[pic] | COMISIA EUROPEANĂ |

Bruxelles, 5.2.2010

COM(2010)25 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Propunere de Raport comun privind protecția socială și incluziunea socială 2010

SEC(2010)98 SEC(2010)99

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU, PARLAMENTUL EUROPEAN, COMITETUL ECONOMIC ȘI SOCIAL EUROPEAN ȘI COMITETUL REGIUNILOR

Propunere de Raport comun privind protecția socială și incluziunea socială 2010

Mesaje principale

Intervenția politică fermă și stabilizatorii automați integrați în sistemele europene de protecție socială au limitat impactul social și economic al celei mai grave recesiuni din ultimele decenii. Cu toate acestea, costurile umane ale crizei sunt în prezent greu de evaluat. Impactul asupra piețelor forței de muncă și asupra populației, în special asupra populațiilor vulnerabile, se află în plină desfășurare. Investițiile în monitorizarea cu regularitate a tendințelor sociale și consolidarea statisticilor sociale sunt cruciale, atât pentru elaborarea de reacții politice timpurii și eficiente, cât și pentru evaluarea impactului acestora.

Criza a evidențiat marea diversitate din Uniunea Europeană. Nu numai amploarea, magnitudinea și efectele acesteia sunt diferite, ci și capacitatea sistemelor naționale de protecție socială de a oferi o protecție adecvată. Nu toate statele membre dispun de mijloace financiare pentru a face față cererii în continuă creștere, iar unele state membre prezintă lacune majore în sistemul de protecție socială. Reducerea acestor lacune actualmente o prioritate.

În același timp, nevoia de a opri creșterea cheltuielilor publice impune creșterea calității intervenției, iar în unele cazuri stabilirea unor priorități clare. Acest lucru înseamnă o incluziune socială și o protecție socială mai concrete și mai eficiente, conform principiilor accesului universal, caracterului adecvat și durabilității.

Șomajul ar putea să se mențină la un nivel ridicat o anumită perioadă, putând duce la excluziuni pe termen lung. Combaterea șomajului și promovarea unor piețe inclusive ale ocupării forței de muncă ar trebui să aibă loc simultan. Având în vedere procesul de redresare care a început, politicile trebuie să pregătească cetățenii pentru a profita de oportunitățile de pe piața forței de muncă, să promoveze locuri de muncă de calitate și să evite dependența pe termen lung. Incluziunea activă poate duce la atingerea, în același timp, a următoarelor obiective: combaterea sărăciei, creșterea participării pe piața forței de muncă și creșterea eficienței cheltuielilor sociale.

O atenție sporită trebuie acordată formelor vechi și noi de sărăcie și excluziune, caracteristice societăților supuse procesului de îmbătrânire a populației și schimbărilor rapide, deschise globalizării și fluxurilor de populații. Prevenirea și combaterea sărăciei, în special a sărăciei care afectează copiii, este esențială în vederea pregătirea Europei pentru viitor, evitându-se astfel o risipă de potențial uman, reprezentat atât de femei, cât și de bărbați.

Criza a agravat multe aspecte ale sărăciei, cum ar fi excluziunea în ceea ce privește condițiile de locuit. În ultimul deceniu, accesibilitatea locuințelor, fenomenul persoanelor fără adăpost, polarizarea socială și în ceea ce privește condițiile de locuit, precum și noile forme de condiții precare de locuit au constituit o problemă din ce în ce mai mare pentru politicile publice, care de cele mai multe ori nu dispun de sisteme adecvate de informații și de evaluare în acest domeniu. Strategiile integrate de abordare a excluziunii în ceea ce privește condițiile de locuit și fenomenul persoanelor fără adăpost vor juca un rol important în politicile post-criză, având scopul de a construi societăți bazate pe coeziune și durabile din punct de vedere al mediului.

Dificultățile economice subminează sănătatea fizică și mintală, putând duce la accentuarea inegalităților în materie de sănătate. Impactul crizei va depinde de situația inițială în materie de sănătate și de capacitățile fiecărui stat membru de a aborda provocările cu care se confruntă. Creșterea cererii, asociată cu presiuni bugetare severe, necesită îmbunătățirea și mai rapidă a sistemelor de sănătate. Provocarea constă în îmbunătățirea eficienței, asigurând în același timp accesul universal la servicii de sănătate de calitate.

Pensionarii au fost deocamdată afectați într-o măsură relativ mică, deși reducerea plăților în anumite țări cu rate ridicate de sărăcie în rândul persoanelor în vârstă reprezintă un motiv de îngrijorare. Cu toate acestea, criza și perspectiva unei creșteri economice reduse vor afecta probabil toate tipurile de regimuri de pensii și vor accentua provocarea reprezentată de îmbătrânirea populației. Deoarece pensiile depind tot mai mult de contribuțiile din venit pe tot parcursul vieții, caracterul adecvat al pensiilor va depinde de capacitatea piețelor forței de muncă de a oferi oportunități de cariere mai lungi și mai complete cu contribuții la sistemele de pensii.

O tendință importantă de orientare către pensii finanțate prin capitalizare aduce în prim plan problema costurilor viitoarelor pensii într-o societate aflată în curs de îmbătrânire. De asemenea, se creează o expunere a regimurilor de pensii la riscurile piețelor financiare. Diferențele în ceea ce privește capacitatea regimurilor finanțate prin capitalizare de a rezista crizei arată faptul că există diferențe importante de concept, de reglementare și de strategie a investițiilor. Un aspect important îl reprezintă un echilibru mai bun între siguranța economiilor și accesibilitatea în raport cu câștigurile și pierderile potențiale.

Criza a subliniat valoarea adăugată a coordonării politice prin intermediul metodei deschise de coordonare privind protecția socială și incluziunea socială (MDC socială) și a oferit o motivație suplimentară pentru exploatarea pe deplin a acestui potențial. Monitorizarea comună a impactului social al crizei a subliniat valoarea învățării reciproce și a schimbului de bune practici. Aceasta a avut ca rezultat o mai bună sensibilizare și a contribuit la abordarea provocărilor comune.

Experiența câștigată în urma crizei și în cei zece ani ai Strategiei de la Lisabona arată faptul că va fi nevoie de promovarea atât a creșterii economice durabile, cât și a creării de noi locuri de muncă și a coeziunii sociale, măsurând în mod sistematic progresul indicatorilor sociali, inclusiv a egalității de șanse între femei și bărbați. Anul european 2010 de luptă împotriva sărăciei și excluziunii sociale oferă la momentul oportun șansa unei reafirmări cu fermitate a angajamentului Uniunii Europene de acum 10 ani de a avea un impact decisiv asupra procesului de eradicare a sărăciei și a excluziunii sociale.

INTRODUCERE

Intervenția politică fermă și stabilizatorii automați au jucat un rol major în atenuarea consecințelor sociale ale crizei. Cu toate acestea, impactul total al crizei asupra cetățenilor nu este încă pe deplin cunoscut. Comisia preconizează că șomajul ar putea depăși 10% în 2010, iar cheltuielile sociale ar putea crește de la 27,5% la 30,8% din PIB între 2007 și 2010.

Ca urmare a celor 5 milioane de șomeri disponibilizați de la începutul crizei, veniturile au scăzut în multe gospodării, acestea fiind expuse sărăciei și îndatorărilor excesive, unii cetățeni pierzându-și chiar locuința. Migranții, lucrătorii mai tineri și mai în vârstă, precum și cei cu contracte temporare, în special femeile, au fost afectați cel mai timpuriu, dar șomajul afectează și alte categorii, considerate până acum relativ sigure. Rata șomajului poate să se mențină la un nivel ridicat o anumită perioadă, cu un risc aferent de șomaj și excluziune pe termen lung .

Natura, dimensiunile și efectele crizei sunt diferite în Uniunea Europeană. Șomajul a crescut de la 2,7% la 3,9% într-unul din statele membre, în timp ce în alt stat membru șomajul a crescut de la 6,0% la 20,9%. De asemenea, statele membre au pornit de la situații sociale diferite. În 2008, rata persoanelor expuse riscului de sărăcie a fost între 9% și 26%. Acoperirea și nivelul sprijinului acordat de sistemele de protecție socială a fost, de asemenea, diferit în funcție de țară și grup social. Opinia publică reflectă aceste disparități: în iunie 2009, deși majoritatea consideră că această criză a sporit gradul de sărăcie, procentul celor care au semnalat un impact major s-a situat între 10% și 69%.

De asemenea, reacțiile politice sunt diferite ca amploare și ca orientare. Comisia estimează o diferență a cheltuielilor pentru măsuri discreționare de la mai puțin de 1% din PIB în unele țări, până la peste 3,5% în altele. Comisia preconizează că între 2007 și 2010 cheltuielile sociale vor crește cu mai puțin de un punct procentual în trei țări și cu până la 6 puncte procentuale în alte patru țări.

Statele membre au utilizat Fondurile sociale europene (FSE) pentru a îmbunătăți sprijinul acordat șomerilor, pentru a menține locurile de muncă ale lucrătorilor și pentru a-i ajuta pe cei mai vulnerabili să facă față barierelor structurale din calea integrării pe piața forței de muncă. Acestea au făcut uz de flexibilitatea FSE prin ajustarea programelor operaționale și prin modificarea acestora, dacă a fost necesar, și au utilizat simplificările propuse de către Comisie în vederea creșterii eficienței fondului. De asemenea, programele FSE au oferit sprijin financiar pentru obiective UE de incluziune socială pe termen lung, cu accent pe redresare și pe coeziune socială.

Criza a subliniat nevoia de a sprijini cetățenii în momente de constrângeri bugetare majore. Acest lucru evidențiază agenda UE pentru o incluziune socială și o protecție socială mai concrete și mai eficiente , urmărind obținerea accesului universal, a caracterului adecvat și a durabilității, acestea reprezentând probleme pe termen lung pentru MDC socială. Reacțiile pe termen scurt ar trebui să fie pe măsura reformelor structurale necesare pentru modernizarea politicii sociale, pentru prevenirea efectelor adverse pe termen lung asupra economiei și societății și pentru pregătirea în vederea abordării provocărilor pe termen lung, cum ar fi îmbătrânirea populației.

POLITICI PENTRU O INCLUZIUNE SOCIALă CONCRETă șI EFICIENTă ÎN TIMPUL CRIZEI șI DUPă CRIZă

Șomajul se află în prezent la un nivel de 9,1% în UE și ar putea atinge 10,3% în 2010. Rata șomajului este de peste două ori mai mare în rândul lucrătorilor tineri (20,7%) și al migranților (19,1%). Pierderea veniturilor afectează toți membrii familiei, în special copiii și alte persoane dependente . Tinerii sunt, de asemenea, afectați de lipsa posibilităților de angajare. Maturizarea regimurilor de pensii a contribuit la reducerea riscului de sărăcie pentru persoanele în vârstă din multe țări. Cu toate acestea, criza amenință evoluția către obținerea unor pensii adecvate în zonele în care sărăcia în rândul persoanelor în vârstă rămâne la un nivel foarte ridicat.

De asemenea, criza va afecta foarte probabil persoanele aflate departe de piața ocupării forței de muncă , cum ar fi persoanele inactive sau șomerii pe termen lung. Chiar și înainte, persoanele cu un nivel scăzut de competențe, persoanele cu dizabilități sau cu probleme de sănătate mintală, migranții – în special femeile – au avut un acces limitat la formare sau la alte servicii de sprijin. Eforturile recente de creștere a șanselor de angajare pentru toți ar putea fi subminate de lipsa locurilor de muncă și de presiunea tot mai mare asupra serviciilor de formare și ocupare a forței de muncă.

Menținerea unor standarde decente de viață pentru toți are nu numai o importanță crucială în asigurarea unei vieți demne a cetățenilor, ci contribuie, de asemenea, la sporirea șanselor de angajare și la capacitatea de învățare a acestora. În linii mari, majoritatea europenilor se pot baza pe unele dintre cele mai eficiente sisteme de protecție socială din lume. Cu toate acestea, există și lacune.

Eficiența ajutoarelor de șomaj diferă foarte mult în funcție de nivelul de acoperire, durată, condițiile care trebuie îndeplinite și rata de înlocuire a ajutorului. Lucrătorii tineri care au cotizat o perioadă scurtă și unii lucrători care desfășoară o activitate independentă ar putea să nu aibă drept la ajutor de șomaj, în timp ce lucrătorii cu normă redusă sau cei cu contracte temporare primesc de multe ori ajutoare mai reduse decât alți lucrători.

Reformele de sporire a stimulentelor pentru ocuparea unui loc de muncă au restrâns criteriile de eligibilitate sau au redus nivelul sau durata ajutoarelor. Pe lângă acordarea unei mai mari atenții măsurilor de activare , aceste reforme au contribuit la o reducere a șomajului pe termen lung. Cu toate acestea, ele nu au reușit întotdeauna să reducă dependența pe termen lung de sistemul de protecție socială. Mai mult, chiar dacă mai multe state membre au prelungit perioada de acordare a ajutoarelor și au elaborat criterii de eligibilitate mai puțin stricte ca răspuns la criză, presiunea asupra programelor de ultim recurs a început să crească, deoarece din ce în ce mai multe persoane au trecut de perioada în care pot beneficia de ajutoarele de șomaj. Acest fapt subliniază nevoia de a pregăti strategii globale de redresare bazate pe principiile incluziunii active .

Nivelul de acoperire și caracterul adecvat al prevederilor privind venitul minim sunt foarte diferite în UE. În majoritatea țărilor asistența socială nu este suficientă pentru a scoate cetățenii din sărăcie, dar în general aceasta reduce nivelul sărăciei. Eforturile recente de modernizare a asistenței sociale s-au concentrat pe stimulentele financiare pentru ocuparea unui loc de muncă, însă în absența unor mecanisme clare de ajustare a venitului minim, acestea au dus de multe ori la deteriorarea caracterului adecvat al ajutoarelor de-a lungul timpului. Nerecurgerea la ajutoare afectează eficiența regimurilor de ajutoare în toate țările, însă într-o măsură diferită. Reglementările complicate, lipsa de informații, evaluările discreționare, erorile administrative și teama de stigmatizare sunt câteva dintre cauzele multiple care stau la baza nerecurgerii la ajutoare. Prin urmare, mai sunt multe de făcut pentru o mai bună concretizare și eficientizare a regimurilor de asigurare a venitului minim.

Un ajutor adecvat pe venit este esențial pentru cetățeni în vremuri de restriște, însă politicile trebuie, de asemenea, să ajute cetățenii să ajungă pe piața ocupării forței de muncă. Atât cheltuielile pentru, cât și participarea la măsurile pentru o piață activă a forței de muncă, inclusiv învățarea de-a lungul vieții , s-au îmbunătățit per ansamblu în ultimii ani. Cu toate acestea, este nevoie de mai multe eforturi pentru a se asigura includerea tuturor categoriilor de cetățeni, inclusiv a celor cu un nivel de competențe scăzut, a tinerilor și persoanelor în vârstă, a părinților singuri și a celor care se întorc din concedii de maternitate sau paternitate, a migranților și a persoanelor cu dizabilități. Experiența a arătat că șomajul pe termen lung și inactivitatea au tendința de a persista o perioadă lungă după redresare. Regimurile moderne de securitate socială reprezintă un instrument important pentru a evita recurgerea cetățeniilor la ajutoare pe termen lung pentru boală sau dizabilități, sau la regimurile de pensionare timpurie.

Serviciile sociale și de ocupare a forței de muncă adecvate și individualizate sunt, de asemenea, esențiale pentru eliminarea barierelor structurale din calea participării pe piața ocupării forței de muncă și în societate. Problemele personale, familiale și sociale pe care le întâmpină cetățenii trebuie tratate de către servicii sociale și de sănătate de calitate.

PERSOANELE FăRă ADăPOST șI EXCLUZIUNEA ÎN CEEA CE PRIVEșTE CONDIțIILE DE LOCUIT

Penuria de locuințe adecvate reprezintă o problemă de lungă durată cu care se confruntă majoritatea țărilor europene. În ultimul deceniu, degradarea accesibilității, fenomenul persoanelor fără adăpost, polarizarea socială în ceea ce privește condițiile de locuit, precum și noile forme de condiții precare de locuit reprezintă o problemă din ce în ce mai acută pentru politicile publice. Odată cu criza și cu creșterea ratei șomajului, anumite țări au raportat mai multe cazuri de neplată a creditelor ipotecare și deposedare . Veniturile mici și costurile ridicate reprezintă, printre altele, cauza numărului tot mai mare de evicțiuni . Statele membre au reacționat cu măsuri de protejare a titularilor de împrumuturi ipotecare, de creștere a ajutoarelor pe venit și de ameliorare a ofertei de locuințe sociale și publice. În anumite cazuri au fost introduse măsuri specifice, cum ar fi adăposturi pentru persoanele fără adăpost și planuri de eficientizare energetică.

Costul și calitatea locuințelor reprezintă elemente-cheie în asigurarea standardelor de viață ridicate și a bunăstării. 38% din persoanele expuse riscului de sărăcie cheltuiesc peste 40% din venitul disponibil pe cheltuieli legate de locuință – de peste două ori mai mult decât media populației generale (19%). De asemenea, aceste persoane dispun de condiții de locuit mai precare decât restul populației, peste 27% locuind în locuințe supraaglomerate (media UE fiind de 15%), iar 38% confruntându-se cel puțin cu o problemă legată de condiții precare de locuit (față de 22% pentru UE). Date naționale recente privind persoanele fără adăpost și persoanele fără locuință oferă o privire de ansamblu contradictorie, însă acestea arată că situația s-a înrăutățit în mai multe țări. O evaluare corectă a problemei, care include și persoanele care locuiesc în condiții nesigure și inadecvate, necesită o metodologie comună adoptată la nivelul UE.

Aproape toate statele membre identifică fenomenul persoanelor fără adăpost și excluziunea socială ca fiind probleme îngrijorătoare și au adoptat strategii naționale și locale care contribuie la sensibilizare, la ameliorarea coordonării și implementării politice și la identificarea resurselor. Cu toate acestea, strategiile privind condițiile de locuit se confruntă cu provocări multiple. Repartizarea responsabilității elaborării politicilor și aplicării acestora între autorități naționale și locale, prestatori de servicii și ONG-uri este de multe ori o sarcină complexă. Strategiile care se bucură de cel mai mult succes dispun de o guvernanță efectivă cu o colaborare strânsă între toate părțile implicate. De asemenea, există nevoia de informare și evaluare adecvată. Indicatorii UE adoptați recent privind costurile legate de locuință și privind condițiile precare de locuit sunt importanți, însă date exacte și coerente privind persoanele fără adăpost lipsesc în multe state membre. Strategiile sunt în general mai eficiente dacă se stabilesc obiective cum ar fi prevenirea fenomenului persoanelor fără adăpost, reducerea duratei acestuia, vizarea celor mai grave fenomene de lipsă a unui adăpost, ameliorarea calității serviciilor pentru persoanele fără adăpost sau mărirea ofertei de locuințe accesibile.

Cauzele excluziunii în ceea ce privește condițiile de locuit pot fi de natură structurală (șomaj, sărăcie sau lipsa unei locuințe adecvate și accesibile), personală (despărțirea familiei, îmbolnăviri), instituțională (ieșirea dintr-o instituție de îngrijire sau din închisoare), sau pot fi legate de discriminare. De asemenea, politicile trebuie să se adapteze atât schimbărilor care afectează fenomenul persoanelor fără adăpost, cât și noilor grupe de risc, cum ar fi persoanele cu locuri de muncă prost plătite, de calitate inferioară sau temporare, inclusiv lucrătorii tineri, migranți și mobili.

Combaterea excluziunii în ceea ce privește condițiile de locuit și fenomenul persoanelor fără adăpost necesită, prin urmare, politici integrate care să combine ajutoarele financiare destinate indivizilor, reglementarea eficientă și serviciile sociale de calitate , inclusiv servicii locative, de ocupare a forței de muncă, de sănătate și de protecție socială. O atenție sporită trebuie acordată atât standardelor de calitate a serviciilor sociale, cât și obstacolelor specifice cu care se confruntă persoanele fără adăpost atunci când vor să acceseze aceste servicii.

Locuințele sociale și publice reprezintă un element-cheie al politicilor locative, fiind deseori soluția principală pentru fenomenul persoanelor fără adăpost. Cu toate acestea, cererea excesivă este foarte răspândită. În câteva cazuri, aceasta se datorează unei schimbări a orientării politicilor către locuințele particulare. Calitatea locuințelor disponibile rămâne o provocare, în ciuda eforturilor de îmbunătățire a standardelor. Fondurile structurale ale UE, în special FEDER, ar putea juca un rol important în regiunile de convergență. Concentrarea excluziunii în ceea ce privește condițiile de locuit și fenomenul persoanelor fără adăpost poate fi abordată numai prin programe de regenerare locativă și urbană în vederea promovării comunităților durabile și a diversității sociale.

Strategiile de abordare a excluziunii în ceea ce privește condițiile de locuit și fenomenul persoanelor fără adăpost dețin un rol important în realizarea unor economii sociale și durabile din punct de vedere al mediului, iar acestea trebuie să facă parte integrantă din strategiile post-criză.

AMELIORAREA RANDAMENTULUI șI EFICIENțEI CHELTUIELILOR PENTRU SăNăTATE ÎN CONDIțII AGRAVATE șI ÎN CONDIțII DE CONSTRÂNGERI BUGETARE

Datele cu privire la impactul crizei asupra sănătății sunt încă limitate, însă experiența arată că, în perioadele de recesiune economică, riscurile asupra sănătății fizice și psihice cresc, iar efectele negative pot să apară în timp. Starea de sănătate este influențată de amploarea și durata degradării economice și sociale. Efecte indirecte pot să apară pe măsură ce, din cauza constrângerilor bugetare, răspunsul la nevoile tot mai mari în materie de sănătate este din ce în ce mai dificil.

O creștere bruscă a nesiguranței reprezintă un factor de stres care afectează populația în general. Nesiguranța unui loc de muncă, restructurările și șomajul pe termen lung afectează în mod semnificativ sănătatea mintală și sunt asociate cu suicidul, cu abuzul de alcool și de droguri și cu creșterea riscului de boli cardiovasculare, având un impact asupra mortalității. Mai mult, un venit mai redus pe gospodărie poate întârzia și descuraja recurgerea la îngrijiri medicale. Acest fapt subliniază nevoia de a promova incluziunea pe piața forței de muncă în vederea prevenirii riscurilor asupra sănătății.

Este probabil ca amploarea impactului asupra sănătății în UE să varieze în funcție de amploarea recesiunii și de robustețea sectorului sănătății și a politicilor de protecție socială. Unele dintre statele membre cele mai afectate de criză se află, de asemenea, printre statele în care situația relativă în ceea ce privește sănătatea este cea mai gravă, iar politicile în materie de sănătate sunt cel mai puțin dezvoltate. Aceste diferențe sunt agravate de reacțiile politice . În timp ce unele măsuri de redresare includ cheltuieli suplimentare pentru sănătate, altele sunt nevoite să reducă bugetele pentru sănătate. Țările în care se regăsesc condițiile de sănătate cele mai nefavorabile, precum și cele mai mari inegalități în materie de sănătate, sunt caracterizate de un acces la serviciile de sănătate mai puțin echitabil și cheltuiesc cel mai puțin în acest domeniu. Lăsând la o parte constrângerile bugetare, s-ar putea ca aceste țări să nu investească destul pentru a asigura sănătatea propriei populații. În aceste țări va fi nevoie de cheltuieli mai mari și mai eficiente pentru serviciile de sănătate, inclusiv printr-o mai bună promovare și profilaxie.

Inegalitățile din ce în ce mai mari în materie de sănătate de pe teritoriul național al statelor membre arată că nu toți cetățenii beneficiază în mod egal de progresul economic care duce la o stare de sănătate mai bună. Morbiditatea și mortalitatea care pot fi evitate reprezintă o povară pentru societate, reducând ocuparea forței de muncă, productivitatea și creșterea economică și mărind, în același timp, presiunea asupra bugetelor pentru sănătate. Eliminarea inegalităților în materie de sănătate atrage atenția asupra determinanților sociali ai sănătății din toate politicile, asupra eficienței serviciilor de asistență medicală și asupra reexaminării priorităților. Reducerea inegalităților dintre statele membre în materie de sănătate necesită luarea în calcul în proporție mai mare a impactului asupra sănătății în momentul utilizării fondurilor structurale în toate politicile europene.

Având în vedere nevoile în continuă creștere și constrângerile bugetare, ameliorarea randamentului și eficienței reprezintă o nouă prioritate. Bugetele publice din majoritatea statelor membre se vor afla probabil sub presiune câțiva ani, fiind nevoie de stabilirea de priorități, de randament și de eficiență. Cheltuielile în materie de sănătate sunt semnificative, între 5% și 11% din PIB, media situându-se la 9%. Cheltuielile sunt în general corelate cu PIB-ul pe cap de locuitor, însă cheltuielile efective sunt influențate de un ansamblu complex de factori. Factorii structurali esențiali includ tehnologiile noi, creșterea așteptărilor, îmbătrânirea populației și intensificarea comportamentelor nesănătoase.

Planificarea, organizarea și implementarea asistenței medicale este strâns legată de raportul cost/beneficii , niveluri similare de cheltuieli putând duce la rezultate diferite. Acest fapt sugerează unele îmbunătățiri potențiale atât în cadrul acestui sector, cât și prin ameliorarea determinanților sociali ai sănătății. Diferențele între sisteme referitoare la cheltuieli și la prețurile relative generează întrebări, atât în legătură cu structurile de finanțare și de furnizare, cât și în legătură cu prioritățile politice (cum ar fi profilaxia față de tratament). De asemenea, sectorul sănătății deține un potențial sporit de creare de noi locuri de muncă, ceea ce reprezintă un punct vital pentru strategiile de relansare a creșterii economice și a ocupării forței de muncă durabile. Împreună cu îngrijirile pe termen lung, sectorul sănătății deține aproape 10% din totalul forței de muncă, iar odată cu îmbătrânirea populației cererea pentru serviciile de sănătate și sociale va crește.

IMPLICAțII PE TERMEN LUNG ALE CRIZEI ECONOMICE șI FINANCIARE ASUPRA REGIMURILOR DE PENSII

Pensionarii au fost afectați într-o măsură relativ mică până în prezent, aceștia fiind protejați de venituri stabile, de inflația redusă și de îmbunătățirile din ultimii ani aduse pensiilor minime. Persoanele care se pensionează acum sau în viitorul apropiat vor fi probabil foarte puțin afectate, excepție făcând câteva state membre. Aceasta se datorează faptului că majoritatea venitului pensionarilor provine din regimuri de pensii de tip redistributiv care sunt relativ rezistente la fluctuațiile ciclice pe termen scurt, deși acestea vor fi supuse presiunilor pe măsură ce o rată crescută a șomajului va reduce contribuțiile și baza de impozitare. Mai mult, în câteva țări unde pensiile provenite din regimuri finanțate prin capitalizare dețin un rol important, plățile sunt mai degrabă fixe, iar riscul investiției este suportat de către regimul de pensii și nu de către individ. În câteva state membre, reducerea pensiilor deja moderate reprezintă o problemă, deoarece rata sărăciei în rândul persoanelor în vârstă este deja destul de ridicată.

Cu toate acestea, pe măsură ce regimurile de pensii și contextul economic al acestora se schimbă, implicațiile pe termen lung ale crizei ar putea, în cazul în care acestea nu ar fi abordate în mod corespunzător, să fie mai grave pentru viitorii pensionari .

Criza a expus vulnerabilitatea regimurilor de pensii finanțate prin capitalizare la volatilitatea piețelor financiare și a evidențiat nevoia factorilor de decizie, a autorităților de reglementare și de supraveghere de a promova o gestionare mai prudentă a economiilor cetățenilor destinate pensiilor, dezvoltând astfel o metodă echilibrată de a pune în valoare avantajele regimurilor cu finanțare prin capitalizare. Marile diferențe în ceea ce privește pierderile suferite, precum și o diferență și mai mare în capacitatea de atenuare a șocului, evidențiază faptul că diferențele de concept și de strategie de investiții sunt importante.

Din diferențele de impact observate în Uniune se pot învăța lecții importante despre cum pot fi ameliorate regimurile de pensii finanțate prin capitalizare și despre cum poate fi obținut un echilibru mai bun între siguranță, accesibilitate și randament. Prin urmare, se impune o nouă agendă pentru schimbarea conceptului regimurilor finanțate prin capitalizare și pentru finalizarea rapidă a părților nefinalizate din noile regimuri obligatorii [de exemplu în ceea ce privește opțiunile standard mai sigure, schimbările din structura portofoliului odată cu apropierea vârstei de pensionare („life-styling”), plafonarea taxelor, reglementările de conversie în rentă viageră și faza de plăți]. Atingerea acestor obiective va contribui în mare parte la recâștigarea încrederii publicului în pensiile finanțate prin capitalizare. Mai mult, criza a subliniat modul în care fondurile de pensii trebuie incluse în măsurile de stabilizare a piețelor financiare. Necesitatea unei mai bune reglementări va avea, de asemenea, o dimensiune europeană.

Important este și faptul că provocarea pe termen lung reprezentată de îmbătrânirea populației a fost adusă în prim plan. Echilibrul dintre caracterul adecvat și durabilitate – care a făcut obiectul unui deceniu de reforme ale regimurilor de pensii – se află sub o presiune și mai mare din cauza crizei financiare și economice. O rată crescută de ocupare a forței de muncă în rândul lucrătorilor mai în vârstă și al femeilor trebuie protejată împotriva unei rate a șomajului aflată în continuă creștere. Măsurile de redresare au creat terenul propice pentru creșterea economică, însă acestea au redus, de asemenea, îmbunătățirile finanțelor publice câștigate cu greu și menite să ofere posibilitatea unor cheltuieli suplimentare care să abordeze problema îmbătrânirii populației. Acest teren pierdut va trebui să fie recâștigat.

Viitorii pensionari vor fi probabil mai expuși fluctuațiilor piețelor financiare și ale piețelor forței de muncă. Importanța pensiilor finanțate prin capitalizare, în special a celor cu contribuții determinate în care riscurile investițiilor sunt suportate de titulari, va crește în mod semnificativ. În mod similar, regimurile de pensii de tip redistributiv se vor baza tot mai mult pe contribuții de–a lungul vieții în funcție de venit și, pe baza tendințelor din prezent, numai cei care au avut cariere foarte lungi și contribuții în mare măsură neîntrerupte vor obține pensii întregi (maxime). Această tendință va avea un impact deosebit de puternic asupra femeilor. Caracterul adecvat va depinde nu numai de capacitatea lucrătorilor de a beneficia de noile stimulente pentru ocuparea unui loc de muncă incluse în regimurile de pensii, ci și de capacitatea piețelor ocupării forței de muncă de a oferi suficiente posibilități de cariere mai lungi și mai continue .

Măsurile de reformă introduse de majoritatea statelor membre pentru a asigura regimuri de pensii mai durabile reprezintă un pas extrem de important, însă acestea trebuie extinse pentru a se asigura furnizarea unor pensii adecvate. Pentru atingerea acestui obiectiv va fi nevoie ca cetățenii să muncească mai mult și pe o durată mai lungă. Pe lângă reformele legate de pensii, aceasta va necesita măsuri suplimentare de stimulare a performanțelor pieței forței de muncă și o gamă mai largă de surse de finanțare pentru pensii.

În colaborare cu Comitetul pentru politică economică, Comitetul pentru protecție socială intenționează să reevalueze progresele înregistrate în ultimul deceniu de către reformele regimurilor de pensii în lumina regresului cauzat de criză și a dificultăților crescute în asigurarea unor pensii adecvate și durabile în contextul unei creșteri economice mai reduse și a îmbătrânirii accelerate a populației.

GUVERNANță

Încă de la începutul crizei, Comisia și Comitetul pentru protecție socială s-au angajat într-o activitate de monitorizare a impactului social al crizei , evidențiind problemele sociale emergente și noile măsuri politice. Această activitate a fost prezentată Consiliului, generând o examinare detaliată a provocărilor specifice ale politicii sociale , cum ar fi regimurile de venituri minime și pensiile finanțate prin capitalizare. Aceasta a oferit atât posibilități de învățare reciprocă și de schimb de bune practici , cât și o mai bună sensibilizare și înțelegere în ceea ce privește provocările comune.

Nevoia de a reacționa cu promptitudine în fața crizei a făcut ca multe state membre să-și întărească capacitatea de a identifica problemele sociale și să intensifice cooperarea dintre actorii sociali și instituționali. Statele membre și-au lărgit baza de cunoștințe privind impactul social al crizei prin utilizarea datelor administrative sau a instrumentelor specifice de monitorizare, inclusiv prin noi sondaje de opinie. Au fost luate măsuri în vederea ameliorării gradului de actualizare a sondajelor sociale din UE.

Țările care dispun de practici și sisteme de guvernanță au putut beneficia de angajamentul și de mobilizarea părților interesate. Partenerii sociali au jucat deseori un rol esențial în elaborarea și implementarea măsurilor pe termen scurt referitoare la piața ocupării forței de muncă care au scopul de a păstra locurile de muncă. Autoritățile locale și ONG-urile din întreaga Europă au trebuit să facă față unei creșteri a cererii de servicii și ajutoare sociale, confruntându-se în același timp cu un venit propriu redus. Cooperarea și coordonarea dintre acești actori a reprezentat un avantaj de valoare.

În septembrie 2009, Comitetul pentru protecție socială a adoptat un raport intitulat „Growth Jobs and Social Progress” (Creștere economică, locuri de muncă și progres social) care arată că în ultimul deceniu beneficiile creșterii economice nu au fost distribuite uniform și că sărăcia și excluziunea socială reprezintă în continuare o problemă majoră în majoritatea statelor din Uniunea Europeană, deși există diferențe substanțiale între statele membre. Acest fapt conduce la necesitatea unei evaluări sistematice a progresului privind indicatorii sociali, inclusiv egalitatea dintre femei și bărbați. În acest scop este esențială consolidarea MDC socială prin creșterea eficienței și vizibilității acesteia.

Anul european 2010 de luptă împotriva sărăciei și excluziunii sociale va contribui la generarea unui nou impuls prin sensibilizare, prin consolidarea parteneriatelor și prin implicarea unor noi actori. Aceasta va putea duce la reafirmarea cu fermitate a angajamentului Uniunii Europene de acum zece ani de a aduce o contribuție decisivă la eradicarea sărăciei și a excluziunii sociale.