads of Supervision - GHOS), organismul de coordonare al Comitetului de la Basel pentru supraveghere bancară (Basel Committee on Banking Supervision - BCBS)[1], a convenit cu privire la o serie de măsuri de consolidare a reglementării sectorului bancar. Aceste măsuri au fost aprobate de FSB și de liderii G-20 în cadrul summitului de la Pittsburgh din 24-25 septembrie 2009. În decembrie 2010, BCBS a publicat noi standarde detaliate de reglementare la nivel internațional privind adecvarea capitalului și lichiditatea instituțiilor de credit, cunoscute sub denumirea colectivă de Basel III. Prezenta propunere este corelată direct cu standardele de reglementare incluse în Basel III. Comisia, în calitatea sa de observator în cadrul BCBS, a lucrat în strânsă cooperare cu BCBS la elaborarea acestor standarde, inclusiv la evaluarea impactului lor. Prin urmare, măsurile propuse reflectă cu fidelitate principiile Basel III. În scopul atingerii dublului obiectiv de ameliorare a rezilienței sistemului financiar mondial și de asigurare a egalității condițiilor de concurență, este indispensabil ca aceste cerințe prudențiale mai robuste să se aplice cu consecvență în întreaga lume. În același timp, în procesul de elaborare a prezentei propuneri legislative, Comisia a făcut eforturi deosebite pentru garantarea faptului că anumite particularități și probleme europene majore sunt abordate în mod adecvat. În acest context, trebuie reamintit faptul că, în UE, spre deosebire de alte economii importante, aplicarea principiilor de reglementare convenite la nivel mondial sub auspiciile BCBS nu este limitată numai la băncile care desfășoară activități pe plan internațional. Aceste standarde se aplică în UE la nivelul întregului sector bancar, acoperind toate instituțiile de credit și, în general, de asemenea, societățile de investiții. După cum se explică mai detaliat în secțiunea 4.2, UE a considerat dintotdeauna că numai o astfel de abordare ar asigura condiții de concurență cu adevărat egale în UE, maximizând, în același timp, beneficiile colaterale ale stabilității financiare. Acesta este unul dintre motivele care justifică introducerea anumitor adaptări ale principiilor Basel III, care ar aborda în mod corespunzător particularitățile și problemele europene. Totuși, respectivele adaptări rămân consecvente cu natura și obiectivele reformei Basel III. Într-un context mai larg, ar trebui remarcat faptul că una dintre prioritățile Comisiei în procesul de reformă a reglementării serviciilor financiare din UE a fost aceea de a se asigura că sectorul bancar este în măsură să își îndeplinească obiectivul fundamental, și anume de a acorda împrumuturi pentru economia reală și de a furniza servicii pentru cetățenii și societățile comerciale din Europa. În acest sens, Comisia a adoptat la 18 iulie o recomandare privind accesul la un cont de plăți de bază[2]. 2. Rezultatele consultării părților interesate și ale evaluării impactului 2.1. Consultarea părților interesate Serviciile Comisiei au urmărit îndeaproape și au participat la lucrările forumurilor internaționale, în special BCBS, responsabil cu dezvoltarea cadrului Basel III. Comitetul bancar european (European Banking Committee - EBC), Comitetul european al inspectorilor bancari (Committee of European Banking Supervisors - CEBS) și succesoarea acestuia din 2011, Autoritatea bancară europeană (ABE), au fost intens implicate și consultate. Punctele lor de vedere au contribuit la pregătirea prezentei propuneri și a evaluării impactului care o însoțește. 2.1.1. CEBS CEBS a realizat un vast studiu de impact cantitativ (QIS) privind impactul prezentei propuneri legislative asupra sectorului bancar din UE. La studiu au participat 246 de instituții de credit. CEBS a organizat, de asemenea, o consultare publică extinsă și în octombrie 2008 a prezentat un aviz tehnic referitor la opțiunile și drepturile naționale. 2.1.2. Grupul de lucru CRD În domeniul opțiunilor și drepturilor naționale, între 2008 și 2011, serviciile Comisiei au organizat șase reuniuni ale Grupului de lucru pentru Directiva privind cerințele de capital (Capital Requirements Directive Working Group - CRDWG), ai cărui membri sunt numiți de EBC. În plus, subgrupurile CRDWG specializate pe problematica lichidităților, a definirii capitalului, a ratei efectului de levier și a riscului de credit al contrapartidei au efectuat și ele lucrări la un nivel mult mai tehnic. 2.1.3. Alte consultări publice Comisia a realizat patru consultări publice în 2009, 2010 și 2011, care acoperă toate elementele prezentei propuneri. În aprilie 2010, serviciile Comisiei au organizat o audiere publică deschisă pe tema prezentei propuneri la care au participat toate grupurile părților interesate. Răspunsurile primite în cadrul consultărilor publice și opiniile exprimate în cursul audierii publice se reflectă în raportul privind evaluarea impactului care însoțește propunerea. Răspunsurile individuale sunt disponibile pe site-ul web al Comisiei. În plus, Comisia a organizat consultări separate cu sectorul de profil, inclusiv cu grupul de experți pe probleme bancare (Group of Experts in Banking Issues - GEBI) instituit de Comisie, cu diferite asociații și instituții individuale din sectorul bancar din UE. 2.2. Evaluarea impactului În total, au fost evaluate și comparate 27 de opțiuni de politică în vederea soluționării diverselor probleme identificate[3]. În tabelul de mai jos sunt enumerate diferitele opțiuni luate în considerare în cadrul fiecărui set de politici și sunt clasificate în funcție de eficacitatea[4] și eficiența[5] lor în ceea ce privește realizarea obiectivelor politice relevante pe termen mai lung. Opțiunile preferate, identificate pe baza acestei clasificări, sunt prezentate și discutate în continuare în cadrul acestei secțiuni. Set de opțiuni politice || Opțiuni politice || Criterii de comparație a opțiunilor politice Eficacitatea || Eficiența O mai bună adecvare a cerințelor de capital || Consolidarea administrării riscurilor băncilor || Prevenirea arbitrajului în reglementare || Îmbunătățirea clarității juridice || Reducerea obligațiilor de conformare || Asigurarea unor condiții egale de concurență || Consolidarea cooperării și convergenței în procesul de supraveghere || Alinierea cerințelor prudențiale pentru IFIS la riscurile pe care le prezintă || Reducerea caracterului prociclic al cerințelor de capital și al celor referitoare la provizioane Lichiditate Indicatorul de lichiditate imediată (Liquidity Coverage ratio – LCR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Introducerea LCR așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 || || || || || || || || 1 Introducerea LCR adoptat de Comitetul de la Basel, în urma unei perioade de observație || 1 || 1 || || || || || || || || 2 Lichiditate – Indicatorul de finanțare netă stabilă (Net Stable Funding ratio – NSFR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Introducerea NSFR așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 || || || || || || || || 2 Introducerea NSFR adoptat de Comitetul de la Basel, în urma unei perioade de observație || 1 || 1 || || || || || || || || 1 Eligibilitatea instrumentelor de capital și aplicarea de adaptări în materie de reglementare || Menținerea abordării actuale || 5 || 5 || 5 || || || 5 || || 5 || 5 || 5 Modificarea exclusivă a criteriilor de eligibilitate specificate în cadrul consultării publice din februarie 2010 || 4 || 4 || 4 || || || 4 || || 4 || 4 || 4 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare specificate în cadrul consultării publice din februarie 2010 || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 1 || 1-3 || 3 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare bazate pe abordarea Basel || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 2-3 || 1-3 || 2 Modificarea criteriilor de eligibilitate și introducerea de adaptări în materie de reglementare bazate pe abordarea Basel, cu unele ajustări pentru a ține cont de specificul UE || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 1 || || 2-3 || 1-3 || 1 Riscul de credit al contrapartidei (Counterparty credit risk - CCR) || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 || || || || || || 3 || 3 || 3 Sporirea cerințelor în materie de CCR || 2 || 2 || || || || || || 2 || 2 || 2 Sporirea cerințelor în materie de CCR și diferențierea tratamentului expunerilor față de contrapartide centrale || 1 || 1 || || || || || || 1 || 1 || 1 Rata efectului de levier || Menținerea abordării actuale || 3 || 3 || || || || || || || 3 || 3 Introducerea ratei efectului de levier așa cum se specifică în consultarea publică din februarie 2010 || 2 || 2 || || || || || || || 2 || 2 Realizarea unei monitorizări extensive a ratei efectului de levier || 1 || 1 || || || || || || || 1 || 1 Rezervele de capital || Menținerea abordării actuale || 4 || 4 || || || || || || || 4 || 4 Rezerve de conservare a capitalului || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 3 || 2-3 Rezerve de capital anticiclice || 3 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 2-3 Rezerve de capital mixte || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 1 Cadru de reglementare unic || Menținerea abordării actuale || || || 4 || 4 || 4 || 4 || 4 || || || 4 Armonizare minimă || || || 3 || 3 || 1-3 || 3 || 3 || || || 1-3 Armonizare maximă || || || 1-2 || 1 || 1-3 || 1 || 1 || || || 1-3 Armonizare maximă cu unele excepții || || || 1-2 || 2 || 1-3 || 2 || 2 || || || 1-3 Alegerea unui instrument de politică || Modificarea CRD || || || 2 || 2 || 2 || || 2 || || || 2 Limitarea domeniului de aplicare al CRD și propunerea unui regulament || || || 1 || 1 || 1 || || 1 || || || 1 Scară de ierarhizare a opțiunilor: 1 = cea mai eficace/eficientă, 5 = cea mai puțin eficace/eficientă 2.2.1. Descrierea măsurilor Administrarea riscului de lichiditate (partea a șasea): Pentru a îmbunătăți reziliența pe termen scurt a profilului riscurilor de lichiditate al instituțiilor financiare, în 2015 se va introduce un indicator de lichiditate (Liquidity Coverage Ratio - LCR) după o perioadă de observație și analiză. LCR ar impune instituțiilor să dispună de o rezervă de active lichide „de înaltă calitate” care să corespundă cu ieșirile nete de lichidități în decursul unei perioade de 30 de zile. Ieșirile acoperite (numitorul) ar reflecta atât șocurile specifice instituției, cât și pe cele sistemice care pot fi estimate pe baza circumstanțelor reale din timpul crizei financiare mondiale. Dispozițiile privind lista activelor lichide de înaltă calitate (numărătorul) care să acopere aceste ieșiri trebuie să garanteze înalta calitate a activelor respective în termeni de credit și de lichiditate. Pe baza definiției LCR incluse în acordul Basel III, se estimează că respectarea acestei cerințe în UE va antrena o creștere netă anuală a PIB între 0,1 % și 0,5 %, datorită reducerii frecvenței preconizate a crizelor sistemice. Pentru soluționarea problemelor de finanțare care rezultă din asimetriile de scadență dintre active și pasive, Comisia intenționează să propună introducerea în 2018 a unui indicator de finanțare netă stabilă (Net Stable Funding Ratio - NSFR) după o perioadă de observație și analiză. NFRS ar impune instituțiilor să mențină o structură de finanțare solidă pe perioada unui an în eventualitatea unei situații de criză extinsă care ar afecta societatea în mod specific, cum ar fi o diminuare drastică a rentabilității sau solvabilității sale. În acest scop, activele finanțate în prezent și orice obligații contingente de finanțare ar trebui să fie compensate într-o anumită măsură prin surse de finanțare stabilă. Definiția capitalului (partea a doua): Propunerea se bazează pe modificările aduse CRD2 pentru a întări și mai mult criteriile de eligibilitate a instrumentelor de capital. În plus, aceasta armonizează semnificativ ajustările operate la nivelul contabilizării capitalurilor proprii în vederea stabilirii cantității de capital de reglementare care este prudent să fie recunoscută în scopuri de reglementare. Această nouă definiție armonizată ar crește în mod semnificativ cantitatea de capital de reglementare pe care trebuie să o dețină instituțiile. Noile cerințe de capital de reglementare în condiții de continuitate a activității – capital comun de rangul 1 și capital de rangul 1 – ar fi puse în aplicare treptat în perioada 2013 - 2015. Noile ajustări prudențiale ar fi, de asemenea, introduse treptat, într-un ritm de 20 % pe an începând din 2014, pentru a atinge 100 % în 2018. De asemenea, în cazul anumitor instrumente de capital s-ar aplica, pe o perioadă de 10 ani, clauze de păstrare a drepturilor obținute, pentru asigurarea unei tranziții fără probleme la noile norme. Riscul de credit al contrapartidei (partea a treia titlul II capitolul 6): Cerințele de administrare și de capitalizare a riscului de credit al contrapartidei vor fi consolidate. Instituțiile vor face obiectul unor cerințe de capital suplimentare pentru eventualele pierderi asociate cu deteriorarea bonității unei contrapartide. Această măsură ar promova bune practici în administrarea acestui gen de riscuri și, prin recunoașterea acoperirii sale, ar permite instituțiilor să atenueze impactul acestei cerințe de capital. Ponderile de risc pentru expunerile față de instituțiile financiare vor fi crescute în raport cu expunerile față de sectorul societăților nefinanciare. Se estimează că această modificare va încuraja diversificarea riscului de contrapartidă în rândul instituțiilor mai mici și, în general, va contribui la o interdependență mai redusă între instituțiile mari sau cu importanță sistemică. Propunerea ar spori, de asemenea, stimulentele pentru compensarea instrumentelor OTC prin contrapartide centrale. Se preconizează că aceste propuneri vor afecta în principal cele mai mari instituții din UE, deoarece riscul de credit al contrapartidei este relevant numai pentru băncile cu un volum semnificativ de activități de finanțare cu instrumente financiare derivate OTC și titluri de valoare. Rata efectului de levier (partea 7): În vederea limitării acumulării unui efect de levier excesiv în bilanțurile instituțiilor de credit și ale societăților de investiții și, prin urmare, în vederea reducerii caracterului prociclic al creditării, Comisia propune să se introducă, de asemenea, o rată a efectului de levier independentă de riscuri. După cum s-a convenit în cadrul Comitetului de la Basel pentru supraveghere bancară (BCBS), acesta va fi introdus ca instrument pentru procesul de supraveghere a instituțiilor. Impactul efectului de levier va fi monitorizat în vederea transformării sale într-o măsură obligatorie din primul pilon, în 2018, în urma revizuirii și calibrării sale adecvate, în conformitate cu acordurile internaționale. Cadrul de reglementare unic (întregul regulament): Propunerea armonizează abordările naționale divergente în materie de supraveghere prin eliminarea aproape integrală a opțiunilor și a drepturilor. Sunt exceptate anumite domenii specifice bine definite, în care divergențele se datorează unor considerații de evaluare a riscurilor, caracteristicilor pieței sau ale produselor și cadrelor juridice ale statelor membre, ceea ce permite statelor membre să adopte norme mai stricte. 2.2.2. Instrumentul de politică Prezenta propunere separă în mod eficient cerințele prudențiale de celelalte două domenii ale Directivei 2006/48/CE și Directivei 2006/49/CE, și anume autorizarea și supravegherea permanentă care ar continua să îmbrace forma unei directive împreună cu care prezenta propunere formează un pachet legislativ. Această separare reflectă diferențele din punctul de vedere al obiectului, naturii și destinatarilor acestor dispoziții. 2.2.3. Impactul cumulat al pachetului legislativ În completarea propriei sale evaluări a impactului cadrului Basel III, Comisia a analizat o serie de studii elaborate atât în sectorul public, cât și în cel privat. Principalele rezultate pot fi rezumate astfel: Se estimează că prezenta propunere, împreună cu CRD III, va duce la o creștere a activelor ponderate la risc de 24,5 % pentru marile instituții de credit și de numai 4,1 % pentru instituțiile de credit mici. Noile fonduri proprii care trebuie colectate în temeiul cerinței nou introduse și al rezervei de conservare se estimează că vor atinge 84 de miliarde EUR până în 2015 și 460 de miliarde EUR până în 2019. La nivelul UE, propunerea aduce beneficii economice evidente pe termen lung, sub forma unei creșteri anuale a PIB cuprinse între 0,3 % și 2 %. Aceste avantaje decurg din diminuarea frecvenței preconizate și a probabilității viitoarelor crize sistemice. Se estimează că propunerea va reduce cu 29 % până la 89 % probabilitatea unei crize bancare sistemice în șapte state membre dacă instituțiile de credit ating o rată a capitalului total de cel puțin 10,5 %. În plus, creșterea capitalului, inclusiv constituirea rezervei de capital anticiclice, și cerințele de lichiditate trebuie, de asemenea, să reducă amplitudinea ciclurilor economice normale. Acest lucru este deosebit de important pentru întreprinderile mici și mijlocii, care sunt relativ mai dependente de finanțarea pusă la dispoziție de instituțiile de credit pe toată durata unui ciclu economic decât întreprinderile mari. 2.2.4. Sarcina administrativă Instituțiile cu activități transfrontaliere mai extinse ar beneficia cel mai mult în urma armonizării dispozițiilor naționale în vigoare, deoarece aceasta ar antrena economii din diminuarea constrângerilor administrative care ar trebui să le reducă sarcinile ce decurg din măsurile Basel III. 3. Monitorizare și Evaluare Modificările propuse sunt legate de Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE anterioare prezentului regulament. În consecință, atât elementele directivei precedente, cât și noile elemente introduse de prezentul regulament vor fi monitorizate îndeaproape. Monitorizarea ratei efectului de levier și noile măsuri în materie de lichidități vor face obiectul unei examinări atente pe baza datelor statistice culese în conformitate cu dispozițiile din prezenta propunere. Monitorizarea și evaluarea vor fi asigurate atât la nivelul UE [ABE/BCE (Banca Centrală Europeană)], cât și la nivel internațional (BCBS). 4. Elementele juridice ale propunerii 4.1. Temei juridic Articolul 114 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene constituie temeiul juridic pentru un regulament care instituie dispoziții uniforme cu privire la funcționarea pieței interne. Întrucât propunerea pentru Directiva [inserat de OP] reglementează accesul la activitatea instituțiilor credit și a societăților de investiții și se bazează pe articolul 53 din TFUE, necesitatea de a separa aceste norme de normele referitoare la modul în care sunt efectuate aceste activități justifică utilizarea unui nou temei juridic pentru acestea din urmă. Cerințele prudențiale definesc criteriile de evaluare a riscului legat de anumite activități bancare și fondurile necesare pentru a contracara riscurile respective. Ca atare, acestea nu reglementează accesul la activitățile legate de atragerea de depozite, ci modul în care se desfășoară aceste activități în vederea asigurării protecției deponenților și a stabilității financiare. Regulamentul propus raționalizează cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții, care sunt prevăzute în prezent de două directive diferite (Directiva 2006/48/CE și Directiva 2006/49/CE), prin intermediul unui instrument juridic unic care simplifică în mod considerabil cadrul legal aplicabil. Așa cum s-a arătat mai sus (secțiunile 1.1.1 și 2.2.1), dispozițiile actuale includ un număr semnificativ de opțiuni și drepturi și permit statelor membre să impună norme mai stricte decât cele prevăzute de Directiva 2006/48/CE și de Directiva 2006/49/CE. Acest lucru are ca rezultat un nivel ridicat de divergență care poate deveni o problemă pentru stabilitatea financiară, așa cum demonstrează secțiunea 1.1.1 de mai sus, și care poate, de asemenea, să împiedice prestarea de servicii transfrontaliere și stabilirea în alte state membre, deoarece de fiecare dată când o instituție dorește să inițieze operațiuni într-un alt stat membru, aceasta trebuie să evalueze un set de norme diferite. Acest lucru creează condiții de inegalitate care acționează ca o frână pentru piața internă și care constituie, în același timp, o sursă de incertitudine juridică. Deoarece ultimele codificări și reformări nu au condus la o reducere a divergențelor, este necesar să se adopte un regulament în scopul de a institui norme uniforme în toate statele membre pentru asigurarea bunei funcționări a pieței interne. Definirea cerințelor prudențiale sub forma unui regulament ar garanta că aceste cerințe vor fi direct aplicabile instituțiilor și ar asigura condiții de concurență echitabile prin prevenirea introducerii unor cerințe naționale diferite în urma transpunerii unei directive. Regulamentul propus ar demonstra în mod clar că instituțiile respectă aceleași norme pe toate piețele din UE, ceea ce ar spori, de asemenea, încrederea în stabilitatea instituțiilor pe întregul teritoriu al UE. Un regulament ar permite, de asemenea, Uniunii Europene să pună în aplicare orice schimbări viitoare mai rapid, deoarece modificările se pot aplica aproape imediat după adoptare. Acest lucru ar permite UE să respecte termenele limită de implementare convenite la nivel internațional pentru a ține pasul cu principalele evoluții de pe piață. 4.2. Subsidiaritate În conformitate cu principiile subsidiarității și proporționalității prevăzute la articolul 5 din TFUE, obiectivele acțiunii propuse nu pot fi atinse într-o măsură suficientă de statele membre, așadar pot fi realizate mai bine la nivelul UE. Prevederile acesteia nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite. Numai o acțiune la nivelul UE poate garanta că instituțiile și societățile de investiții care își desfășoară activitatea în mai multe state membre sunt supuse acelorași cerințe prudențiale și poate astfel asigura condiții de concurență echitabile, reducerea complexității în materie de reglementare, evitarea costurilor nejustificate de asigurare a conformității pentru activitățile transfrontaliere și promovarea unei mai bune integrări pe piața UE, precum și eliminarea posibilităților de arbitraj de reglementare. Acțiunea la nivelul UE asigură totodată un nivel ridicat de stabilitate financiară în interiorul Uniunii. Aceasta se coroborează cu faptul că cerințele prudențiale prevăzute de noua propunere sunt înscrise în legislația UE de peste 20 de ani. Articolul 288 din TFUE oferă posibilitatea de a alege între diferite instrumente legislative. Prin urmare, un regulament trebuie să respecte principiul subsidiarității în același mod ca și alte instrumente legislative. Trebuie menținut echilibrul dintre subsidiaritate și alte principii prevăzute de tratate, cum ar fi libertățile fundamentale. Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE sunt în mod formal destinate statelor membre însă, în cele din urmă, ele se adresează întreprinderilor. Un regulament creează condiții de concurență echitabile, deoarece este direct aplicabil și nu este nevoie să se evalueze legislația din alte state membre înainte de începerea unei afaceri deoarece normele sunt identice, fapt care se traduce printr-o sarcină administrativă mai mică pentru instituții. Întârzierile în ceea ce privește transpunerea directivelor pot fi, de asemenea, evitate prin adoptarea unui regulament. 4.3. Rolul ABE și conformitatea cu articolele 290 și 291 din TFUE În peste 50 dintre dispozițiile conținute de prezenta propunere, ABE are obligația de a transmite Comisiei standarde tehnice de reglementare și de punere în aplicare în vederea precizării criteriilor prevăzute de o serie de dispoziții ale prezentului regulament și în scopul garantării aplicării sale uniforme. Comisia este abilitată să le adopte ca acte delegate și de punere în aplicare. La 23 septembrie 2009, Comisia a adoptat propunerile de regulamente de instituire a ABE, AEAPO (Autoritatea europeană pentru asigurări și pensii ocupaționale) și AEVMP (Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și piețe)[6]. Comisia dorește să reamintească aici declarațiile pe care le-a făcut în legătură cu articolele 290 și 291 din TFEU la adoptarea acestor regulamente: „În ceea ce privește procesul de adoptare a standardelor de reglementare, Comisia subliniază caracterul unic al sectorului serviciilor financiare, rezultând din structura Lamfalussy și recunoscut în mod explicit în declarația nr. 39 anexată la TFUE. Cu toate acestea, Comisia are îndoieli majore în ceea ce privește conformitatea restricțiilor asupra rolului său în adoptarea actelor delegate și a măsurilor de punere în aplicare cu articolele 290 și 291 din TFUE.” 4.4. Interacțiunea și coerența dintre elementele pachetului Prezentul regulament și propunerea de directivă [inserat de OP] formează un pachet. Acest pachet înlocuiește Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE. Aceasta înseamnă că atât directiva, cât și regulamentul abordează fiecare atât instituțiile de credit, cât și societățile de investiții. În prezent, acestea din urmă sunt doar „anexate” la Directiva 2006/48/CE prin Directiva 2006/49/CE. O mare parte din aceasta conține doar trimiteri la Directiva 2006/48/CE. Unirea dispozițiilor aplicabile celor două tipuri de organizații ar crește prin urmare claritatea respectivelor dispoziții. De asemenea, anexele voluminoase la Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE vor fi integrate în partea dispozitivă, simplificând astfel aplicarea lor. Reglementările prudențiale direct aplicabile instituțiilor fac parte din propunerea de regulament. În propunerea de directivă rămân dispozițiile privind autorizarea instituțiilor de credit, exercitarea libertății de stabilire și libera circulație a serviciilor. Societățile de investiții nu sunt vizate, deoarece drepturile și obligațiile corespunzătoare sunt reglementate de Directiva 2004/39/CE („MiFiD”). Principiile generale de supraveghere a instituțiilor, care se adresează statelor membre și necesită transpunere și exercitarea unei puteri discreționare, vor rămâne, de asemenea, în cadrul directivei. Aceste principii vizează în special schimbul de informații, repartizarea sarcinilor între autoritățile de supraveghere din țara de origine și cele din țara gazdă și exercitarea competențelor de sancționare (care vor fi nou introduse). Directiva va conține dispozițiile care reglementează supravegherea prudențială a instituțiilor de către autoritățile competente din statele membre. Aceste dispoziții completează cerințele prudențiale generale prevăzute în regulament pentru instituții prin măsuri individuale care sunt stabilite de autoritățile competente în urma analizei prudențiale continue a fiecărei instituții de credit și societăți de investiții în parte. Gama măsurilor de supraveghere va fi prevăzută în directivă, deoarece autoritățile competente trebuie să aibă posibilitatea de a-și exercita puterea de apreciere în ceea ce privește măsurile care trebuie aplicate. Este vorba în special de procesele interne din cadrul unei instituții, vizând în mod deosebit administrarea riscurilor și obligațiile în materie de guvernanță corporativă nou introduse. 5. Explicarea detaliată a propunerii și comparația cu Basel III Pentru a asigura o aplicare echilibrată a acordului Basel III la instituțiile din UE, Comisia a trebuit să aleagă dintr-o serie de opțiuni de reglementare, explicate în prezentul capitol. 5.1. Armonizare maximă (întregul regulament) Pentru realizarea unui cadru de reglementare cu adevărat unic este necesar un grad maxim de armonizare. Adoptarea de către statele membre a unor cerințe mai stricte, însă inadecvate și necoordonate, ar putea avea drept rezultat transferarea expunerilor-suport și a riscurilor aferente către sectorul bancar paralel sau de la un stat membru al UE la altul. Mai mult, evaluările impactului realizate de Comitetul de la Basel și de Comisia Europeană se bazează pe ratele specifice de capital adoptate. Este incert care ar fi impactul potențial în termeni de costuri și creștere economică în cazul unor cerințe de capital mai mari în unul sau mai multe state membre, care ar putea fi extinse prin intermediul unui mecanism de tip „race to the top” (uniformizare la un nivel superior) pe întregul teritoriu al UE. În cazul în care este nevoie de cerințe prudențiale mai stricte la nivelul UE, trebuie să existe modalități de a modifica temporar cadrul unic de reglementare. Comisia ar putea adopta un act delegat prin care să ridice pentru o perioadă limitată de timp nivelul cerințelor de capital și ponderile de risc ale anumitor expuneri sau ar putea impune anumite cerințe prudențiale mai stricte, pentru toate expunerile sau pentru expunerile la unul sau mai multe sectoare, regiuni sau state membre, în cazul în care acest lucru este necesar pentru a răspunde la variațiile intensității riscurilor microprudențiale și macroprudențiale, legate de evoluția pieței după intrarea în vigoare a prezentului regulament, în special la recomandarea sau cu avizul CERS. Prezenta propunere și propunerea de directivă care o însoțește oferă deja autorităților competente trei posibilități de abordare a problemelor macroprudențiale la nivel național: – pentru împrumuturile garantate cu proprietăți imobiliare, statele membre pot ajusta cerințele de capital; – statele membre pot impune cerințe de capital suplimentare instituțiilor individuale sau grupurilor de instituții în cazul în care acest lucru este justificat de circumstanțe specifice, în cadrul așa-numitului „pilon 2”; – statele membre stabilesc nivelul unei rezerve de capital anticiclice, care să reflecte riscurile macroeconomice specifice într-un anumit stat membru. Acest lucru ar modifica cerințele de capital într-o măsură semnificativă. În plus, statele membre ar fi autorizate să anticipeze unele dintre noile norme mai stricte având la bază cadrul Basel III în cursul perioadei de tranziție, și anume să le implementeze mai repede decât ritmul prevăzut de Basel III. 5.2. Definiția capitalului (partea a doua) 5.2.1. Deducerea participațiilor semnificative în societăți de asigurare și conglomerate financiare Basel III impune băncilor care își desfășoară activitatea la nivel internațional să deducă din fondurile proprii investițiile semnificative în societățile de asigurare neconsolidate. Această cerință vizează asigurarea faptului că o bancă nu este autorizată să calculeze în fondurile proprii capitalul folosit de o filială societate de asigurare. Pentru grupurile care includ activități bancare sau de investiții și activități de asigurare semnificative, Directiva 2002/87/CE privind conglomeratele financiare prevede norme specifice pentru eliminarea „dublei contabilizări” a capitalului. Directiva 2002/87/CE se bazează pe principiile convenite la nivel internațional pentru abordarea riscurilor intersectoriale. Prezenta propunere consolidează modul în care se aplică aceste norme specifice conglomeratelor financiare în cazul grupurilor bancare și de investiții, asigurând aplicarea lor riguroasă și consecventă. Orice modificări suplimentare necesare vor fi operate cu ocazia revizuirii Directivei 2002/87/CE care va avea loc în 2012. 5.2.2. Fonduri proprii de cea mai bună calitate – criterii, eliminare treptată și păstrarea drepturilor dobândite În cadrul Basel III, instrumentele de fonduri proprii de cea mai bună calitate pentru băncile care își desfășoară activitatea la nivel internațional și care sunt societăți pe acțiuni pot include doar „acțiuni ordinare” care respectă criterii stricte. Prezenta propunere pune în aplicare aceste criterii stricte impuse de cadrul Basel III. Aceasta nu restrânge forma juridică a elementelor de capital de cea mai înaltă calitate emise de instituțiile structurate ca societăți pe acțiuni numai la acțiuni ordinare. Definiția acțiunii ordinare diferă în funcție de legislația aplicabilă societăților comerciale la nivel național. Criteriile stricte prevăzute de prezenta propunere vor garanta că doar instrumentele de cea mai înaltă calitate vor fi recunoscute ca fiind forma de capital de reglementare de cea mai bună calitate. În conformitate cu aceste criterii, doar instrumentele care sunt de o calitate la fel de înaltă ca și acțiunile ordinare ar putea beneficia de acest tratament. Pentru a asigura transparența deplină a instrumentelor recunoscute, propunerea solicită ABE să alcătuiască, să actualizeze și să publice o listă a tipurilor de instrumente recunoscute. Cadrul Basel III prevede o perioadă de 10 ani de eliminare treptată a anumitor instrumente emise de alte societăți decât cele pe acțiuni care nu îndeplinesc noile norme. În concordanță cu modificările aduse fondurilor proprii de Directiva 2009/111/CE, și având în vedere necesitatea de a asigura un tratament consecvent pentru diverse forme juridice de societăți, prezenta propunere (partea zece, titlul I, capitolul 2) prevede, de asemenea, o perioadă de păstrare a drepturilor dobândite pentru instrumentele de cea mai bună calitate emise de societăți pe acțiuni care nu sunt acțiuni ordinare, precum și pentru conturile de prime de emisiune asociate. Basel III permite ca instrumentele eliberate înainte de 12 septembrie 2010 care nu îndeplinesc noile norme să fie eliminate treptat din capitalul de reglementare, pentru a asigura o tranziție lină către noile norme. Aceasta este data limită de emisiune pentru a beneficia de regimul tranzitoriu. Toate instrumentele care nu îndeplinesc noile norme și care sunt emise după data limită susmenționată vor fi complet excluse din capitalul de reglementare din 2013. Prezenta propunere stabilește data limită de emisiune la data adoptării prezentei propuneri de către Comisie. Acest lucru este necesar pentru a se evita aplicarea retroactivă a dispozițiilor propunerii, care nu ar fi fezabilă din punct de vedere juridic. 5.2.3. Societăți mutuale, bănci cooperative și instituții similare Cadrul Basel III garantează că noile norme pot fi aplicate instrumentelor de capital de cea mai înaltă calitate emise de alte societăți decât cele pe acțiuni – de exemplu, societăți mutuale, bănci cooperative și instituții similare. Prezenta propunere detaliază aplicarea definiției capitalului conform cadrului Basel III la instrumentele de capital de cea mai înaltă calitate emise de alte societăți decât cele pe acțiuni. 5.2.4. Interese minoritare și anumite instrumente de capital emise de filiale Interesele minoritare constituie elemente de capital ale anumitor filiale deținute de un acționar minoritar din afara grupului. Cadrul Basel III recunoaște interesele minoritare – și anumite elemente de capital de reglementare emise de filiale - numai în măsura în care aceste filiale sunt instituții (sau se supun acelorași norme) și capitalul este utilizat pentru a satisface cerințele de capital și noua rezervă de conservare a capitalului, o nouă exigență care impune restricții noi privind plata dividendelor și a anumitor cupoane și prime. Cealaltă nouă rezervă de capital – rezerva de capital anticiclică – reprezintă un important instrument macroprudențial, care poate fi impus de către autoritățile de supraveghere pentru a modera sau intensifica împrumuturile în diverse etape ale ciclului de creditare. Prezenta propunere instituie procese solide de coordonare a utilizării rezervei de capital anticiclice de către statele membre ale UE. Abordarea intereselor minoritare și a altor elemente de capital emise de filiale prevăzută în această propunere permite recunoașterea rezervei anticiclice în cazul în care se face apel la ea. Aceasta recunoaște importanța rezervei și a capitalului utilizat pentru atingerea ei și elimină un potențial obstacol în calea impunerii obligativității acestei rezerve. . 5.2.5. Deducerea anumitor active privind impozitul amânat (Deferred Tax Assets DTAs) Un activ privind impozitul amânat este un activ din bilanț care poate fi folosit pentru a reduce orice cheltuială cu impozitul pe profit într-un exercițiu ulterior. Cadrul Basel III prevede că anumite active privind impozitul amânat nu impun deducerea din capital. Prezenta propunere clarifică faptul că aceste active privind impozitul amânat le includ pe acelea care se pot converti automat într-o creanță asupra statului în cazul în care societatea înregistrează pierderi; aceste active nu trebuie deduse, dacă este garantată capacitatea lor de a absorbi pierderile atunci când este necesar. 5.3. Tratamentul expunerilor specifice (partea a treia, titlul II, capitolul 2) 5.3.1. Tratamentul expunerilor la IMM-uri În conformitate cu actuala legislație a UE, băncile pot beneficia de ponderi de risc preferențiale aplicate expunerilor la IMM-uri. Se prevede menținerea acestui tratament preferențial atât în cadrul Basel III, cât și în proiectul de propunere. Aplicarea unor cerințe de capital mai avantajoase pentru expunerile la IMM-uri ar necesita în prealabil o revizuire a cadrului internațional Basel. Această chestiune face obiectul unei clauze de revizuire în cadrul propunerii. Este esențial ca ponderile de risc pentru împrumuturile acordate IMM-urilor să fie evaluate cu atenție. Din acest motiv, ABE este invitată să analizeze ponderile de risc actuale și să întocmească, până la data de 1 septembrie 2012, un raport de evaluare a posibilităților de reducere, plecând de la un scenariu cu o reducere de o treime în raport cu situația actuală. În acest context, Comisia intenționează să transmită un raport Parlamentului European și Consiliului cu privire la această analiză și să prezinte propuneri legislative de revizuire a ponderii de risc pentru expunerile la IMM-uri, dacă este necesar. În plus, în termen de 24 de luni de la data intrării în vigoare a prezentului regulament, Comisia va elabora un raport, după consultarea ABE, cu privire la împrumuturile acordate întreprinderilor mici și mijlocii și persoanelor fizice, și va transmite acest raport Parlamentului European și Consiliului, însoțit de propuneri legislative adecvate. 5.3.2. Tratamentul expunerilor care decurg din credite comerciale Se preconizează că BCBS se va pronunța asupra necesității de a impune cerințe de capital mai avantajoase pentru creditele comerciale doar spre sfârșitul anului 2011. În consecință, prezenta propunere nu abordează acest aspect, însă prevede o clauză de revizuire cu privire la tratamentul acestor expuneri. 5.4. Riscul de credit al contrapartidei (partea a treia, titlul II, capitolul 6) În cadrul Basel III, băncile vor fi obligate să dețină capital suplimentar pentru acoperirea riscului reprezentat de deteriorarea calității creditului contrapartidei. Prezenta propunere va introduce această nouă cerință de capital. Totuși, Basel III recunoaște doar într-o măsură foarte limitată pierderile pe care o bancă le contabilizează în avans cu impact imediat asupra contului de profit și pierderi (ajustări ale evaluării creditului suportate). Pe baza reacțiilor la o consultare organizată de Comisie în februarie/martie 2011 pe această temă și cu sprijinul majorității statelor membre, prezenta propunere va permite băncilor care utilizează abordarea avansată în evaluarea riscului de credit să contabilizeze aceste pierderi într-o proporție mai mare, deși prudentă, și, prin urmare, va reflecta mai bine practica provizionării pentru pierderi viitoare foarte răspândită în rândul a numeroase bănci din UE. 5.5. Lichiditate (partea a șasea) 5.5.1. Cerința de acoperire a necesarului de lichidități Comisia se angajează ferm să armonizeze cerința de acoperire a necesarului de lichiditate până în 2015. În același timp, trebuie să fie luate foarte în serios incertitudinile legate de posibilele consecințe neprevăzute și perioada de observație prevăzută de cadrul Basel III. Următoarele elemente asigură introducerea unor cerințe obligatorii numai după o reexaminare corespunzătoare: – ca primă etapă, obligația generală pentru bănci, începând din 2013, de a asigura o acoperire adecvată a necesarului de lichiditățile; – obligația de a raporta autorităților naționale elementele necesare pentru a verifica dacă se menține un nivel adecvat de acoperire a necesarului de lichidități, pe baza unor formate de raportare uniforme elaborate de Autoritatea bancară europeană în scopul testării criteriilor Basel III; – abilitarea Comisiei de a preciza în detaliu cerința de acoperire a necesarului de lichidități, în conformitate cu concluziile din perioada de observație și cu evoluția situației pe plan internațional. Evitarea lungii proceduri legislative ordinare (codecizie) ar permite utilizarea la maximum a perioadei de observație și ar oferi posibilitatea amânării calibrării către sfârșitul acestei perioade. Cerința de acoperire a necesarului de lichidități, în cadrul grupurilor de instituții de credit, al grupurilor de societăți de investiții sau al ambelor, se aplică, în principiu, la nivelul fiecărei instituții de credit sau societăți de investiții. Spre deosebire de sucursale, care nu au personalitate juridică, instituțiile de credit sau societățile de investiții fac ele însele obiectul unor obligații de plată care pot antrena ieșiri de lichidități în situații de criză. Nu se poate ști cu certitudine dacă instituțiile de credit sau societățile de investiții vor primi sprijin pentru asigurarea necesarului de lichidități din partea altor instituții de credit sau societăți de investiții care aparțin aceluiași grup atunci când întâmpină dificultăți în a-și onora obligațiile de plată. Cu toate acestea, în condiții stricte, autoritățile competente vor avea posibilitatea de a acorda instituțiilor de credit sau societăților de investiții individuale o derogare de la aplicarea cerinței, respectivele instituții de credit sau societăți de investiții făcând obiectul unei cerințe consolidate. Aceste condiții stricte sunt enunțate la articolul 7 alineatul (1) și garantează, între altele, că instituțiile de credit sau societățile de investiții au obligația legală de a se sprijini reciproc și au capacitatea reală de a face acest lucru. În cazul unui grup cu instituții de credit sau societăți de investiții în mai multe state membre, pentru a se putea acorda derogarea de la aplicarea cerințelor individuale, toate autoritățile competente ale fiecărei instituții de credit sau societăți de investiții trebuie să convină că sunt îndeplinite condițiile pentru derogare. Pentru situațiile transfrontaliere de acest tip, pe lângă condițiile de la articolul 7 alineatul (1), sunt prevăzute condiții suplimentare la articolul 7 alineatul (2). Conform acestor condiții suplimentare, fiecare dintre autoritățile competente trebuie să se declare satisfăcută de modul de gestionare a lichidităților grupului și de lichiditățile de care dispune fiecare dintre instituțiile de credit sau societățile de investiții din cadrul grupului. În caz de dezacord, fiecare autoritate competentă a unei instituții de credit sau societăți de investiții decide independent cu privire la aplicarea derogării. ABE poate, de asemenea, să joace rolul de mediator în caz de dezacord între autoritățile competente. Totuși, rezultatul medierii are caracter obligatoriu numai în ceea ce privește condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1). Fiecare autoritate competentă are ultimul cuvânt în ceea ce privește condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (2), și anume în ceea ce privește buna gestionare a lichidităților grupului și adecvarea lichidităților deținute de instituțiile de credit sau societățile de investiții. 5.5.2. Cerința de finanțare netă stabilă Comisia s-a angajat ferm să impună un standard minim de finanțare netă stabilă până la 1 ianuarie 2018. Deoarece cadrul Basel III prevede o perioadă de observație în acest domeniu până în 2018, este timp suficient pentru a pregăti o cerință de finanțare netă stabilă sub forma unei propuneri care urmează a fi aprobate de Parlamentul European și Consiliu prin codecizie înainte de sfârșitul perioadei de observație. 5.6. Efectul de levier (partea a șaptea) Rata efectului de levier constituie un nou instrument de reglementare în UE. Conform cadrului Basel III, Comisia nu propune în acest stadiu o rată a efectului de levier ca instrument cu caracter obligatoriu, ci inițial ca o caracteristică suplimentară care poate fi aplicată băncilor la decizia autorităților de supraveghere, în vederea migrării către o măsură cu caracter obligatoriu („primul pilon”) în 2018, în urma unui proces adecvat de reexaminare și calibrare. Obligațiile de raportare ar permite realizarea unei analize și luarea unei decizii în cunoștință de cauză cu privire la introducerea sa ca cerință cu caracter obligatoriu în 2018. În conformitate cu cadrul Basel III, se propune ca instituțiile să își publice rata efectului de levier din 2015. 5.7. Limite prevăzute de cadrul Basel I (partea a 13-a) Basel II prevede ca pentru activitățile cu grad mai mare de risc instituțiile să dețină mai mult capital decât ar fi necesar conform cadrului Basel I. Pentru activitățile mai puțin riscante, cadrul Basel II impune instituțiilor să dețină mai puțin capital decât ar fi necesar conform cadrului Basel I. Acest lucru se datorează faptului că acordul Basel II a fost proiectat pentru a fi mai sensibil la riscuri decât acordul Basel I. Pentru a evita ca băncile să facă obiectul unor cerințe de capital prea permisive, cadrul Basel II nu permite instituțiilor să dețină mai puțin de 80 % din capitalul care ar fi fost necesar în conformitate cu cadrul Basel I. Această cerință a expirat la sfârșitul anului 2009, însă Directiva 2010/76/CE a reintrodus-o până la sfârșitul anului 2011. În baza prelungirii valabilității acestei cerințe de către BCBS în iulie 2009, proiectul de propunere o reinstituie până în 2015. Autoritățile competente pot, după consultarea ABE, să acorde unei instituții o derogare de la aplicarea limitei prevăzute de cadrul Basel I cu condiția ca toate cerințele în materie de utilizare a abordării avansate a riscurilor de credit și operaționale să fie îndeplinite. 6. Implicații bugetare ABE va juca un rol important în atingerea obiectivului prezentului regulament, deoarece propunerile prevăd abilitarea acesteia de a elabora peste 50 de standarde tehnice obligatorii în diverse domenii. Standardele tehnice obligatorii, care trebuie aprobate de Comisie, vor fi esențiale pentru a garanta că dispozițiile de natură tehnică sunt aplicate uniform pe întregul teritoriu al UE și că politicile propuse dau rezultatele așteptate. Pentru acest volum de lucru important, ABE va avea nevoie de mai multe resurse decât cele care i-au fost deja alocate în contextul instituirii sale în temeiul Regulamentului (UE) 1093/2010. Detalii suplimentare sunt prezentate în fișa financiară legislativă anexată. 2011/0202 (COD) Propunere de REGULAMENT AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții (Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European[7], hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1) În declarația din 2 aprilie 2009[8] privind consolidarea sistemului financiar, G20 a subliniat necesitatea de a se acționa consecvent la nivel internațional în vederea consolidării transparenței, responsabilității și reglementării prin îmbunătățirea cantității și calității capitalului în sistemul bancar odată ce redresarea economică este asigurată. Declarația a preconizat, de asemenea, introducerea unei măsuri suplimentare independente de riscuri pentru a evita acumularea efectelor de levier în sistemul bancar, precum și dezvoltarea unui cadru pentru rezerve de lichidități mai solide. Ca răspuns la mandatul acordat de G20, în septembrie 2009 Grupul guvernatorilor băncilor centrale și al directorilor organismelor de supraveghere (Group of Central Bank Governors and Heads of Supervision - GHOS) a convenit cu privire la o serie de măsuri de consolidare a reglementării sectorului bancar. Aceste măsuri au fost aprobate de liderii G20 în cadrul summitului de la Pittsburg din 24 - 25 septembrie 2009 și au fost formulate în detaliu în decembrie 2009. În iulie și septembrie 2010, GHOS a publicat două noi anunțuri referitoare la concepția și calibrarea acestor măsuri, iar în decembrie 2010, Comitetul de la Basel pentru supraveghere bancară (BCBS) a publicat măsurile definitive, la care se face referire sub denumirea de cadrul Basel III. (2) Grupul la nivel înalt privind supravegherea financiară în UE, prezidat de Jacques de Larosière, a invitat Uniunea Europeană să elaboreze un set mai armonizat de reglementări financiare. În contextul viitoarei arhitecturi europene de supraveghere, Consiliul European din 18 și 19 iunie 2009 a subliniat, de asemenea, nevoia instituirii unui „cadru de reglementare unic la nivel european” aplicabil tuturor instituțiilor de credit și societăților de investiții de pe piața unică. (3) Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006[9] privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit și Directiva 2006/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006[10] privind rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și al instituțiilor de credit („instituțiile”) au fost modificate semnificativ în mai multe rânduri. Multe dintre dispozițiile Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE sunt aplicabile atât instituțiilor de credit, cât și societăților de investiții. Pentru a asigura o aplicare coerentă a acestor dispoziții, ar fi de dorit să se unifice aceste prevederi în cadrul unui nou corpus legislativ aplicabil atât instituțiilor de credit, cât și societăților de investiții. Din motive de claritate, dispozițiile anexelor la aceste directive trebuie integrate în partea dispozitivă a noului corpus legislativ. (4) Acesta trebuie să fie compus din două instrumente juridice diferite, o directivă și prezentul regulament. Cele două instrumente juridice formează cadrul juridic care reglementează accesul la activitate, cadrul de supraveghere și normele prudențiale aplicabile instituțiilor de credit și societăților de investiții. Prin urmare, prezentul regulament trebuie citit împreună cu directiva. (5) Directiva [inserat de PO], în temeiul articolului 53 alineatul (1) din TFUE, trebuie să conțină dispoziții privind accesul la activitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții, modalitățile de guvernanță și cadrul de supraveghere aplicabil acestora, precum dispoziții care reglementează autorizarea societății, achiziționarea de participații calificate, exercitarea libertății de stabilire și a libertății de a presta servicii, competențele autorităților de supraveghere din statele membre de origine și din statele membre gazdă în acest sens și dispoziții care reglementează capitalul inițial și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a societăților de investiții. (6) Prezentul regulament trebuie să conțină cerințe prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții care se referă strict la funcționarea piețelor serviciilor bancare și financiare și sunt menite să asigure stabilitatea financiară a operatorilor de pe aceste piețe, precum și un nivel ridicat de protecție a investitorilor și deponenților. Obiectivul prezentului act legislativ cu aplicabilitate directă este de a contribui în mod semnificativ la buna funcționare a pieței interne; prin urmare, acesta trebuie să aibă la bază dispozițiile articolului 114 din TFUE, interpretate în conformitate cu jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene. (7) Directivele 2006/48/CE și 2006/49/CE au armonizat într-o oarecare măsură normele aplicate de statele membre în domeniul supravegherii prudențiale, însă includ un număr semnificativ de opțiuni și drepturi, iar statele membre sunt autorizate să impună norme mai stricte decât cele prevăzute de directivele menționate. Acest lucru duce la diferențe între normele naționale, care pot să împiedice exercitarea libertăților fundamentale și care, prin urmare, au un impact direct asupra funcționării pieței interne și duc la denaturări semnificative ale concurenței. În speță, aceste diferențe împiedică furnizarea transfrontalieră de servicii și stabilirea în alt stat membru, deoarece, de fiecare dată când operatorii încep o activitate în alt stat membru, aceștia trebuie să evalueze și să se conformeze unui set de norme diferite. În plus, instituțiile de credit și societățile de investiții autorizate în diferite state membre fac deseori obiectul unor cerințe diferite, ceea ce conduce la denaturări semnificative ale concurenței. Evoluția divergentă a legislațiilor naționale creează obstacole, potențiale și reale, în calea bunei funcționări a pieței interne, dat fiind faptul că instituțiile de credit și societățile de investiții care operează în sisteme juridice diferite în întreaga Uniune sunt supuse unor condiții inegale de funcționare și întâmpină dificultăți care variază de la un stat la altul. (8) Pentru a elimina obstacolele rămase în calea schimburilor comerciale și denaturările grave ale concurenței rezultate din divergențele legislațiilor naționale și pentru a evita apariția unora noi, este necesar, prin urmare, să se adopte un regulament care instituie norme uniforme aplicabile în toate statele membre. (9) Definirea cerințelor prudențiale sub forma unui regulament va garanta că aceste cerințe vor fi direct aplicabile. Acest lucru ar asigura condiții uniforme prin prevenirea adoptării unor cerințe naționale divergente ca rezultat al transpunerii unei directive. Prezentul regulament implică respectarea acelorași norme de către toate instituțiile vizate din întreaga Uniune, ceea ce ar spori, de asemenea, încrederea în stabilitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții, mai ales în perioadele de criză. Un regulament va reduce, de asemenea, complexitatea reglementărilor și costurile de conformare pentru societăți, în special pentru instituțiile de credit și societățile de investiții care desfășoară activități transfrontaliere, și va contribui, de asemenea, la eliminarea denaturărilor concurenței. În ceea ce privește particularitățile piețelor imobiliare caracterizate de diferențe jurisdicționale și de evoluție economică specifice statelor membre, regiunilor sau zonelor locale, autoritățile competente trebuie să fie abilitate să stabilească ponderi de risc mai ridicate sau să aplice criterii mai stricte bazate pe experiența proprie și pe evoluțiile estimate ale pieței pentru expunerile garantate cu ipoteci imobiliare în anumite zone. (10) Statele membre trebuie să aibă dreptul de a menține sau de a introduce dispoziții naționale în cazul în care prezentul regulament nu prevede norme uniforme, cu condiția ca dispozițiile naționale respective să nu intre în contradicție cu legislația Uniunii sau să nu compromită aplicarea ei. (11) Atunci când statele membre adoptă orientări de natură generală, în special în domeniile în care procedura de adoptare de către Comisie a proiectelor de standarde tehnice este în derulare, respectivele orientări nu trebuie să intre în contradicție cu legislația Uniunii, nici să submineze aplicarea ei. (12) Prezentul regulament nu împiedică statele membre să impună cerințe echivalente societăților care nu intră în sfera de aplicare a acestuia. (13) Cerințele prudențiale generale prevăzute de prezentul regulament sunt completate de măsuri individuale stabilite de către autoritățile competente ca urmare a procesului de supraveghere continuă a fiecărei instituții de credit și societăți de investiții. Această gamă de măsuri de supraveghere trebuie prevăzută printr-o directivă, deoarece autoritățile competente trebuie să aibă posibilitatea de a-și exercita puterea de apreciere în ceea ce privește măsurile care trebuie introduse. (14) Prezentul regulament nu trebuie să aducă atingere capacității autorităților competente de a impune, în procesul de supraveghere și de evaluare prevăzut în Directiva [inserat de PO], cerințe specifice care trebuie adaptate profilului de risc specific instituțiilor de credit și societăților de investiții. (15) Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității europene de supraveghere[11] a înființat Autoritatea bancară europeană (ABE). Regulamentul menționat vizează îmbunătățirea calității și consecvenței procesului de supraveghere la nivel național și consolidarea controlului pentru grupurile transfrontaliere. (16) Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 conferă ABE competențe pentru a acționa în domeniul de aplicare al Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE. De asemenea, ABE trebuie să acționeze în domeniul de activitate al instituțiilor de credit și al societăților de investiții, în ceea ce privește aspectele care nu sunt direct vizate de aceste directive, în măsura în care aceste acțiuni sunt necesare pentru a garanta aplicarea eficientă și consecventă a respectivelor acte legislative. Prezentul regulament trebuie să țină seama de rolul și de modul de funcționare al ABE și să faciliteze exercitarea competențelor ABE prevăzute de regulamentul respectiv. (17) Pentru instituțiile de credit și societățile de investiții sunt necesare cerințe financiare echivalente în scopul garantării unor măsuri de protecție similare pentru deponenți și unor condiții de concurență loială pentru categoriile comparabile de instituții de credit și societăți de investiții. (18) Deoarece pe piața internă instituțiile de credit și societățile de investiții sunt angajate în concurență directă una cu cealaltă, cerințele referitoare la supraveghere trebuie să fie echivalente la nivelul întregii Uniuni. (19) Ori de câte ori, în cursul activității de supraveghere, este necesar să se determine valoarea fondurilor proprii consolidate ale unui grup de instituții de credit și societăți de investiții, calculul respectiv trebuie făcut în conformitate cu prezentul regulament. (20) În conformitate cu prezentul regulament, cerințele de fonduri proprii se aplică pe bază individuală și consolidată, cu excepția cazului în care autoritățile competente decid să nu aplice supravegherea pe bază individuală dacă consideră necesar acest lucru. Supravegherea pe bază individuală, consolidată și consolidată la nivel transfrontalier constituie instrumente utile pentru controlul instituțiilor de credit și al societăților de investiții. (21) Pentru a garanta un nivel de solvabilitate adecvat pentru instituțiile de credit și societățile de investiții din cadrul unui grup, este esențial ca cerințele de capital să se aplice pe baza situației consolidate a acestor instituții în cadrul grupului. Pentru a se garanta că fondurile proprii sunt distribuite adecvat în cadrul unui grup și sunt disponibile pentru protejarea economiilor, dacă este cazul, cerințele de capital trebuie să se aplice individual instituțiilor de credit și societăților de investiții dintr-un grup, cu excepția cazului în care acest obiectiv se poate realiza eficace în alt mod. (22) Tehnica contabilă exactă care trebuie utilizată pentru calcularea fondurilor proprii, a adecvării lor la riscurile la care este expusă instituția de credit sau societatea de investiții, precum și pentru evaluarea concentrării expunerilor trebuie să țină seama de dispozițiile Directivei 86/635/CEE a Consiliului din 8 decembrie 1986 privind conturile anuale și conturile consolidate ale băncilor și ale altor instituții financiare[12], care include o serie de adaptări ale dispozițiilor celei de-a șaptea Directive 83/349/CEE a Consiliului din 13 iunie 1983 privind conturile consolidate[13] sau ale Regulamentului (CE) nr. 1606/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 iulie 2002 privind aplicarea standardelor internaționale de contabilitate[14], în funcție de actul care reglementează contabilitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții în conformitate cu legislația internă. (23) Pentru a se asigura solvabilitatea adecvată, trebuie să se stabilească cerințe de capital care să pondereze activele și elementele extrabilanțiere în funcție de gradul de risc. (24) La 26 iunie 2004, BCBS a adoptat un acord-cadru privind convergența internațională a metodelor de calcul și a cerințelor de capital („cadrul Basel II”). Dispozițiile Directivei 2006/48/CE și ale Directivei 2006/49/CE care au fost preluate de prezentul regulament constituie un echivalent al dispozițiilor conținute de acordul-cadru Basel II. În consecință, prin încorporarea elementelor suplimentare ale cadrului Basel III, prezentul regulament constituie echivalentul dispozițiilor conținute de acordurile Basel II și III. (25) Este esențial să se țină seama de diversitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții din Uniune, oferind abordări alternative de calculare a cerințelor de capital pentru riscurile de credit care încorporează niveluri diferite de sensibilitate la risc și care necesită grade diferite de sofisticare. Folosirea ratingurilor externe și a estimărilor proprii ale instituțiilor de credit și ale societăților de investiții privind parametrii individuali de risc de credit reprezintă o îmbunătățire semnificativă a sensibilității la risc și a solidității prudențiale a normelor aplicabile riscului de credit. Trebuie să existe stimulente adecvate pentru ca instituțiile de credit și societățile de investiții să adopte abordări mai sensibile la riscuri. În elaborarea estimărilor necesare pentru a aplica abordările relative la riscul de credit prevăzute de prezentul regulament, instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie să îmbunătățească procesele de măsurare și de administrare a riscului de credit al instituțiilor de credit și al societăților de investiții în scopul asigurării existenței unor metode de determinare a cerințelor reglementare de fonduri proprii pentru aceste instituții care să reflecte complexitatea diverselor procese specifice instituțiilor de credit și societăților de investiții. În această privință, prelucrarea datelor legate de existența și administrarea expunerilor la clienți trebuie să includă elaborarea și validarea sistemelor de administrare și măsurare a riscurilor de credit. Aceasta servește nu doar la îndeplinirea interesului legitim al instituțiilor de credit și al societăților de investiții, ci și la realizarea obiectivelor prezentului regulament de a folosi metode mai bune de măsurare și administrare a riscurilor, precum și de a le folosi pentru reglementarea fondurilor proprii. (26) Cerințele de capital trebuie să fie proporționale cu riscurile pe care le vizează. În speță, reducerea nivelului riscurilor care derivă din existența unui număr mare de expuneri relativ mici trebuie să se reflecte la nivelul cerințelor. (27) În conformitate cu decizia BCBS, aprobată de GHOS la 10 ianuarie 2011, toate instrumentele suplimentare de rangul 1 și instrumentele de rangul 2 ale unei instituții trebuie să fie deduse integral și permanent sau convertite integral în capital comun de rangul 1 în momentul în care instituția devine neviabilă. (28) Dispozițiile prezentului regulament respectă principiul proporționalității, ținând seama, în special, de diversitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții în ceea ce privește dimensiunea, importanța operațiunilor și varietatea activităților lor. Respectarea principiului proporționalității implică în egală măsură recunoașterea, pentru expunerile de tip retail, a procedurilor celor mai simple de rating, chiar și în cazul abordării pe baza ratingurilor interne (denumită în continuare „abordare RI”). (29) Natura „evolutivă” a prezentului regulament permite instituțiilor de credit și societăților de investiții să aleagă între trei abordări de complexitate diferită. Pentru a permite în special micilor instituții de credit și societăți de investiții să opteze pentru abordarea RI, mai sensibilă la riscuri, dispozițiile relevante trebuie interpretate în așa fel încât clasele de expuneri să includă toate expunerile care sunt tratate în cadrul prezentului regulament, în mod direct sau indirect, ca expuneri plasate în respectivele clase. Ca regulă generală, autoritățile competente nu trebuie să facă discriminare între cele trei abordări în ceea ce privește procesul de supraveghere prudențială, ceea ce înseamnă că instituțiile de credit și societățile de investiții care funcționează în conformitate cu dispozițiile abordării standardizate nu trebuie supuse unei supravegheri mai stricte numai din acest motiv. (30) Trebuie să se acorde o recunoaștere sporită tehnicilor de diminuare a riscurilor de credit într-un cadru de norme destinate să garanteze că solvabilitatea nu este afectată de o recunoaștere incorectă. Formele pertinente de garanții bancare folosite în statele membre pentru diminuarea riscurilor de credit trebuie să fie recunoscute ori de câte ori este posibil în abordarea standardizată, dar și în celelalte abordări. (31) Pentru a garanta că riscurile și diminuarea riscurilor care decurg din activitățile de securitizare și din investițiile instituțiilor de credit și ale societăților de investiții se reflectă în mod adecvat în cerințele de capital pentru instituțiile de credit și societățile de investiții, este necesar să se includă norme care să permită un tratament sensibil la risc și prudențial al acestor activități și investiții. (32) Riscul operațional constituie un risc semnificativ pentru instituțiile de credit și societățile de investiții și, din acest motiv, necesită acoperire prin fonduri proprii. Este esențial să se țină seama de diversitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții din Uniune oferind abordări alternative de calculare a cerințelor de capital pentru riscul operațional care încorporează niveluri diferite de sensibilitate la risc și care necesită grade diferite de sofisticare. Trebuie să existe stimulente adecvate pentru ca instituțiile de credit și societățile de investiții să adopte abordări mai sensibile la riscuri. Având în vedere caracterul relativ recent al măsurării și administrării riscului operațional, normele trebuie monitorizate și actualizate după caz, inclusiv în legătură cu diferitele linii de activitate și cu recunoașterea tehnicilor de diminuare a riscurilor. Trebuie să se acorde o atenție specială în acest sens ca asigurările să fie luate în considerare în abordările simple de calculare a cerințelor de capital pentru riscul operațional. (33) Monitorizarea și controlul expunerilor unei instituții de credit trebuie să facă parte integrantă din procesul de supraveghere a acesteia. Prin urmare, concentrarea excesivă a expunerilor asupra unui singur client sau grup de clienți aflați în legătură poate avea drept consecință un risc inacceptabil de pierderi. Se poate considera că o asemenea situație prejudiciază solvabilitatea unei instituții de credit. (34) La determinarea existenței unui grup de clienți aflați în legătură și astfel a expunerilor care constituie un singur risc, este important să fie luate în considerare și riscurile care decurg dintr-o sursă comună de finanțare semnificativă pusă la dispoziție de instituția de credit sau de însăși societatea de investiții, grupul financiar al acesteia sau părțile cu care are legături. (35) Deși este de dorit ca valoarea expunerii să se calculeze pe baza celei furnizate în vederea îndeplinirii cerințelor privind fondurile proprii, este necesar să se adopte norme pentru monitorizarea expunerilor mari fără să se aplice ponderi de risc sau să se stabilească grade de risc. În plus, tehnicile de diminuare a riscului de credit aplicate în regimul de solvabilitate au fost concepute pornind de la premisa unui risc de credit bine diversificat. În cazul expunerilor mari, unde este vorba de un risc de concentrare pe o singură entitate, riscul de credit nu este bine diversificat. Prin urmare, efectele acestor tehnici trebuie să facă obiectul unor măsuri de protecție prudențiale. În acest context, este necesar să se prevadă recuperarea eficace a protecției creditelor în cazul expunerilor mari. (36) Dat fiind faptul că pierderea suferită în urma unei expuneri față de o instituție de credit sau o societate de investiții poate fi la fel de gravă ca pierderea suferită în urma oricărei alte expuneri, aceste expuneri trebuie tratate și raportate la fel ca orice alte expuneri. Cu toate acestea, a fost introdusă o limită cantitativă alternativă pentru a diminua impactul disproporționat al unei astfel de abordări asupra instituțiilor mai mici. În plus, expunerile pe termen foarte scurt, legate de transferuri monetare, inclusiv de servicii de execuție de plăți, de compensare, de decontare și de custodie pentru clienți sunt scutite pentru a facilita buna funcționare a piețelor financiare și a infrastructurii conexe. Aceste servicii acoperă, de exemplu, executarea de compensări și decontări în numerar și activități similare de facilitare a decontărilor. Expunerile în cauză includ expunerile care ar putea să nu fie previzibile și care, prin urmare, ar putea să nu fie controlate integral de o instituție de credit, printre altele, soldurile conturilor interbancare care rezultă din plăți ale clienților, inclusiv comisioane sau dobânzi creditate sau debitate, precum și alte plăți pentru servicii pentru clienți, precum și garanții reale acordate sau primite. (37) Este importantă eliminarea neconcordanțelor dintre interesul societăților care „reîmpachetează” împrumuturile, transformându-le în titluri de valoare tranzacționabile și în alte instrumente financiare (inițiatori sau sponsori), și cel al societăților care investesc în aceste titluri sau instrumente (investitori). De asemenea, este important ca interesele inițiatorului sau sponsorului și interesele investitorilor să fie aliniate. În acest scop, inițiatorul sau sponsorul trebuie să rețină un interes semnificativ în activele-suport. Așadar, este important ca inițiatorii sau sponsorii să rețină un anumit nivel de expunere la riscul împrumuturilor respective. În general, tranzacțiile de securitizare nu trebuie să fie structurate astfel încât să se evite aplicarea cerinței de menținere, în special printr-o structură a comisioanelor și/sau a primelor. Reținerea respectivă trebuie să fie aplicabilă în toate situațiile în care substanța economică a unei securitizări este aplicabilă, indiferent de tipul de structuri sau instrumente juridice utilizate pentru obținerea acestei substanțe economice. În special în cazurile în care riscul de credit este transferat prin securitizare, investitorii trebuie să ia decizii numai după ce au dat dovadă de diligența necesară, pentru care au nevoie de informații adecvate privind securitizările. (38) Nu trebuie să existe aplicări multiple ale cerinței de reținere. Pentru orice securitizare, este suficient ca cerința să i se aplice fie inițiatorului, fie sponsorului, fie creditorului inițial. În mod similar, atunci când tranzacțiile de securitizare conțin alte securitizări drept suport, cerința de reținere trebuie să se aplice doar securitizării care face obiectul investiției. Creanțele achiziționate nu trebuie să fie supuse cerinței de reținere în cazul în care sunt rezultatul activității societății, fiind transferate sau vândute la o valoare redusă pentru a finanța activitatea respectivă. Autoritățile competente trebuie să aplice ponderea de risc în legătură cu nerespectarea obligațiilor privind diligența necesară și administrarea riscurilor cu privire la securitizare pentru încălcări majore ale politicilor și procedurilor care sunt relevante pentru analiza riscurilor subiacente. (39) Trebuie depuse diligențele necesare pentru a evalua în mod corespunzător riscurile care decurg din expunerile din securitizare atât din portofoliul de tranzacționare, cât și din afara acestuia. În plus, obligațiile privind diligența necesară trebuie să fie proporționale. Procedurile de diligență necesară trebuie să contribuie la creșterea încrederii între inițiatori, sponsori și investitori. Prin urmare, este de dorit ca informațiile relevante referitoare la procedurile de diligență necesară să fie făcute publice în mod corespunzător. (40) În momentul în care o instituție de credit sau o societate de investiții are o expunere față de societatea-mamă sau alte filiale ale acesteia, se impune o prudență specială. Administrarea expunerilor instituțiilor de credit și societăților de investiții trebuie să se facă în condiții de deplină autonomie, în conformitate cu principiile unei administrări sănătoase, fără a se avea în vedere alte considerente în afara acestor principii. În ceea ce privește expunerile mari, trebuie, de asemenea, stabilite anumite standarde specifice referitoare la expunerile unei instituții de credit față de grupul din care face parte, inclusiv restricții mult mai ferme decât în cazul altor expuneri. Cu toate acestea, nu este necesară aplicarea unor astfel de standarde în cazul în care societatea-mamă este un holding financiar sau o instituție de credit sau în cazul în care celelalte filiale sunt fie instituții de credit sau financiare, fie societăți care oferă servicii auxiliare, cu condiția ca toate aceste societăți să se afle sub supravegherea instituției de credit pe bază consolidată. (41) Având în vedere sensibilitatea la risc a normelor privind cerințele de capital, trebuie să se monitorizeze dacă aceste norme au efecte semnificative asupra ciclului economic. Comisia, ținând seama de contribuția Băncii Centrale Europene, trebuie să transmită Parlamentului European și Consiliului un raport cu privire la aceste aspecte. (42) Cerințele de capital pentru distribuitorii de mărfuri, inclusiv distribuitorii exceptați în prezent de la cerințele Directivei 2004/39/CE, trebuie revizuite. (43) Liberalizarea piețelor de gaze și energie electrică este un obiectiv cu importanță deopotrivă economică și politică pentru Uniune. Ținând seama de aceasta, cerințele de capital și alte norme prudențiale care urmează a fi aplicate societăților active pe piețele respective trebuie să fie proporționale și nu trebuie să interfereze necorespunzător cu realizarea obiectivului liberalizării. Acest obiectiv trebuie să fie avut în vedere în special atunci când se procedează la revizuirea prezentului regulament. (44) Instituțiile de credit și societățile de investiții care investesc în resecuritizări trebuie să depună diligențele necesare și în ceea ce privește securitizările suport și expunerile care nu derivă din securitizări și care stau la baza celor dintâi. Instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie să evalueze dacă expunerile în contextul unui program de emisiune de titluri garantate cu active constituie expuneri din resecuritizare, inclusiv cele în contextul programelor care dobândesc tranșe de rang ridicat de portofolii distincte de împrumuturi integrale, în condițiile în care niciunul dintre aceste împrumuturi nu constituie o expunere din securitizare sau din resecuritizare, iar primul nivel de protecție pentru fiecare investiție este asigurat de vânzătorul împrumuturilor. În situația din urmă, o facilitate de trezorerie nu ar trebui, în general, să fie considerată expunere din resecuritizare, deoarece reprezintă o tranșă a unui singur portofoliu de active (adică, portofoliul aplicabil de împrumuturi integrale) care nu conține expuneri din securitizare. În schimb, îmbunătățirea creditului la nivelul întregului program, care să acopere numai o parte din pierderi dincolo de protecția asigurată de vânzător în cadrul diverselor portofolii, ar constitui în general o segmentare a riscului unui portofoliu de active multiple conținând cel puțin o expunere din securitizare, și ar constitui, prin urmare, o expunere din resecuritizare. Cu toate acestea, dacă un astfel de program se finanțează în întregime printr-o singură clasă de titluri și dacă fie îmbunătățirea creditului la nivelul întregului program nu constituie o resecuritizare, fie titlul este sprijinit în întregime de către instituția de credit sponsor, astfel încât investitorul în titluri rămâne expus efectiv la riscul de neîndeplinire a obligațiilor de către sponsor în locul riscului prezentat de portofoliile sau de activele suport, atunci respectivele titluri nu trebuie considerate, în general, expuneri din resecuritizare. (45) Dispozițiile referitoare la evaluarea prudentă pentru portofoliul de tranzacționare trebuie să se aplice tuturor instrumentelor evaluate la valoarea justă, indiferent dacă fac parte din portofoliul de tranzacționare al instituțiilor de credit și al societăților de investiții sau sunt din afara acestui portofoliu. Trebuie clarificat faptul că, acolo unde aplicarea evaluării prudente va duce la o valoare contabilă mai mică decât valoarea recunoscută în realitate în contabilitate, valoarea absolută reprezentând diferența trebuie dedusă din fondurile proprii. (46) Instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie să poate alege între a aplica o cerință de capital sau a deduce din elementele de capital comun de rangul 1 acele poziții din securitizare cărora li se aplică o pondere de risc de 1 250 % în temeiul prezentului regulament, indiferent dacă pozițiile se află în portofoliul de tranzacționare sau în afara acestuia. (47) Instituțiile inițiatoare sau sponsor nu trebuie să se poată sustrage interdicției de a furniza sprijin implicit prin utilizarea portofoliilor lor de tranzacționare în acest scop. (48) Directiva 2006/48/CE a introdus o pondere de risc preferențială în cadrul abordării standardizate pentru expunerile față de întreprinderi mici sau mijlocii sau persoane fizice și posibilitatea ca instituțiile să aplice abordări bazate pe ratinguri interne în cadrul cărora estimează ele însele ponderea de risc, ținând cont de soliditatea propriilor criterii de subscriere. Ponderile de risc preferențiale trebuie să continue să fie aplicate și în cadrul prezentului regulament. Totuși, posibilele avantaje ale reducerii ponderilor de risc sau ale extinderii aplicării lor la mai multe expuneri trebuie să fie revizuite în termen de 24 de luni de la data intrării în vigoare a prezentului regulament. O astfel de revizuire trebuie să se bazeze pe fapte și să ia în considerare date fiabile privind pierderile de credit pentru expunerile față de întreprinderi mici sau mijlocii sau persoane fizice pe parcursul unui ciclu economic complet. În contextul respectivei revizuiri trebuie să se acorde o atenție deosebită impactului asupra împrumuturilor către consumatori. (49) Fără a aduce atingere obligațiilor de a publica informații prevăzute explicit de prezentul regulament, scopul cerințelor privind publicarea de informații trebuie să fie acela de a oferi participanților la piață informații corecte și complete privind profilul de risc al fiecărei instituții. Instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie, prin urmare, să aibă obligația de a publica informații suplimentare care nu sunt menționate explicit în prezentul regulament, atunci când publicarea este necesară pentru atingerea acestui obiectiv. (50) În cazul în care o evaluare externă a creditului pentru o poziție din securitizare include efectul protecției creditului furnizată de însăși instituția investitoare, instituția nu trebuie să aibă posibilitatea de a beneficia de ponderea de risc mai redusă rezultată în urma protecției respective. Acest lucru nu trebuie să ducă la deducerea din capital a securitizării dacă există alte modalități de a determina ponderea de risc în conformitate cu riscul real al poziției, fără a lua în calcul această protecție a creditului. (51) Date fiind performanțele lor recente scăzute, standardele cu privire la modelele interne de calculare a cerințelor de capital pentru riscul de piață trebuie consolidate. În speță, acestea trebuie să asigure o acoperire mai completă a riscurilor de credit aferente portofoliului de tranzacționare. Pe lângă aceasta, cerințele de capital trebuie să includă o componentă adaptată la condiții de criză pentru a consolida cerințele de capital, având în vedere deteriorarea condițiilor de pe piață și în scopul reducerii posibilității de apariție a caracterului prociclic. Instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie să efectueze și simulări de criză în sens invers (reverse stress tests) pentru a examina scenariile care ar putea periclita viabilitatea instituției, cu excepția cazului în care pot dovedi că astfel de simulări nu sunt necesare. Date fiind dificultățile recente de tratare a pozițiilor din securitizare folosind abordările bazate pe modele interne, trebuie limitată posibilitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții de a modela riscurile aferente securitizării din portofoliul de tranzacționare și trebuie impusă o cerință de capital standardizată pentru pozițiile din securitizare din portofoliul de tranzacționare. (52) Prezentul regulament stabilește excepții limitate pentru anumite activități de tranzacționare pe bază de corelație, în conformitate cu care autoritatea de supraveghere poate permite unei instituții să calculeze o cerință de capital pentru riscul global, sub rezerva unor cerințe stricte. În aceste cazuri, instituția trebuie să aibă obligația de a supune aceste activități unei cerințe de capital egale cu valoarea cea mai ridicată dintre cerința de capital în conformitate cu această metodă elaborată la nivel intern și 8 % din cerința de capital pentru riscul specific în conformitate cu metoda de măsurare standardizată. Instituția nu trebuie să aibă obligația de a supune aceste expuneri la cerința de capital pentru riscul adițional, ci trebuie să le integreze atât în măsurătorile valorii la risc, cât și în măsurătorile valorii la risc în situație de criză. (53) Având în vedere natura și amploarea pierderilor neașteptate suferite de instituțiile de credit și societățile de investiții în timpul crizei financiare și economice, este necesar să se îmbunătățească în continuare calitatea fondurilor proprii pe care instituțiile de credit și societățile de investiții sunt obligate să le dețină. Aceasta trebuie să includă introducerea unei noi definiții a principalelor elemente de capital disponibile pentru absorbția pierderilor neprevăzute pe măsură ce apar, consolidarea definiției capitalurilor hibride și realizarea unor ajustări prudențiale uniforme ale fondurilor proprii. Este necesar, de asemenea, ca nivelul fondurilor proprii să crească semnificativ, inclusiv prin intermediul unor noi indici de capital cu accent pe principalele elemente de fonduri proprii disponibile pentru absorbția pierderilor pe măsură ce apar. (54) Pentru consolidarea disciplinei de piață și a stabilității financiare este necesar să se introducă cerințe mai detaliate de publicare a formei și naturii capitalului de reglementare și a ajustărilor prudențiale efectuate pentru a se asigura că investitorii și deponenții sunt suficient de bine informați cu privire la solvabilitatea instituțiilor de credit și a societăților de investiții. (55) Noua definiție a capitalului și cerințele în materie de capital de reglementare trebuie introduse într-un mod care să țină cont de faptul că există diverse puncte de plecare și circumstanțe naționale și trebuie să prevadă reducerea variațiilor inițiale față de noile standarde de-a lungul perioadei de tranziție. Pentru a asigura continuitatea adecvată a nivelului de fonduri proprii, injecțiile de capital din sectorul public existente vor beneficia, în perioada de tranziție, de o clauză de păstrare a drepturilor obținute. (56) Directiva 2006/48/CE prevede obligativitatea instituțiilor de credit de a deține fonduri proprii cel puțin egale cu valorile minime specificate până la 31 decembrie 2011. Având în vedere efectele persistente ale crizei financiare în sectorul bancar și prelungirea regimului tranzitoriu privind cerințele de capital adoptat de BCBS, este necesar să se reintroducă o limită inferioară pentru o perioadă limitată de timp, până la atingerea unor fonduri proprii suficiente în conformitate cu dispozițiile tranzitorii referitoare la fondurile proprii prevăzute de prezentul regulament care vor fi eliminate progresiv în perioada 2013-2019. Pentru grupurile care includ activități bancare sau de investiții și activități de asigurare semnificative, Directiva 2002/87/CE privind conglomeratele financiare prevede norme specifice pentru eliminarea „dublei contabilizări” a capitalului. Directiva 2002/87/CE se bazează pe principiile convenite la nivel internațional pentru abordarea riscurilor intersectoriale. Prezenta propunere consolidează modul în care se aplică aceste norme specifice conglomeratelor financiare în cazul grupurilor bancare și de investiții, asigurând aplicarea lor riguroasă și consecventă. Orice modificări suplimentare necesare vor fi operate cu ocazia revizuirii Directivei 2002/87/CE care va avea loc în 2012. (57) Criza financiară a demonstrat că instituțiile de credit și societățile de investiții au subestimat foarte mult nivelul riscului de credit al contrapartidei asociat cu instrumentele financiare derivate tranzacționate pe piețe nereglementate (over-the-counter derivatives OTC). Acest lucru a determinat liderii G20, în septembrie 2009, să solicite ca mai multe instrumente financiare derivate OTC să fie compensate prin contrapartide centrale (CPC). Mai mult, aceștia au solicitat ca respectivele instrumente financiare derivate OTC care nu ar putea fi compensate la nivel central să fie supuse unor cerințe de fonduri proprii mai ridicate, pentru a reflecta în mod corespunzător riscurile mai ridicate pe care le incumbă. (58) În urma apelului lansat de liderii G20, BCBS a modificat considerabil, în cadrul Basel III, regimul riscului de credit al contrapartidei. Se estimează că Basel III va crește semnificativ cerințele de fonduri proprii asociate tranzacțiilor de finanțare cu instrumente financiare derivate OTC și titluri de valoare ale instituțiilor de credit și societăților de investiții și va crea stimulente importante în favoarea utilizării contrapartidelor centrale de către instituțiile de credit și societățile de investiții. Se estimează, de asemenea, că Basel III va oferi mai multe stimulente pentru consolidarea administrării riscurilor asociate expunerilor la riscul de credit al contrapartidei și va revizui actualul regim de tratare a expunerilor la riscul de credit al contrapartidei în ceea ce privește contrapartidele centrale. (59) Instituțiile trebuie să dețină fonduri proprii suplimentare ca urmare a riscului de ajustare a evaluării creditului asociat instrumentelor financiare derivate OTC. De asemenea, instituțiile trebuie să aplice un grad mai mare de corelare cu valoarea activelor la calcularea cerințelor de fonduri proprii pentru expunerile la riscul de credit al contrapartidei față de anumite instituții financiare care decurge din tranzacțiile de finanțare cu instrumente financiare derivate OTC și titluri de valoare. Instituțiile de credit și societățile de investiții trebuie, de asemenea, să îmbunătățească în mod considerabil măsurarea și administrarea riscului de credit al contrapartidei, prin măsuri care să permită o mai bună abordare a riscului de corelare defavorabilă, a contrapartidelor și garanțiilor reale cu efect de levier foarte ridicat, însoțite de îmbunătățiri corespunzătoare în domenii precum controalele a posteriori și simulările de criză. (60) Expunerile din tranzacții față de contrapartide centrale beneficiază, de obicei, de mecanismele de compensare multilaterală și de partajare a pierderilor asigurate de CPC. În consecință, acestea implică un risc de credit al contrapartidei foarte mic și, prin urmare, trebuie să facă obiectul unei cerințe de fonduri proprii la un nivel foarte scăzut. În același timp, această cerință trebuie să fie pozitivă pentru a garanta că instituțiile de credit și societățile de investiții își urmăresc și monitorizează expunerile față de contrapartide centrale ca parte a bunei administrări a riscurilor și pentru a reflecta faptul că nici măcar expunerile din tranzacții față de contrapartide centrale nu sunt lipsite de riscuri. (61) Un fond de garantare al CPC este un mecanism care permite partajarea (mutualizarea) pierderilor între membrii compensatori ai CPC. Fondul menționat este utilizat în cazul în care pierderile suportate de CPC în urma situației de neîndeplinire a obligațiilor de către un membru compensator sunt mai mari decât marjele și contribuțiile la fondul de garantare ale respectivului membru compensator și orice alte mijloace de protecție pe care le poate utiliza CPC înainte de a recurge la contribuțiile la fondul de garantare ale celorlalți membri compensatori. Având în vedere acest fapt, riscul de pierdere asociat expunerilor la contribuțiile la fondul de garantare este mai ridicat decât cel asociat expunerilor din tranzacții. Prin urmare, acest tip de expuneri trebuie să facă obiectul unei cerințe de fonduri proprii mai ridicate. (62) „Capitalul ipotetic” al unei CPC nu trebuie să fie considerat decât o variabilă necesară pentru determinarea cerinței de fonduri proprii pentru expunerile unui membru compensator care decurg din contribuțiile sale la fondul de garantare al CPC și nimic altceva. În speță, această noțiune nu trebuie interpretată drept capitalul pe care o CPC este obligată să îl dețină conform cerințelor autorității competente. (63) Revizuirea tratamentului aplicabil riscului de credit al contrapartidei, și în special introducerea unor cerințe de fonduri proprii mai ridicate pentru contracte bilaterale cu instrumente financiare derivate pentru a reflecta riscul mai mare pe care aceste contracte îl reprezintă pentru sistemul financiar, face parte integrantă din eforturile Comisiei de a asigura eficiența, siguranța și soliditatea piețelor instrumentelor financiare derivate. În consecință, prezentul regulament completează propunerea de regulament a Comisiei privind instrumentele financiare derivate OTC, contrapartidele centrale și registrele centrale de tranzacții din 15 septembrie 2010[15]. (64) Anii anteriori crizei financiare s-au caracterizat prin acumularea excesivă de către instituțiile de credit și societățile de investiț