Prezenta secțiune prezintă faptele și cifrele disponibile în legătură cu aspectele pe care le abordează cartea verde. Nu toate aspectele incluse în secțiunea 4 din cartea verde, intitulată „Întrebări”, se reflectă în prezenta anexă, deoarece nu există neapărat materiale justificative pentru fiecare dintre aspectele menționate.

1.1.Instrumente existente și punere în aplicare

1.1.1.La nivel național

În termeni generali, atunci când este vorba despre serviciile de cazare turistică, tipul de politici variază în mod semnificativ. În 2013, statele membre au fost invitate, prin intermediul unui chestionar, să descrie normele naționale referitoare la siguranța serviciilor de cazare turistică (printre alte servicii). Din cele 24 de state membre care au furnizat informații, 21 au raportat existența unei legislații cu caracter general care are ca obiect serviciile privite ca o categorie (o legislație generală privind fie siguranța serviciilor, fie siguranța produselor, fie protecția consumatorilor, fie securitatea în muncă), în timp ce 17 state membre au informat că dispun de o legislație sectorială detaliată legată de serviciile de cazare, completată, în șase cazuri, de autoreglementare. Două state membre nu au raportat nici existența unor politici orizontale, nici pe cea a unor politici sectoriale.

O examinare a conținutului legislației sectoriale raportate a permis realizarea unei comparații mai în detaliu între statele membre. Autorităților competente li s-a dat o listă cu dispoziții în materie de siguranță (a se vedea tabelul de mai jos) și li s-a cerut să indice care dintre acestea sunt prezente în legislația lor națională. Din cele 17 state membre în care este în vigoare o legislație sectorială (AT, BE, CY, CZ, DE, EL, ES, ET, FR, HR, IT, LT, LU, MT, PL, PT, SK), marea majoritate (13 state membre) includ obligații legate de starea spațiilor; în opt cazuri este prezentă o obligație generală de a presta doar servicii sigure, iar în 10 cazuri se impun obligații referitoare la calificările prestatorului de servicii. Pe de altă parte, numai jumătate dintre aceste state membre (DE, EL, CZ, HR, LU, MT, PL, PT, SK) prevăd în lege înființarea unor autorități care să monitorizeze și să ia măsuri. În plus, doar cinci state (LU, MT, CZ, PL, EL) includ dispoziții pentru identificarea și evaluarea riscurilor și numai în două țări (CZ, PL) există o obligație de a notifica autoritățile cu privire la riscurile și accidentele legate de prestarea serviciilor — un instrument esențial pentru utilizarea în scopuri comparative în întreaga UE.

Graficul de mai jos ilustrează conținutul legislației sectoriale existente în cele 17 state membre care au prezentat informații.

1.1.2.La nivel european

Libertatea de a presta servicii este reglementată prin articolele 56-62 din TFUE. Mai precis, Directiva 2006/123/CE privind serviciile în cadrul pieței interne urmărește să facă mai ușoare exercitarea libertății de stabilire pentru prestatorii de servicii și libera circulație a serviciilor, facilitând funcționarea prestatorilor de servicii din Uniunea Europeană în orice stat membru al acesteia. Siguranța serviciilor nu face în mod special obiectul directivei. Cu toate acestea, articolul 18 din directivă permite derogări de la libertatea de a presta servicii (articolul 16) în anumite condiții specifice și în cazuri particulare care au legătură cu siguranța serviciilor. Un stat membru de destinație a unui serviciu poate, în condițiile respective, să aplice în mod excepțional cerințele proprii unui anumit prestator de servicii care intenționează să se instaleze în statul respectiv cu privire la prestarea unui serviciu specific. În condițiile prevăzute la articolul 23 din directivă, statele membre se pot asigura că prestatorii de servicii ale căror servicii prezintă riscuri directe și specifice pentru sănătate și siguranță încheie asigurări de responsabilitate civilă adecvate. Obligația de asistență reciprocă pentru statul membru de stabilire cuprinde în special informații privind riscul producerii unui prejudiciu grav pentru sănătate sau siguranță [articolul 29 alineatul (3)]. În fine, articolul 26 prevede un cadru de măsuri voluntare de stimulare a calității legate de certificarea sau de evaluarea activităților prestatorilor de servicii, elaborarea unor carte sau etichete de calitate, precum și instituirea unor standarde europene voluntare pentru servicii.

În ceea ce privește siguranța serviciilor legate de turism, nu există o legislație cuprinzătoare la nivelul UE. Singurul instrument privind siguranța în sectorul cazării turistice este Recomandarea 86/666 a Consiliului privind siguranța hotelurilor existente împotriva riscurilor de incendii, care definește standarde minime de siguranță pentru toate hotelurile din UE (cu o capacitate de cel puțin 20 de oaspeți) și recomandă statelor membre să ia toate măsurile adecvate pentru a garanta respectarea acestor standarde de siguranță atunci când legile existente nu sunt suficiente.

În plus, o serie de inițiative și instrumente ale UE în diferite domenii de politică (de exemplu REACH, produsele pentru construcții, securitatea în muncă, calificările profesionale, mediu și pachetul de servicii turistice) ar putea contribui, direct sau indirect, la siguranța serviciilor de cazare turistică.

De exemplu, în cadrul punerii în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 305/2011 privind produsele pentru construcții, Comisia a solicitat CEN/CENELEC să elaboreze cât mai curând posibil un standard armonizat pentru detectoarele de monoxid de carbon. Standardul va prevedea certificarea de către terți a acestor produse și va asigura o indicare adecvată a sensibilității și a sfârșitului ciclului de viață.

1.1.3.Monitorizare și punere în aplicare

Singurul instrument european existent care reglementează protecția împotriva incendiilor în sectorul cazării turistice nu are caracter obligatoriu prin natura sa și, prin urmare, punerea lui în aplicare nu este obligatorie. În iunie 2001, Comisia a prezentat un raport privind aplicarea recomandării în statele membre. Concluzia raportului este că, deși recomandarea a contribuit la creșterea nivelului de siguranță în hotelurile din întreaga UE, standardele minime de siguranță prevăzute în recomandare nu au fost pe deplin realizate.

Din proprie inițiativă, FTO-ABTA (Federația operatorilor de turism a fost înglobată în Asociația britanică de turism) a realizat în 2009 un studiu privind conformitatea prestatorilor de servicii de cazare turistică cu normele existente în materie de protecție împotriva incendiilor, care includ Recomandarea 86/666, aplicând metode de inspecție și raportare proprii sectorului britanic. Au fost inspectate 2 123 de proprietăți din 10 state membre ale UE fie de către personalul propriu al operatorilor de turism (și anume personal hotelier, cu formare specială, sau personal specializat în domeniul sănătății și al siguranței), fie de către consultanți externi.

Studiul a prezentat o sinteză a evaluărilor proprietăților pe țară care indică diferențe mari la nivel național în ceea ce privește standardele în materie de protecție împotriva incendiilor în complexurile hoteliere: Pentru a sprijini fiabilitatea datelor rezultate, studiul a subliniat că nu poate exista niciun motiv pentru care evidențele proprii ale operatorului de turism (fie ele autogenerate sau produse de consultanți) ar descrie o imagine mai puțin satisfăcătoare a unei proprietăți decât cea constatată.