C 429/136

Avizul Comitetului Economic și Social European pe tema „Obligația de diligență”

(aviz exploratoriu)

(2020/C 429/19)

Raportor: domnul Thomas WAGNSONNER Coraportor: doamna Emmanuelle BUTAUD-STUBBS

Sesizare Scrisoarea PE, 15.9.2020 Temei juridic Articolul 304 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene Secțiunea competentă Secțiunea pentru piața unică, producție și consum Data adoptării în secțiune 4.9.2020 Data adoptării în sesiunea plenară 18.9.2020 Sesiunea plenară nr. 554 Rezultatul votului (voturi pentru/ voturi împotrivă/abțineri) 215/1/3

1. Concluzii și recomandări

1.1. Comitetul Economic și Social European (CESE) afirmă că a sosit momentul ca membrii Comisiei Europene (CE) să acționeze și să propună statelor membre și Parlamentului European (PE) o legislație privind obligația de diligență care să recunoască responsabilitatea pe baza unor standarde actuale și să ofere un cadru juridic clar și sigur întreprinderilor europene.

1.2. Obligația de diligență privind drepturile omului a devenit o problemă pentru piața internă; având în vedere faptul că statele membre aplică sancțiuni juridice diferite pentru conduita întreprinderilor, o inițiativă legislativă (IL) fragmentată și parțial sectorială la nivelul UE nu este suficientă.

1.3. Domeniul de aplicare material al inițiativei legislative, fie o directivă, fie un regulament cu avantajele și dezavantajele aferente, ar trebui să garanteze o acoperire amplă a definiției drepturilor omului și a drepturilor de mediu, printre care drepturile lucrătorilor și ale organizațiilor sindicale ale lucrătorilor și să asigure incluziunea noilor evoluții din domeniul drepturilor omului.

1.4. Obligațiile de diligență, în special în ceea ce privește lanțurile valorice globale, trebuie să orienteze deciziile de gestionare către întreprinderi durabile din punct de vedere economic, ecologic și social. În orice caz, impactul asupra mediului ar trebui să fie considerat ca având o importanță deosebită pentru un comportament în afaceri durabil și ar trebui să constituie o prioritate ridicată în lanțurile valorice globale.

1.5. Inițiativa legislativă ar trebui să asigure acoperirea intersectorială a tuturor întreprinderilor, cu cerințe proporționale pentru IMM-urile care au sediul sau sunt active în UE, pentru a evita concurența neloială și condițiile de concurență inechitabile, precum și pentru sectorul public. Aceasta ar trebui să impună întreprinderilor să respecte standarde ridicate de conduită responsabilă în afaceri, dar în același timp ar trebui să prevadă măsuri adecvate în funcție de riscul respectiv de încălcare a drepturilor omului.

1.6. Obligația de diligență privind drepturile omului ar trebui să includă următoarele aspecte: — un cadru de diligență coerent bazat pe instrumentele actuale care se aplică întreprinderilor active pe piața internă, inclusiv întreprinderilor din țări terțe care vând un volum semnificativ de bunuri și de servicii; — o răspundere care să genereze măsuri reparatorii eficace pentru persoanele afectate de abuzul în serviciu; trebuie introdus un cadru privind răspunderea specific, inclusiv privind răspunderea penală, pentru cazurile în care se înregistrează încălcări ale standardelor sociale, de mediu și în materie de drepturi ale omului sau un impact negativ al operațiunilor întreprinderilor, inclusiv la nivelul lanțurilor de aprovizionare sau de subcontractare ale acestora.

1.7. Pentru a evita orice insecuritate juridică, inițiativa legislativă trebuie să prescrie într-un mod foarte clar măsurile individuale pe care întreprinderile trebuie să le adopte pe durata întregului proces de diligență necesară pentru a evalua riscul legat de drepturile omului în acord cu altă legislație a UE cu caracter obligatoriu, inclusiv cu eventuala revizuire în sensul adaptării a Directivei privind prezentarea de informații nefinanciare: — o analiză a riscurilor clar definită [identificarea și evaluarea impactului negativ (potențial) al activităților corporative asupra drepturilor omului și a mediului, transpusă într-un document formalizat, detaliat, accesibil, transparent și onest, care să vizeze cartografierea riscurilor pe baza unei metodologii de evaluare și ierarhizare a riscurilor clară și transparentă], inclusiv un mecanism negociat de modalități de alertă timpurie și protecția avertizorilor de integritate; — măsuri de monitorizare (definirea responsabilităților corporative interne, stoparea și prevenirea efectelor adverse); — urmărirea eficacității măsurilor adoptate pe baza Liniilor directoare ale OCDE pentru societățile multinaționale și a UNGP; — comunicarea [raportarea adecvată privind gestionarea impactului negativ (potențial) al activităților corporative], respectându-se secretul de afaceri legitim și asigurându-se transparența; — implicarea organizațiilor sindicale ale lucrătorilor reprezentate în cadrul întreprinderilor, în conformitate cu cadrul național aplicabil dialogului social.

1.8. Victimele ale căror drepturi sunt încălcate și reprezentanții acestora, precum organizațiile sindicale ale lucrătorilor și apărătorii drepturilor omului, trebuie să aibă acces la măsuri reparatorii eficace împotriva impactului negativ suferit.

1.9. Trebuie să se asigure faptul că victimele încălcărilor drepturilor omului în mediul de afaceri și reprezentanții lor, inclusiv organizațiile sindicale ale lucrătorilor și apărătorii drepturilor omului au, din punctul de vedere al drepturilor omului, acces garantat la proceduri, instanțe și autorități echitabile. Atunci când nu este clar dacă răspunderea potențială revine societății-mamă, uneia dintre filialele sale sau unui furnizor cu care există o relație de afaceri stabilă, competența judiciară ar trebui să revină unei singure instanțe, care să aplice proceduri echitabile. În consecință, Regulamentul Bruxelles I ar trebui modificat pentru a permite o procedură în Europa, atunci când sunt implicate încălcări ale drepturilor omului.

1.10. Un cadru obligatoriu privind obligația de diligență s-ar realiza printr-un standard agreat a cărui punere în aplicare să fie însoțită de sancțiuni proporționale, eficiente și disuasive, în timp ce răspunderea ar trebui să se bazeze pe încălcarea unui set clar definit de drepturi ale omului. La fel ca în toate regimurile de răspundere, trebuie stabilită o legătură de cauzalitate incontestabilă între culpă sau faptul de a nu preveni și un anumit prejudiciu. În cazurile de cauzalitate relativ atipice, nu există în consecință nicio legătură cu riscul.

1.11. Pe baza lecțiilor învățate din legislația franceză privind obligația de diligență, pentru ca întreprinderile europene să poată îndeplini acest rol, trebuie asigurate, prin intermediul unei inițiative legislative cu caracter obligatoriu, următoarele standarde de calitate: — definiții clare și un limbaj inteligibil; — asigurarea securității și practicabilității juridice în special în ceea ce privește legea aplicabilă, a unor cerințe proporționale în materie de raportare, respectându-se secretul de afaceri legitim.

1.12. Ar trebui să fie încurajată dezvoltarea tehnologiilor informației inovatoare (de exemplu, „blockchain”), care permit urmărirea tuturor datelor, pentru gestionarea lanțurilor de aprovizionare globale (LAG), cu scopul de a reduce la minimum sarcinile și costurile administrative și a evita suprapunerile. Acestea oferă securitate și asigură trasabilitatea.

2. Elemente principale și context

2.1. PE a solicitat CESE să elaboreze un aviz privind inițiativa legislativă anunțată la nivelul UE pe tema „Obligația de diligență și răspunderea întreprinderilor”. Prin urmare, CESE va trata propunerile privind conținutul și definițiile posibile ale acestui act legislativ pe baza lucrărilor sale pe tema „obligația de diligență” și pe tema „întreprinderile și drepturile omului”, precum și pe baza cunoștințelor și a experienței membrilor săi, în special din acele țări cu o legislație ambițioasă.

2.2. CESE a fost activ în tratarea chestiunilor legate de obligația de diligență la nivelul lanțurilor valorice globale (LVG) ( 1 ) . La nivelul LVG, au loc în continuare abuzuri și încălcări ale drepturilor omului ( 2 ) , inclusiv ale drepturilor lucrătorilor ( 3 ) și ale drepturilor privind mediul, chiar dacă în multe cazuri un astfel de impact ar putea fi prevenit prin obligația de diligență și prin respectarea de către statele și de către administrațiile acestora a angajamentelor internaționale, în special în domeniul drepturilor lucrătorilor și al drepturilor omului. Deseori, victimele acestor încălcări nu au acces la nicio cale de atac pentru a-și apăra cauza.

2.3. Au fost dezvoltate mai multe cadre voluntare pentru a permite întreprinderilor să pună în aplicare în activitățile lor comerciale obligația de diligență privind drepturile omului. Acest lucru ia, de obicei, forma unor strategii privind responsabilitatea socială a întreprinderilor (RSI).

2.4. Dintre aceste instrumente, un rol hotărâtor îl au Principiile directoare ale ONU privind afacerile și drepturile omului (UNGP), Pactul mondial al ONU, ISO 26000 privind responsabilitatea socială și liniile directoare elaborate de OCDE (Liniile directoare ale OCDE pentru societățile multinaționale). Acestea sugerează, printre altele, că respectivele contracte cu partenerii de afaceri de la nivelul LVG ar trebui concepute într-un mod care să structureze relația de afaceri astfel încât să se asigure protecția drepturilor omului. Aceste instrumente voluntare arată că gestionarea riscurilor și punerea în aplicare de standarde privind încălcarea drepturilor omului la nivelul LVG sunt posibile. Pornind de la aceste instrumente, pot fi dezvoltate în continuare măsuri, eventual cu caracter obligatoriu.

2.5. Măsurile voluntare nu au putut să prevină întotdeauna încălcările grave ale drepturilor fundamentale și nu oferă întreprinderilor securitate juridică atunci când se implică în relații de afaceri în străinătate. Aceasta duce la un mozaic de măsuri care nu asigură securitatea și predictibilitatea juridică.

2.6. Pentru a remedia această problemă, anumite state membre ale UE au adoptat o legislație care stimulează responsabilitatea întreprinderilor și stabilește cadre mai ferme pentru obligația de diligență privind drepturile omului, ceea ce poate oferi experiențe valoroase. În prezent, mai multe state europene au în vedere o legislație similară. Regatul Unit a adoptat clauza privind transparența în cadrul lanțurilor de aprovizionare în Legea britanică privind sclavia modernă. Țările de Jos au adoptat Legea privind obligația de diligență în legătură cu munca copiilor, pentru a combate munca copiilor în cadrul întreprinderilor cu sediul în Țările de Jos și care furnizează bunuri și servicii pe piața neerlandeză.

2.7. La nivelul UE, există o legislație referitoare la obligația de diligență privind drepturile omului. Regulamentul UE privind minereurile provenind din zone de conflict, Directiva privind prezentarea de informații nefinanciare și Regulamentul privind lemnul sunt exemple de documente în care a fost consolidată obligația de diligență privind drepturile omului. Încălcările drepturilor omului la nivelul LVG sunt gestionate indirect prin dreptul administrativ, civil sau penal. Acestea ridică probleme de drept internațional privat, drept internațional procedural și drept penal internațional (al întreprinderilor) care au fost armonizate în UE într-o anumită măsură (de exemplu, Regulamentele Bruxelles I și Roma II).

2.8. Există eforturi la nivel internațional. Un grup de lucru din cadrul Consiliului pentru Drepturile Omului (CDO) din Geneva a negociat un instrument cu caracter juridic obligatoriu privind întreprinderile și drepturilor omului (Tratatul ONU), care a făcut obiectul unui aviz al CESE ( 4 ) , în care a convenit cu PE ( 5 ) asupra conținutului necesar al unui astfel de tratat, și anume: — dezvoltarea cadrului Principiilor directoare ale ONU; — definirea unor obligații de diligență ferme pentru corporațiile transnaționale și alte întreprinderi, inclusiv pentru filialele lor; — recunoașterea obligațiilor extrateritoriale ale statelor în materie de drepturi ale omului și adoptarea măsurilor de reglementare în această privință; — recunoașterea răspunderii penale a întreprinderilor; — mecanisme de coordonare și cooperare între state în materie de anchetare, urmărire penală și executare în cazurile transfrontaliere; și — instituirea unor mecanisme internaționale judiciare și extrajudiciare de supraveghere și de asigurare a aplicării legii.

2.9. Unele aspecte ale obligației de diligență privind drepturile omului au făcut obiectul unei serii de studii efectuate de instituții și agenții europene, inclusiv de Agenția pentru Drepturi Fundamentale (FRA) ( 6 ) și de PE.

2.10. Recent, un studiu comandat de DG Justiție ( 7 ) a propus o analiză a cerințelor privind obligația de diligență la nivelul lanțurilor de aprovizionare. În cadrul acestuia, a fost realizat un sondaj în rândul părților interesate, a fost ilustrat cadrul de reglementare, au fost evaluate diverse opțiuni politice și a fost demonstrată necesitatea elaborării de măsuri cuprinzătoare, cu caracter obligatoriu, în ceea ce privește obligația de diligență privind drepturile omului.

2.11. Cei mai mulți din cei peste 600 de respondenți ai sondajului au indicat că „o obligație de diligență fermă ca standard juridic de responsabilitate civilă poate asigura posibile beneficii întreprinderilor în ceea ce privește armonizarea, securitatea juridică, condițiile de concurență echitabile, o creștere a efectului de levier de-a lungul întregului lanț de aprovizionare printr-un standard nenegociabil.” S-a exprimat preferința pentru o reglementare intersectorială generală deoarece multe întreprinderi desfășoară activități în mai multe sectoare, eventual acoperind toate întreprinderile, pe baza UNGP, și pentru un standard de responsabilitate civilă, mai curând decât pentru o cerință procedurală.

2.12. Studiul evidențiază, de asemenea, că „în prezent doar puțin peste o treime dintre întreprinderile care au răspuns au indicat faptul că respectă obligația de diligență care ține seama de impactul asupra drepturilor omului și asupra mediului în ansamblul lor”. În plus, „cea mai mare parte a întreprinderilor care au răspuns și care respectă obligația de diligență includ doar furnizori primari” ( 8 ) . Prezentând rezultatele studiului, comisarul pentru justiție domnul Reynders a afirmat că acest lucru arată faptul că „măsura voluntară menită să abordeze încălcările drepturilor omului, climatul corporativ și daunele produse mediului, deși încurajată prin raportare, nu a stimulat modificarea necesară a conduitei” ( 9 )

3. Observații generale

3.1. Măsurile voluntare nu pot preveni toate cazurile de încălcare a drepturilor. Măsurile cu caracter obligatoriu, însoțite de sancțiuni adecvate, pot servi la garantarea adeziunii la un standard juridic minim, inclusiv în cazul întreprinderilor care nu își iau în serios responsabilitățile morale în aceeași măsură ca cele care pun în aplicare standarde înalte în materie de drepturi ale omului. Normele obligatorii ar trebui concepute în acord cu sistemele de diligență necesară existente, cum ar fi UNGP, pentru a facilita punerea lor în aplicare și a evita suprapunerile.

3.2. Impactul negativ sau încălcările standardelor sociale, de mediu și în materie de drepturi ale omului poate fi rezultatul activităților proprii ale întreprinderilor, al activităților filialelor întreprinderilor sau ale întreprinderilor controlate, precum și al relațiilor de afaceri ale întreprinderilor, de exemplu, de la nivelul lanțului lor de aprovizionare și subcontractare. În consecință, UNGP, Liniile directoare ale ODCE și Declarația tripartită de principii a OIM recunosc faptul că obligația de diligență ar trebui să acopere și relațiile de afaceri ale întreprinderilor, inclusiv lanțurile de aprovizionare și subcontractare. Așadar, pe baza acestor cadre, cerințele privind obligația de diligență ar trebui, în mod ideal, să acopere toate operațiunile întreprinderilor, indiferent de dimensiunea lor, inclusiv activitățile proprii, operațiunile filialelor și întreprinderilor controlate ale acestora, precum și relațiile de afaceri, inclusiv ansamblul lanțurilor lor de aprovizionare și subcontractare, gestionarea francizelor și a contractelor. Acestea ar trebui să acopere operațiunile, impactul real și potențial și încălcările care au loc atât în interiorul, cât și în afara UE. Totuși, în practică, definirea domeniului pentru aplicarea obligației de diligență este dificilă: unul dintre criterii, de exemplu, ales în Legea nr. 399/2017 din 27 martie 2017 din Franța, este existența unei relații de afaceri stabile cu o entitate din lanțul de aprovizionare care implică un anumit grad de control. Curtea Constituțională a Franței a definit într-o altă hotărâre ce anume înseamnă o „relație de afaceri stabilă”: o relație regulată, stabilă și continuă, stabilită, în general, cu furnizori și subcontractanți primari. Desigur, un proiect mai ambițios ar fi acoperirea tuturor entităților fără excepție, însă trebuie să ținem seama de complexitatea generată de numărul mare de furnizori (până la 100 000 pentru o întreprindere multinațională) și în același timp, trebuie să încurajăm întreprinderile să pună în aplicare obligația de diligență pentru întregul lanț valoric/de aprovizionare.

3.3. Ar trebui încurajată dezvoltarea tehnologiilor informației inovatoare (de exemplu, „blockchain”), care permit urmărirea tuturor datelor, pentru a le utiliza în gestionarea lanțurilor de aprovizionare globale cu scopul de a reduce la minimum sarcinile și costurile administrative și a evita suprapunerile. Acestea oferă securitate și asigură trasabilitatea.

3.4. CESE reafirmă următoarele ( 10 ) : „Dacă fiecare stat membu al UE va pune la punct cadre obligatorii mai stricte privind obligația de diligență, va apărea o nepotrivire între astfel de standarde la nivelul UE. Întreprinderile cu sediul în statele membre care aplică cerințe mai stricte privind obligația de diligență nu trebuie să fie dezavantajate în raport cu cele care nu fac acest lucru. CESE observă că întreprinderile trebuie să dispună de condiții de concurență echitabile și de securitate juridică, cu responsabilități clar definite”.

3.5. Adoptarea dezechilibrată și fragmentară a sistemelor voluntare creează o concurență neloială la nivel european deoarece nu există un regim unic, ci un mozaic de legi naționale care sunt diferite între ele, deși urmăresc același obiectiv global. În afara UE, există o legislație foarte precară în ceea ce privește obligația de diligență, ceea ce este regretabil pentru unii parteneri comerciali esențiali precum SUA și China. Atunci când o inițiativă obligatorie a UE este pusă în aplicare, întreprinderile de pe celelalte piețe vor trebui să adere la standarde pentru a putea fi active pe piața noastră internă, când inițiativa legislativă a UE acoperă întreprinderi din țări terțe care furnizează bunuri și servicii în UE. Din motive legate de concurența loială, Tratatul ONU devine, de asemenea, foarte important pentru a institui condiții de concurență echitabile în afara jurisdicției UE. Actualul cadru al UE lasă loc unor practici și standarde diferite, inegale din punctul de vedere al standardelor sociale, de mediu și în materie de drepturi ale omului. O inițiativă legislativă a UE ar trebui să fie atât ambițioasă, cât și pragmatică și pregătită să pună în aplicare standardul internațional convenit în cadrul ONU ( 11 ) pentru a institui condiții de concurență echitabile la nivel internațional. Dat fiind rolul UE în apărarea drepturilor omului, un istoric al apicării corecte a obligației de diligență privind drepturile omului de către multe întreprinderi europene, în special cele de mari dimensiuni, le-ar putea promova ca pionieri în domeniul responsabilității de a proteja drepturile omului la nivelul LVG.

3.6. Pentru ca întreprinderile europene să poată îndeplini acest rol, trebuie asigurate, prin intermediul unui act legislativ cu caracter obligatoriu al UE, următoarele standarde de calitate: — definiții clare și un limbaj inteligibil; — asigurarea securității și practicabilității juridice.

3.7. Prin influența pieței interne europene asupra comerțului mondial, o inițiativă legislativă europeană ar permite și mai mult instituirea unor condiții de concurență echitabile solicitând nu doar întreprinderilor europene să adere la obligația de diligență privind drepturile omului, ci și întreprinderilor din țări terțe care furnizează bunuri și servicii pe piața internă. Această cerință privind condițiile de concurență echitabile între întreprinderile din UE cu sediul în UE și întreprinderile din țări terțe care vând bunuri și servicii și investesc în piața internă trebuie să se afle în centrul oricărei noi inițiative legislative a UE, altfel întreprinderile UE se vor afla într-o situație de dezavantaj concurențial. În lumina exemplelor practice din regulamentele menționate anterior privind lemnul și minereurile provenind din zone de conflict, observăm că este posibilă promovarea pieței interne și pentru furnizorii internaționali.

3.8. Obligația de diligență privind drepturile omului a devenit o problemă pentru piața internă; având în vedere faptul că diferite state membre aplică diferite sancțiuni juridice pentru conduita întreprinderilor, o legislație fragmentată și parțial sectorială la nivelul UE nu este suficientă. Obligația de diligență poate avea diferite ramificații juridice în funcție de contextul național și juridic specific. În contextul prezentului aviz, obligația de diligență implică o serie de obligații pe care trebuie să le îndeplinească o întreprindere pentru a preveni, a atenua și a respecta drepturile omului (inclusiv convențiile centrale ale OIM) și impactul asupra mediului la nivelul operațiunilor sale și al lanțurilor de aprovizionare globale. În plus, trebuie garantat faptul că există condiții de concurență echitabile pentru toate întreprinderile implicate. La nivel internațional, în special în ceea ce privește Tratatul ONU privind întreprinderile și drepturile omului cu caracter obligatoriu, CESE regretă absența unei legislații dinamice privind obligația de diligență și consideră că incluziunea întreprinderilor din țări terțe care investesc și vând în UE în domeniul de aplicare a unei viitoare inițiative legislative a UE reprezintă un bun punct de plecare pentru a ridica standardele.

3.9. CESE afirmă că este momentul ca CE să acționeze și să propună statelor membre și PE o inițiativă legislativă privind obligația de diligență care să recunoască responsabilitatea bazată pe actualele standarde și să ofere un cadru juridic clar întreprinderilor europene.

3.10. O astfel de inițiativă legislativă ar trebui să pornească de la o înțelegere cuprinzătoare, dar în egală măsură solidă din punct de vedere juridic și neechivocă a părților interesante din cadrul unei întreprinderi ( 12 ) . Părțile interesate se află în centrul unui grup de părți interesate, suferind deseori pierderi financiare atunci când întreprinderile sunt asociate cu încălcări ale drepturilor omului și cu prejudiciile de imagine aferente. Însă nu doar părțile interesate au o miză în gestionarea responsabilă a activităților comerciale cu obligația de diligență în ceea ce privește drepturile omului, ci și angajații, reprezentații lor la nivelul magazinului sau al sectorului și persoanele afectate de actele comise în cadrul unei întreprinderi, fie pentru că locuiesc în apropiere, fie pentru că sunt expuse impactului acestora și sunt deseori organizate în organizații ale societății civile. Toate grupurile de părți interesate ar trebui să fie luate în considerare în mod corespunzător în cadrul unei inițiative legislative a UE, în funcție de interesele respective.

3.11. Ca urmare, victimele ale căror drepturi sunt încălcate și reprezentanții acestora, cum ar fi organizațiile sindicale ale lucrătorilor și apărătorii drepturilor omului, trebuie să aibă acces la măsuri reparatorii eficace împotriva impactului negativ suferit. Măsuri reparatorii eficace înseamnă că persoanele în cauză trebuie să poată beneficia de compensații integrale pentru prejudiciile suferite.

3.12. De asemenea, ar trebui subliniat că negocierile pentru un Tratat al ONU au creat premisele unor eventuale dispoziții privind răspunderea penală pentru cele mai grave acte, cum ar fi crimele de război sau execuțiile ilegale. Prin urmare, o inițiativă legislativă a UE trebuie să poată integra aceste chestiuni de drept penal în cadrele sale.

3.13. Există, așadar, aspecte care trebuie incluse în analiza obligației de diligență privind drepturile omului: — un cadru coerent privind drepturile omului bazat pe instrumente actuale care să se aplice întreprinderilor active pe piața internă; — o răspundere care să genereze măsuri reparatorii eficace pentru persoanele afectate de abuzul în serviciu; și — un cadru privind răspunderea specific, inclusiv – acolo unde este cazul în funcție de sistemul juridic și de abuz – privind răspunderea penală.

3.14. Interdependența dintre cadrul privind obligația de diligență și chestiunile legate de răspunderea civilă (și eventual penală) este evidentă. Existența unor proceduri și informații riguroase privind obligația de diligență permite întreprinderilor să demonstreze că nu sunt responsabile pentru o anumită încălcare a drepturilor omului. Întreprinderile care aplică obligația de diligență trebuie să aibă un beneficiu în urma eforturilor lor. Acest principiu nu poate fi interpretat ca o exonerare generală de răspundere. UNGP abordează acest aspect în observația sa la principiul 17 afirmând că: „instituirea unei obligații de diligență privind drepturile omului ar trebui să ajute întreprinderile să abordeze riscurile privind revendicările juridice împotriva lor arătând că au luat toate măsurile rezonabile pentru a evita implicarea într-un presupus abuz în ceea ce privește drepturile omului. Cu toate acestea, întreprinderile care au instituit obligația de diligență nu ar trebui să presupună că, prin ea însăși, aceasta le va exonera automat și pe deplin de răspunderea de a fi cauzat sau a fi contribuit la abuzuri în ceea ce privește drepturile omului”.

3.15. O inițiativă legislativă trebuie să acopere obligația de diligență, dar trebuie să se asigure în egală măsură că aceasta ține seama în mod adecvat și coerent de chestiuni legate de răspundere în cadrul unui domeniu de aplicare bazat pe UNGP care va integra în special entitățile cu care o întreprindere are o legătură directă în ceea ce privește operațiunile, produsele sau serviciile sale prin relații de afaceri stabile.

3.16. Aceasta ar putea fi, de asemenea, o abordare ideală pentru a include răspunderea proporționată, fără a stabili în mod arbitrar praguri pentru „IMM-uri”. Cadrele existente privind obligația de diligență, cum ar fi UNGP și Liniile directoare ale OCDE pentru societățile multinaționale, se aplică tuturor întreprinderilor dintr-un bun motiv: drepturile omului sunt universale și indivizibile; dimensiunea, veniturile și specificitatea sectoarelor pot varia foarte mult în ceea ce privește expunerea la riscuri din punctul de vedere al drepturilor omului la nivelul lanțurilor valorice; limitarea răspunderii la anumite dimensiuni, filiale și furnizori poate crea probleme deoarece LVG s-ar ajusta în funcție de pragurile de conformitate. Este adevărat că aceste întreprinderi, deja profund afectate de criza generată de COVID-19, au resurse mai puțin adecvate pentru a îndeplini sarcinile necesare. O obligație de diligență rezonabilă va asigura respectarea drepturilor omului și compensarea persoanelor direct afectate, dar va evita împovărarea IMM-urilor cu sarcini logistice, financiare și umane, în contextul celei mai grave crize economice. O clarificare referitoare la modul în care cerințele privind obligația de diligență interacționează cu o eventuală răspundere ar putea constitui o abordare practică pentru a ține seama de particularitățile IMM-urilor în Europa.

3.17. Inițiativa legislativă ar trebui să acopere toate întreprinderile de la nivel intersectorial, astfel cum se stipulează în UNGP, care au sediul sau sunt active în UE, pentru a evita concurența neloială și condițiile de concurență inechitabile, precum și sectorul public. Aceasta ar trebui să impună întreprinderilor să respecte standarde înalte privind conduita responsabilă în afaceri, dar, în același timp, ar trebui să propună măsuri adecvate în acord cu respectivele riscuri de încălcare a drepturilor omului. Întreprinderile trebuie să instituie mecanisme de diligență eficiente pentru a identifica, a preveni și a atenua încălcările drepturilor omului și impactul social și de mediu negativ, acoperind activitățile și relațiile de afaceri ale întreprinderilor, inclusiv lanțurile lor de aprovizionare și subcontractare conectate în mod clar la o relație de afaceri în cadrul unor lanțuri valorice globale bine definite.

3.18. Domeniul de aplicare material al inițiativei legislative ar trebui să garanteze o acoperire amplă a definiției drepturilor omului și privind mediul inclusiv a drepturilor lucrătorilor și ale organizațiilor sindicale ale lucrătorilor și să asigure incluziunea noilor evoluții din domeniul drepturilor omului (de exemplu, principiul nediscriminării). Acesta ar trebui să se bazeze pe instrumente cum ar fi Carta internațională a drepturilor omului și Convențiile OIM, precum și Convenția europeană privind drepturile omului și Carta socială europeană. Declarația tripartită de principii a OIM privind întreprinderile multinaționale și politica socială include însă și o listă cuprinzătoare de drepturi legate de întreprinderile multinaționale și de muncă, ce menționează, în mod specific, și convenții și recomandări privind securitatea și sănătatea în muncă de care ar trebui să se țină seama. În ceea ce privește drepturile privind mediul, trebuie avut în vedere Acordul de la Paris, cu limitarea că acest tratat internațional a fost semnat de guverne și nu de întreprinderi, ceea ce înseamnă că primele trebuie să își respecte angajamentele, iar cele din urmă trebuie să contribuie la realizarea lor. Ar trebui luate în considerare și tratatele UE și Carta drepturilor fundamentale a UE, precum și instrumentele naționale din domeniul drepturilor omului. În orice caz, nivelul de protecție a drepturilor omului nu ar trebui, sub nici o formă, să fie inferior celui prevăzut în actuala legislație de la nivel internațional, european sau național.

3.19. Obligațiile de diligență ar trebui să acopere și impactul real și potențial. Ele ar trebui să acopere, de asemenea, impactul social și asupra mediului pe baza obiectivelor de dezvoltare durabilă, precum și combaterea corupției, guvernanța corporativă și echitatea fiscală. Impactul asupra mediului ar trebui considerat deosebit de important pentru conduita profesională durabilă. Potrivit definițiilor din UNGP, Liniile directoare ale OCDE și Declarația tripartită de principii a OIM, întreprinderile ar trebui să instituie obligația de diligență pentru „a identifica, a preveni, a atenua și a respecta modul în care abordează impactul real sau potențial. Pe baza acestor instrumente, obligația de diligență ar trebui să includă, protejând totodată interesele legitime ale secretului de afaceri, evaluarea și identificarea impactului negativ real și potențial, acțiunea bazată pe constatări pentru a elimina și a preveni impactul negativ, monitorizarea punerii în aplicare și a rezultatelor și comunicarea modului în care a fost abordat impactul”. Inițiativa legislativă ar trebui concepută ținând seama de sistemele de diligență necesară existente, cum ar fi UNGP, pentru a facilita punerea lor în aplicare și a evita suprapunerile.

3.20. Inițiativa legislativă trebuie să descrie în mod clar măsurile individuale care trebuie adoptate de întreprinderi pe parcursul întregului proces de diligență necesară pentru a evalua riscul legat de drepturile omului în acord cu altă legislație a UE cu caracter obligatoriu, cum ar fi revizuirea Directivei privind prezentarea de informații nefinanciare ( 13 ) , care ar putea necesita în viitor o ajustare în consecință. Aceasta ar trebui să cuprindă următoarele măsuri: — o analiză a riscurilor clar definită [identificarea și evaluarea impactului negativ (potențial) al activităților corporative asupra drepturilor omului și a mediului], inclusiv un mecanism de alertă timpurie; — măsuri de monitorizare (definirea responsabilităților corporative interne, stoparea și prevenirea efectelor adverse); — urmărirea eficienței măsurilor adoptate pe baza Liniilor directoare ale OCDE pentru societățile multinaționale și a UNGP; — comunicarea [raportarea privind gestionarea impactului negativ (potențial) al activităților corporative] respectând secretul de afaceri legitim; — Organizațiile sindicale ale lucrătorilor reprezentate în cadrul întreprinderii ar trebui să fie implicate în conformitate cu cadrul aplicabil dialogului social.

3.21. Statele membre ar trebui să se asigure că una sau mai multe autorități publice naționale (de exemplu, inspectoratele de muncă sau cele de sănătate și siguranță) au responsabilitatea de a monitoriza respectarea obligațiilor întreprinderilor. Autoritatea ar trebui să aibă resursele și expertiza necesare pentru a efectua controale, inclusiv ex officio și verificări pe baza evaluării riscurilor, a informațiilor primite de la avertizorii de integritate și a plângerilor. Aceasta ar trebui să lucreze în strânsă cooperare cu partenerii sociali și să asigure implicarea activă a acestora. Punctele de contract ale OECD echipate corespunzător ar trebui să joace, de asemenea, un rol în acest sens.

3.22. Instrumentele internaționale recunosc rolul necesar pe care consultările semnificative cu reprezentanții societății civile, precum și cu organizațiile sindicale ale lucrătorilor și cu reprezentanții legitimi ai acestora la nivelurile respective de dialog social (la nivelul magazinului, la nivel sectorial, național, european, internațional), ar trebui să îl aibă în definirea și punerea în aplicare a inițiativelor privind obligația de diligență ale întreprinderilor. Prin urmare, o inițiativă legislativă ar trebui să garanteze o astfel de participare în ceea ce privește respectivele dispoziții privind obligația de diligență.

3.23. În sistemele existente pe care se poate baza o inițiativă legislativă obligatorie, punerea în aplicare și utilizarea unui sistem de diligență necesară nu exclud în sine răspunderea, deoarece prejudiciile rezultă din încălcarea drepturilor omului, nu din neglijarea diligenței necesare. Atunci când nu se poate asigura prevenirea, victimele încălcării drepturilor omului au nevoie cel puțin de măsuri reparatorii eficiente care să garanteze compensarea integrală pentru prejudiciile suferite. Un sistem de diligență necesară va servi pentru a ilustra eforturile depuse pentru a preveni prejudiciile.

4. Observații specifice

4.1. Întreprinderile care își desfășoară activitatea la nivel transfrontalier, în interiorul UE și în afara ei trebuie gestionate într-un mod durabil din punct de vedere economic, social, ecologic, cu perspective de amplasament, producție de bunuri și servicii în Europa. Inițiativa legislativă ar trebui să impună, de asemenea, întreprinderilor să integreze principii și considerente de conduită responsabilă și durabilă în relațiile lor de afaceri în cadrul lanțurilor valorice globale. Inițiativa legislativă ar trebui să se orienteze spre instaurarea unui cadru care va include un dialog eficient și obligatoriu cu toate părțile interesate ale unei întreprinderi, de preferință la nivelul consiliilor de supraveghere și consultative ale acestora.

4.2. Ținând seama de provocările și de obstacolele cu care se confruntă de obicei victimele în ceea ce privește accesul la justiție în țări terțe în care își desfășoară activitatea întreprinderi europene, ar trebui garantată posibilitatea de acces la justiție în statele membre unde își are sediul întreprinderea (sau unde aceasta își desfășoară activitățile comerciale). Prin urmare, ar trebui să existe posibilitatea de a formula plângeri împotriva întreprinderilor care au sediul sau care își desfășoară activitățile într-un stat membru sau au în alt mod o legătură cu un astfel de stat în jurisdicția statului membru respectiv. Această posibilitate este deja prevăzută în Legea privind datoria de diligență a întreprinderilor din 27 martie 2017 din Franța, însă cauzele pendinte arată faptul că nu este dobândită încă o competență judiciară a instanțelor naționale pentru plângeri privind o filială din străinătate.

4.3. Competența judiciară a instanțelor europene se limitează, de obicei, la persoanele din Europa care sunt chemate în judecată. Aceasta înseamnă că o întreprindere cu sediul în Europa poate fi chemată în judecată într-un tribunal european, însă, în general, nu și filialele sale care au sediul în țara în care a avut loc prejudiciul. Furnizorii și intermediarii din lanțul de aprovizionare sunt și mai îndepărtați de întreprinderea europeană respectivă. Trebuie să se asigure faptul că victimele încălcărilor drepturilor omului în mediul de afaceri și reprezentanții lor, inclusiv organizațiile sindicale ale lucrătorilor și apărătorii drepturilor omului, au, în ceea ce privește drepturile omului, acces la proceduri, instanțe și autorități echitabile. Atunci când nu este clar dacă răspunderea potențială revine societății-mamă, uneia dintre filialele sale sau unui furnizor, competența judiciară ar trebui să aparțină unei singure instanțe, care să aplice proceduri echitabile. În consecință, Regulamentul Bruxelles I ar trebui să fie modificat pentru a permite o procedură în Europa, atunci când sunt implicate încălcări ale drepturilor omului.

4.4. Un alt aspect care a fost discutat la nivelul ONU este legea aplicabilă. În conformitate cu articolul 7 din Regulamentul Roma II, există o culegere de legi în cazuri de daune aduse mediului. Drepturile omului vor beneficia oare de același tratament pentru a se garanta că violarea acestor drepturi se situează pe același plan cu daunele aduse mediului? Această chestiune este în prezent o temă de dezbatere între avocați și CESE va pleda pentru o astfel de aliniere în principiu fără a aduce atingere tuturor consecințelor juridice.

4.5. Un cadru privind răspunderea specific, inclusiv – acolo unde este cazul în funcție de sistemul juridic și de abuz – privind răspunderea penală, trebuie introdus pentru cazurile în care au loc încălcări ale standardelor sociale, de mediu și în materie de drepturi ale omului sau un impact negativ al operațiunilor întreprinderilor, inclusiv la nivelul lanțurilor de aprovizionare sau de subcontractare ale acestora. Răspunderea penală pentru cele mai odioase crime a fost inclusă în proiectul de Tratat al ONU. În avizul său privind Tratatul ONU, CESE a menționat deja că această răspundere ar trebui extinsă și la cazurile de neglijență gravă ( 14 )

4.6. De asemenea, CESE și-a exprima opiniile privind chestiunea sarcinii probei și respectivul standard al probei. În avizul său CESE ( 15 ) formulează următoarea propunere: „(…) Aceasta va însemna cel puțin că persoanelor care reclamă încălcări ale drepturilor omului li se va cere doar să dovedească existența unei conexiuni clare între autorul încălcării (furnizorul sau filiala, de exemplu) și societatea beneficiară sau societatea-mamă, căreia însă trebuie să i se ceară să dovedească în mod plauzibil că încălcările nu s-au aflat sub controlul său”.

4.7. Întreprinderile nu ar trebui să fie expuse exercitării abuzive a drepturilor procesuale sau unei răspunderi absolute, atunci când pot face trimitere la procesele lor de diligență necesară pentru a-și ilustra implicarea și acțiunile menite să atenueze și să prevină impactul prejudiciabil. Atunci când o întreprindere nici nu a cauzat, nici nu a contribuit la un prejudiciu și nici nu ar fi putut să aibă cunoștință de acesta, chiar dacă a instituit un proces de diligență semnificativ, nu poate fi invocată nicio răspundere. Un proces de diligență necesară ar trebui să abordeze problema „vălului corporativ” deseori citată, conform căreia, de multe ori, victimele nu au resursele sau posibilitatea de a ilustra lanțul specific de responsabilitate în cadrul unui LVG.

4.8. Măsurile necesare pentru a facilita accesul victimelor la justiție ar trebui să includă sisteme de sprijin adecvate. Procedura măsurilor provizorii ar trebui să permită stoparea operațiunilor care încalcă standardele sociale, de mediu și în materie de drepturi ale omului. CESE a semnalat deja importanța martorilor și rolul avertizorilor de integritate, precum și necesitatea de a sprijini ONG-urile care sunt active în acest domeniu în măsura în care ele au un interes legitim, pe baza unor principii stabilite, juridice, în adoptarea de acțiuni și colectarea de probe. În Franța, o serie de avize formale privind inițiative ale ONG-urilor împotriva întreprinderilor pe baza obligației de diligență din această țară au demonstrat dificultățile în punerea în aplicare a legii (legea aplicabilă, de exemplu).

4.9. Un cadru obligatoriu privind obligația de diligență ar trebui realizat pe baza unui standard agreat a cărui punere în aplicare să fie însoțită de sancțiuni proporționale, eficiente și disuasive, deoarece răspunderea va trebui să se bazeze pe încălcarea unui set clar definit de drepturi ale omului. La fel ca în toate regimurile de răspundere, trebuie stabilită o legătură de cauzalitate incontestabilă între culpă sau faptul de a nu preveni și un anumit prejudiciu. În cazul unor raporturi de cauzalitate care nu sunt imediate, ci îndepărtate, nu există în consecință nicio legătură cu riscul.

4.10. Sancțiunile ar trebui să includă excluderea de la achizițiile publice și de la finanțarea publică, precum și sancțiuni financiare proporționale cu cifra de afaceri și măsurile reparatorii ale întreprinderii. Acest lucru ar trebui să încurajeze întreprinderile să respecte obligațiile și să prevină impactul negativ al activităților lor. Aceasta ar trebui să contribuie și mai mult la convergența ascendentă a abordării privind drepturile omului, inclusiv drepturile lucrătorilor și ale organizațiilor sindicale ale lucrătorilor. Statele membre ar trebui să introducă stimulente care să încurajeze întreprinderile să adopte o abordare ambițioasă, orientată către operațiuni economice durabile, inclusiv la nivelul lanțurilor lor de aprovizionare și subcontractare.

4.11. O inițiativă legislativă ar trebui să includă o clauză privind menținerea nivelului de protecție, o clauză a dispoziției celei mai favorabile, precum și o clauză de revizuire pe baza contribuției experților, pentru care legislația privind protecția datelor ar putea fi un exemplu. Cerințele privind o nouă inițiativă legislativă a UE ar trebui să se aplice și instrumentelor de diligență necesară voluntare, care ar trebui adaptate în consecință.

4.12. CE ar trebui să promoveze în mod activ politica privind obligația de diligență la nivel internațional, de exemplu în procesul privind Tratatul ONU, în toate organizațiile internaționale relevante pentru a stimula alte jurisdicții să urmeze această cale.

Bruxelles, 18 septembrie 2020. Președintele Comitetului Economic și Social European Luca JAHIER

(1) JO C 303, 19.8.2016, p. 17; JO C 97, 24.3.2020, p. 9 și avizul CESE pe tema „Lanțuri de aprovizionare durabile și locuri de muncă decente în comerțul internațional”. A se vedea pagina 197 din prezentul Jurnal Oficial.

(2) Astfel cum sunt exprimate în Carta internațională a drepturilor omului, cele 9 instrumente esențiale privind drepturile omului, în ceea ce privește Europa și UE, Convenția europeană privind drepturile omului, Carta socială europeană și Carta drepturilor fundamentale a UE.

(3) Astfel cum sunt exprimate în standardele fundamentale de muncă și, în special, în Declarația tripartită de principii a OIM privind întreprinderile multinaționale și politica socială.

(4) JO C 97, 24.3.2020, p. 9.

(5) Rezoluția PE 2018/2763(RSP).

(6) Studiul FRA, Îmbunătățirea accesului la căile de atac în domeniul afacerilor și al drepturilor omului la nivelul UE (Viena, 2017).

(7) https://op.europa.eu/ro/publication-detail/-/publication/8ba0a8fd-4c83-11ea-b8b7-01aa75ed71a1/language-ro

(8) Studiu asupra cerințelor privind obligația de diligență de-a lungul lanțului de aprovizionare, Comisia Europeană, ianuarie 2020, p. 16.

(9) Speech by Commissioner Reynders in RBC webinar on due diligence („Discursul comisarului Reynders în cadrul webminarului pe tema «Conduita responsabilă în afaceri privind obligația de diligență»”), 30 aprilie 2020.

(10) A se vedea nota de subsol 4.

(11) Tratatul ONU „Întreprinderile și drepturile omului”.

(12) https://s3.amazonaws.com/brt.org/BRT-StatementonthePurposeofaCorporationOctober2020.pdf

(13) JO L 330, 15.11.2014, p. 1.

(14) A se vedea nota de subsol 4.

(15) A se vedea nota de subsol 4.