COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 30.6.2016 COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Propunere de REGULAMENT AL CONSILIULUI privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia autorității părintești și privind răpirea internațională de copii (reformare) {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



EXPUNERE DE MOTIVE 1.CONTEXTUL PROPUNERII •Motivele și obiectivele propunerii Prezenta propunere reprezintă o reformare a Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIa”). Regulamentul Bruxelles IIa reprezintă piatra de temelie a cooperării judiciare în materia dreptului familiei în Uniunea Europeană. Acesta instituie norme uniforme privind competența în materie de divorț, separare și anulare a căsătoriei, precum și în ceea ce privește litigiile legate de autoritatea părintească în situații transfrontaliere și facilitează libera circulație în Uniune a hotărârilor judecătorești, a actelor autentice și a acordurilor, prevăzând dispoziții în materie de recunoaștere și executare a acestora într-un alt stat membru. Regulamentul se aplică de la 1 martie 2005 în toate statele membre, cu excepția Danemarcei. La zece ani de la intrarea în vigoare a regulamentului, Comisia a evaluat funcționarea sa în practică și a considerat necesar, în raportul său privind punerea în aplicare adoptat în aprilie 2014, să aducă modificări acestui instrument. Aceasta este o inițiativă din cadrul Programului privind o reglementare adecvată și funcțională (REFIT). În plus, s-a ținut seama și de cele 24 de hotărâri privind interpretarea regulamentului pronunțate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene (CJUE). Obiectivul reformării este de a dezvolta și mai mult spațiul european de justiție și drepturi fundamentale, bazat pe încredere reciprocă, prin eliminarea obstacolelor rămase în calea liberei circulații a hotărârilor judecătorești, în conformitate cu principiul recunoașterii reciproce, și de a proteja mai bine interesul superior al copiilor, prin simplificarea procedurilor și sporirea eficienței acestora. În Orientările politice ale Comisiei Juncker s-a subliniat necesitatea îmbunătățirii treptate a cooperării judiciare dintre statele membre ale UE pentru a se ține pasul cu realitatea unui număr din ce în ce mai mare de cetățeni care își exercită dreptul la liberă circulație în cadrul Uniunii, care se căsătoresc și au copii, prin crearea de punți între diferitele sisteme de justiție și prin recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești, astfel încât cetățenii să își exercite mai ușor drepturile pe întreg teritoriul Uniunii. Chiar dacă se consideră că, în ansamblu, punerea în practică a regulamentului are rezultate bune, în urma consultării părților interesate și a efectuării unei serii de studii a reieșit că, în ceea ce privește modul în care se aplică în prezent regulamentul, există unele deficiențe care ar trebui remediate. Dintre cele două domenii majore care fac obiectul regulamentului, chestiunile matrimoniale și autoritatea părintească, cea din urmă a fost identificată ca generând probleme acute care trebuie abordate urgent. În ceea ce privește chestiunile matrimoniale, în această etapă au fost disponibile doar dovezi limitate (inclusiv statistici) ale problemelor existente, care nu au generat indicii clare privind necesitatea de a interveni și amploarea problemelor și nu au putut contribui la formularea vreunei opțiuni în deplină cunoștință de cauză. În plus, de la adoptarea Regulamentului Bruxelles IIa s-au adoptat alte trei instrumente ale UE de facilitare a gestionării aspectelor matrimoniale în cazul divorțului unui cuplu internațional. Regulamentul Roma III conține norme privind legea aplicabilă divorțului, iar Regulamentul privind obligațiile de întreținere vizează competența judiciară și legea aplicabilă în materie de întreținere în cazul soților și al copiilor. Mai mult, Consiliul a autorizat recent o cooperare consolidată cu privire la aspectele patrimoniale ale cuplurilor internaționale. În esență, s-au identificat șase mari lacune în materia autorității părintești. Procedura de înapoiere a copilului În cazurile de răpire a copilului de către unul din părinți, timpul este un element esențial pentru buna funcționare a procedurii de înapoiere a copilului prevăzute în regulament. Cu toate acestea, s-a dovedit că înapoierea imediată a copilului nu poate fi asigurată în toate cazurile. Cauzele ineficienței procedurii de înapoiere sunt legate de mai multe aspecte. Termenul de șase săptămâni pentru pronunțarea unei hotărâri de înapoiere s-a dovedit inadecvat în practică, deoarece s-au ridicat semne de întrebare în rândul judecătorilor și practicienilor dacă cele șase săptămâni sunt valabile pentru fiecare grad de jurisdicție sau în acest termen se includ și căile de atac sau chiar executarea hotărârii de înapoiere. În plus, regulamentul actual nu prevede un termen în care autoritatea centrală solicitată să soluționeze o cerere primită. În plus, problemele legate de respectarea termenului sunt cauzate în special de faptul că, în legislațiile naționale, nu există o limitare a numărului de căi de atac care pot fi formulate împotriva unei hotărâri de înapoiere. Întârzierile în tratarea cazurilor au fost cauzate și de lipsa de specializare, în mai multe state membre, a instanțelor sesizate cu cereri de înapoiere. Cazurile de răpire transfrontalieră sunt complexe și sensibile, însă judecătorii se confruntă rar cu acestea atunci când sunt de competența instanțelor locale de dreptul familiei. Drept urmare, judecătorii sunt mai puțin familiarizați cu procedurile și dispozițiile relevante și au mai puține ocazii să colaboreze în mod obișnuit cu alte instanțe din UE astfel încât să se consolideze încrederea reciprocă. În sfârșit, așa-numitul „mecanism prevalent” constituie o normă suplimentară față de prevederile Convenției de la Haga din 1980 și se consideră a avea un efect disuasiv mai puternic asupra părinților care intenționează să își răpească copiii. Acesta stabilește procedura care trebuie urmată după pronunțarea unei hotărâri de neînapoiere în statul de refugiu în temeiul articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980. Aplicarea în practică a „mecanismului prevalent” s-a dovedit dificilă, deoarece procedura de încredințare a copilului nu se desfășoară în statul membru în care se găsește copilul, iar părintele care a răpit copilul adesea nu este cooperant. În special, este adesea dificil să se audieze copilul. Plasarea copilului într-un alt stat membru O instanță sau o autoritate care preconizează plasarea copilului într-o familie substitutivă sau o instituție dintr-un alt stat membru trebuie să consulte autoritățile din acest stat înainte de a dispune măsura de plasare. Autoritățile centrale care au obligația de a acorda asistență instanțelor și autorităților pentru efectuarea plasamentelor transfrontaliere au raportat periodic că uneori este nevoie de câteva luni pentru a stabili dacă este necesar consimțământul într-un anumit caz. Dacă este necesar consimțământul, urmează procedura de consultare în sine care este la fel de lungă, deoarece nu se prevede un termen în care autoritatea solicitată are obligația să răspundă. Prin urmare, în practică numeroase autorități solicitante dispun plasarea și trimit copilul în statul de primire în timp ce procedura de consultare este încă în derulare sau chiar în momentul lansării procedurii, întrucât consideră că plasarea are un caracter urgent și sunt conștiente de durata procedurilor. Prin urmare, statele de primire au reclamat faptul că adesea copiii sunt deja plasați înainte ca aprobarea să fie acordată, lăsând copiii într-o situație de insecuritate juridică. Cerința cu privire la exequatur Procedura de încuviințare a executării unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru („exequatur”) rămâne un obstacol în calea liberei circulații a hotărârilor, ducând la costuri și întârzieri inutile pentru părinții și copiii implicați în proceduri transfrontaliere. Timpul necesar pentru obținerea exequatur-ului variază de la un stat membru la altul; poate dura de la câteva zile la câteva luni, în funcție de instanță și de complexitatea cazului. Durata indicată anterior nu ia în considerare timpul necesar pentru procurarea documentelor aferente depunerii cererii și pentru efectuarea traducerilor. În cazul în care se introduce o cale de atac împotriva acordării sau refuzării exequatur-ului, aceste întârzieri sporesc considerabil: soluționarea căilor de atac poate dura până la doi ani în unele state membre. Acest lucru este deosebit de frustrant pentru părinții care se așteaptă ca hotărârile care privesc copiii să producă efecte fără întârzieri inutile. De asemenea, ar putea exista situații contradictorii în cazul în care un stat membru trebuie să execute drepturile de vizită în temeiul regulamentului și, concomitent, recunoașterea și/sau executarea drepturilor de încredințare acordate prin aceeași hotărâre sunt contestate și eventual respinse în același stat membru, întrucât hotărârile privind aceste drepturi fac, în prezent, obiectul unor proceduri diferite în temeiul regulamentului.

Ascultarea copilului Există discrepanțe în ceea ce privește interpretarea motivelor de nerecunoaștere a hotărârilor pronunțate în alte state membre, în special în ceea ce privește ascultarea copilului. Regulamentul se bazează pe principiul că trebuie să se țină seama de părerea copiilor în cazurile care îi privesc, în măsura în care acest lucru este adecvat din perspectiva vârstei sau gradului lor de maturitate și în conformitate cu interesul superior al acestora. Apar dificultăți din cauza faptului că statele membre au norme divergente privind ascultarea copilului. Mai precis, statele membre cu standarde mai stricte în ceea ce privește ascultarea copilului decât statul membru de origine al hotărârii sunt încurajate de normele actuale să refuze recunoașterea și exequatur-ul în cazul în care ascultarea copilului nu respectă propriile standarde. În plus, importanța ascultării copiilor nu este evidențiată în regulament în general pentru toate cauzele în materie de responsabilitate părintească, ci numai în ceea ce privește procedura de înapoiere. Dacă se pronunță o hotărâre fără asclutarea copilului, există pericolul ca aceasta să nu ia în considerare interesul superior al copilului într-o măsură suficientă. Executarea efectivă a hotărârilor Hotărârile privind autoritatea părintească sunt adesea executate cu întârziere sau nu sunt executate deloc. Executarea eficientă depinde de structurile naționale instituite pentru a asigura executarea. Abordarea juridică și practică referitoare la executarea hotărârilor de dreptul familiei variază de la un stat membru la altul, în special în ceea ce privește măsurile de executare aplicate. După pronunțarea unei hotărâri, este important să existe măsuri eficace pentru executarea acesteia, dar trebuie să se țină seama de faptul că, în cazul executării hotărârilor care vizează copii, trebuie să existe și posibilitatea de a reacționa rapid la orice riscuri temporare sau permanente față de interesul superior al copilului care ar putea fi cauzate de executare. Cooperarea dintre autoritățile centrale Cooperarea dintre autoritățile centrale în cazuri specifice ce țin de materia autorității părintești, prevăzută la articolul 55, este esențială pentru a sprijini în mod eficace părinții și copiii implicați în proceduri transfrontaliere cu privire la aspecte legate de minori. O problemă observată de toate părțile interesate, inclusiv de statele membre, este elaborarea neclară a articolului privind asistența care trebuie furnizată de autoritățile centrale în cazuri specifice privind autoritatea părintească. Acest lucru a dus la întârzieri care sunt în detrimentul interesului superior al copiilor. Potrivit rezultatelor consultării, acest articol nu constituie un temei juridic suficient pentru ca autoritățile naționale din unele statele membre să ia măsuri, deoarece legislația națională ar necesita un temei juridic autonom mai explicit în regulament. •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat Propunerea ține cont de alte instrumente, în special de alte regulamente ale UE în domeniul dreptului familiei și de alte instrumentele internaționale precum Convențiile de la Haga din 1980 și 1996. Cu privire la aspectele legate de autoritatea părintească (încredințarea copilului, dreptul de vizită, protecția copilului), instanțele din statele membre au obligația de a respecta normele de competență prevăzute de regulament. Nu există alte instrumente ale UE cu privire la acest aspect. Obiectivul Convenției de la Haga din 1980 este de a proteja, în cauzele de răpire transfrontalieră, competența statului în care copilul își are reședința obișnuită. Atât cauzele din interiorul UE, cât și cele în care este implicat un stat terț, legea aplicabilă în materia autorității părintești este stabilită de Convenția de la Haga din 1996. În materie matrimonială, Regulamentul Bruxelles IIa reglementează competența instanțelor judecătorești din statele membre în caz de divorț, separare de drept și anulare a căsătoriei. Regulile prin care se stabilește ce lege este aplicabilă acestor chestiuni sunt prevăzute în Regulamentul Roma III, instituit ca instrument de cooperare consolidată între statele membre care îl aplică. Recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate într-un alt stat membru în materie matrimonială sau în materia autorității părintești sunt reglementate de Regulamentul Bruxelles IIa. Există o legătură indirectă cu Regulamentul privind obligațiile de întreținere; domeniul de aplicare al acestuia din urmă se referă la obligațiile de întreținere care decurg dintr-o relație de familie, în timp ce întreținerea este exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles IIa. În conformitate cu Regulamentul privind obligațiile de întreținere, instanțele competente în temeiul Regulamentului Bruxelles IIa au, în mod normal, o competență accesorie în materie de întreținere. 2.TEMEIUL JURIDIC, SUBSIDIARITATEA ȘI PROPORȚIONALITATEA •Temeiul juridic Temeiul juridic pentru acțiunea Uniunii în materie de dreptul familiei este articolul 81 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene. Articolul 81 alineatul (1) prevede că Uniunea „dezvoltă o cooperare judiciară în materie civilă cu incidență transfrontalieră, întemeiată pe principiul recunoașterii reciproce a deciziilor judiciare și extrajudiciare”. •Subsidiaritatea (pentru competența neexclusivă) Uniunea dispune de o competență partajată în temeiul articolului 81 din TFUE, pe care și-a exercitat-o deja prin adoptarea Regulamentului Bruxelles IIa. Diferitele elemente ale propunerii respectă cerințele în materie de subsidiaritate. Mecanismul prevalent de înapoiere prevăzut în regulament se aplică exclusiv în cazurile transfrontaliere de răpire a copiilor. Ameliorările înregistrate până în prezent în anumite state membre s-au dovedit fără impact asupra procedurii de înapoiere în ansamblu, în sensul că buna funcționare a sistemului presupune eficiență, cooperare strânsă și încredere reciprocă între cele două state membre implicate într-un caz dat. În ceea ce privește hotărârile de plasare, în 2012, Curtea de Justiție a hotărât că „(...) se impune statelor membre să prevadă norme și proceduri clare pentru aprobarea prevăzută la articolul 56 din regulament, astfel încât să se asigure securitatea juridică și celeritatea. În special, procedurile trebuie să permită instanței care preconizează plasamentul să identifice cu ușurință autoritatea competentă, iar autorității competente, să acorde sau să refuze aprobarea sa întrun termen scurt.” Cu toate acestea, diferitele norme naționale nu transpun în mod coerent și uniform dispozițiile privind plasările transfrontaliere și nu se întrevăd perspective încurajatoare în acest sens în viitor. Chiar dacă ar exista o transpunere coerentă și uniformă, coordonarea necesară între normele naționale nu ar putea fi realizată la nivel național. Prin urmare, această problemă se poate remedia numai prin instituirea unui set minim de norme autonome prin intermediul unui regulament, aplicabil tuturor cazurilor de plasare transfrontalieră provenind de la o instanță judecătorească sau de la o autoritate a unui stat membru. Eliminarea procedurii de exequatur nu poate fi realizată de statele membre individual, deoarece această procedură a fost deja armonizată de Regulamentul Bruxelles IIa și, prin urmare, nu poate fi modificată decât printr-un regulament. Același raționament se aplică în cazul îmbunătățirii normelor existente privind cooperarea dintre autoritățile centrale ale statelor membre. În ceea ce privește executarea care, în sine, este o chestiune care revine statelor membre, CJUE a afirmat că aplicarea normelor naționale de executare nu ar trebui să aducă atingere efectului util al regulamentului. Articolul 81 alineatul (2) litera (f) permite UE să elimine obstacolele din calea bunei desfășurări a procedurilor civile, la nevoie prin favorizarea compatibilității normelor de procedură civilă aplicabile în statele membre. În plus, o armonizare minimă este justificată pentru a atinge obiectivul recunoașterii reciproce a hotărârilor. În cazul în care există consecințe negative care rezultă din proceduri de executare ineficiente, acestea trebuie să fie abordate la nivelul UE astfel încât să se poată garanta un rezultat pozitiv în toate statele membre.

•Proporționalitatea Principiul proporționalității impune ca măsurile luate să fie proporționale cu numărul și amploarea problemelor. Procedurile de fond naționale vor fi afectate într-o anumită măsură de măsurile propuse, întrucât se propun standarde comune privind executarea. Acest lucru este însă justificat de obiectivul de a asigura o eficiență deplină a regulamentului și de necesitatea ca incompatibilitățile dintre sistemele judiciare și administrative ale statelor membre să fie înlăturate pentru a permite persoanelor să își exercite pe deplin drepturile oriunde s-ar afla în Uniune. Evaluarea a arătat, într-adevăr, că motivele de refuz al executării care sunt folosite la nivel național pot fi folosite în paralel cu motivele de refuz prevăzute în regulament. Din cauza standardelor diferite de aplicare a motivelor prevăzute în regulament și în legislația națională, în realitate motivele naționale pot să submineze aplicarea uniformă și armonioasă a normelor europene. Prin urmare, pentru a asigura uniformitatea și a crea astfel condiții echitabile pentru toți cetățenii Uniunii, este necesar să se armonizeze motivele naționale de refuz atunci când sunt invocate împotriva executării unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru. Există un număr important, în continuă creștere, de cetățeni ai UE care sunt afectați în mod direct și indirect de proceduri transfrontaliere în care sunt implicați copii. Costurile propunerii sunt modeste, iar beneficiile sunt, prin comparație, foarte mari. Propunerea consolidează securitatea juridică, sporește gradul de flexibilitate, garantează accesul la justiție și proceduri eficiente, în timp ce statele membre își păstrează suveranitatea deplină în ceea ce privește dreptul material în materia autorității părintești. •Alegerea instrumentului Propunerea ia forma unui regulament de reformare cu modificări și de înlocuire a regulamentului în vigoare. 3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRII IMPACTULUI •Evaluările ex post/verificările adecvării legislației existente Evaluarea regulamentului s-a efectuat din perspectiva obiectivelor Programului privind o reglementare adecvată și funcțională (REFIT). Prin acest program Comisia se asigură că legislația UE este adecvată obiectivelor urmărite și generează rezultatele preconizate de legiuitorii UE. Evaluarea regulamentului se bazează pe o analiză calitativă și cantitativă. Datele empirice au fost colectate în cadrul unui studiu extern; a se vedea Raportul final de evaluare și anexele analitice pentru a evalua relevanța, coerența, eficacitatea, eficiența, precum și valoarea adăugată și utilitatea la nivelul UE ale regulamentului. În plus, în 2015 s-au lansat două anchete pentru a colecta date specifice privind hotărârile în materia autorității părintești. Deși se consideră că regulamentul funcționează în general bine și cetățenii UE beneficiază de prevederile acestuia, funcționarea operațională a instrumentului este uneori împiedicată de o serie de probleme juridice; textul instrumentului juridic actualmente în vigoare nu este suficient de clar sau este incomplet în unele privințe. Acest lucru este valabil în special în cazul procedurii de înapoiere a copilului și al cooperării dintre autoritățile centrale în materia autorității părintești. Dintre cele două domenii majore care fac obiectul regulamentului, chestiunile matrimoniale și autoritatea părintească, cel din urmă a fost identificat, în urma evaluării, ca generând probleme acute. Eficiența globală a anumitor aspecte din cadrul procedurilor legate de copii a fost pusă sub semnul întrebării. În ceea ce privește răpirea copiilor de către unul dintre părinți, plasarea transfrontalieră a copiilor, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea dintre autoritățile (centrale și de alt tip) de la nivel național se înregistrează întârzieri excesive și nejustificate legate de modul în care procedurile existente sunt formulate sau aplicate. Acest lucru a avut un impact negativ asupra relațiilor părinte-copil și asupra interesului superior al copilului. În plus, cerința cu privire la exequatur a generat întârzieri de câteva luni în medie pentru fiecare caz, iar costurile pentru cetățeni s-au ridicat până la 4 000 de euro. Descrierea vagă a cooperării dintre autoritățile centrale a generat adesea întârzieri de câteva luni sau chiar la nesoluționarea cererilor, ceea ce afectează bunăstarea copiilor. Executarea hotărârilor pronunțate în alt stat membru a fost identificată ca fiind un aspect problematic; hotărârile nu sunt întotdeauna executate sau se execută doar cu întârzieri semnificative. În plus, angajarea unor avocați specializați generează costuri pentru părinți între 1 000 EUR și 4 000 EUR pe caz. Pentru statele membre, însă, regulamentul în sine a generat costuri foarte limitate, legate în principal de funcționarea autorităților centrale. •Consultări cu părțile interesate Prezenta propunere a fost precedată de o largă consultare a publicului interesat, a statelor membre, a instituțiilor și a experților cu privire la problemele existente ale sistemului actual și la posibilele soluții pentru acestea. La 15 aprilie 2014, Comisia a adoptat un raport privind aplicarea regulamentului și a lansat o consultare publică în care a formulat propuneri de revizuire, la care a primit 193 de răspunsuri. Din procesul de consultare a rezultat că părțile interesate susțin necesitatea unei reforme bine orientate a regulamentului existent. În ceea ce privește răpirea copiilor de către unul din părinți, majoritatea respondenților la consultarea publică consideră că înapoierea imediată a copilului în cadrul UE nu s-a asigurat în toate cazurile. Principalele sugestii de îmbunătățire au vizat respectarea unor termene mai stricte și aplicarea de sancțiuni în cazurile în care obligația de înapoiere a copilului nu este îndeplinită. Deși părinții sunt cel mai important grup - urmat de judecători și de avocați - care doreau ca abolirea procedurii de exequatur să se extindă și la materia în cauză, unele state membre au indicat că această procedură nu ar trebui eliminată fără menținerea anumitor garanții. S-a recomandat ca, în cazul eliminării procedurii de exequatur să se instituie garanții în domenii precum drepturile părților și ale copiilor de a fi ascultați și notificarea corespunzătoare a documentelor. Un număr semnificativ de respondenți consideră că un domeniu important care necesită îmbunătățiri este executarea hotărârilor în materia autorității părintești pronunțate într-un alt stat membru. Principalele sugestii din partea practicienilor din domeniul dreptului au vizat adoptarea unor standarde minime comune, inclusiv a unei proceduri uniforme de executare, însă statele membre au fost sceptice față de o astfel de soluție. În cele din urmă, părinții și-au exprimat în mod special îngrijorarea în ceea ce privește cooperarea dintre autoritățile centrale, al căror rol stabilit prin lege este acela de a oferi asistență în cadrul procedurilor transfrontaliere care implică copii. Lipsa unei cooperări eficiente a constituit unul dintre elementele principale regăsit în majoritatea răspunsurilor primite. Pentru a soluționa această chestiune, respondenții recomandă o clarificare mai detaliată a sarcinilor autorităților astfel încât acestea să acorde o asistență mai adecvată părinților. În mod similar, respondenții au susținut includerea autorităților de asistență socială și protecția copilului în sistemul de cooperare pentru a asigura buna funcționare a regulamentului. Rezultatul consultării publice confirmă, în general, constatările raportului Comisiei privind aplicarea adoptat în 2014. •Obținerea și utilizarea expertizei Disponibilitatea și exhaustivitatea statisticilor privind aplicarea regulamentului sunt limitate și diferă mult de la un stat membru la altul. O analiză calitativă și cantitativă a funcționării regulamentului a fost efectuată prin intermediul unui studiu extern. Pe lângă studiu, în 2015 s-au realizat două sondaje - unul în rândul autorităților centrale instituite în temeiul regulamentului și altul în rândul statelor membre - pentru a colecta date specifice privind hotărârile în materia autorității părintești. În plus, s-a constituit un grup de experți separat pentru a discuta problemele și eventualele soluții de revizuire. Funcționarea regulamentului a fost, de asemenea, discutată periodic în mai multe reuniuni ale autorităților centrale organizate în cadrul Rețelei judiciare europene în materie civilă și comercială.

•Evaluarea impactului În evaluarea impactului care însoțește prezenta propunere, opțiunile de politică și evaluarea impactului acestora au fost abordate separat pentru fiecare dintre aspectele identificate în evaluarea regulamentului ca fiind problematice. Pentru toate aspectele s-a pornit de la un scenariu de referință și s-au elaborat opțiuni alternative. În materie matrimonială și în materia autorității părintești s-au luat în considerare opțiuni de politică cu diferite grade de intervenție. În ceea ce privește procedura de urmat în cazul răpirii copiilor de către unul dintre părinți, s-a avut în vedere o simplă clarificare a mecanismului actual, împreună cu o opțiune care prevede o listă de măsuri adiacente. În plus, s-au elaborat două opțiuni pentru a se analiza eventuale schimbări radicale ale mecanismului de înapoiere (revenirea la „sistemul Haga” și crearea unui forum unic în statul membru de origine). Pentru mecanismul de plasare s-au propus două opțiuni, și anume un sistem cu consimțământ prezumat sau cu consimțământ explicit. În ceea ce privește recunoașterea și executarea, ambele opțiuni de politică elimină cerința exequatur-ului sau propun o nouă procedură care aduce cele mai bune soluții la problemele de ineficiență. Noul sistem propus a fost completat cu trei subopțiuni alternative pentru soluționarea problemei ascultării copilului. De asemenea, se propun două opțiuni suplimentare de ameliorare a executării, fie prin prevederea unui termen orientativ, fie printr-o armonizare deplină a legislației privind executarea hotărârilor privind autoritatea părintească. Evaluarea se încheie cu analizarea cuprinzătoare a opțiunilor preferate pentru toate chestiunile prezentate în raport. În materie matrimonială, opțiunea de politică preferată este menținerea statu quo-ului. Aceasta înseamnă că soții dintr-o căsătorie internațională vor continua să aibă posibilitatea de a consolida diferitele proceduri, așa cum este posibil în prezent în temeiul regulamentului și al altor instrumente de dreptul familiei (cum ar fi Regulamentul privind obligațiile de întreținere). În același timp, se menține flexibilitatea de care dispun soții de a depune o cerere de divorț într-unul dintre forurile indicate în regulament. Beneficiile reducerii sau eliminării acestei flexibilități (idee susținută de unele state membre) ar fi depășite de dezavantajele opțiunilor avute în vedere pentru a răspunde problemei legate de „precipitarea la instanță” (transferul competenței sau ierarhia temeiurilor), semnalată de către alte state membre. De asemenea, soții care nu au o cetățenie comună a unui stat membru al UE și care locuiesc într-un stat terț, dar mai au legături cu un anumit stat membru și doresc să divorțeze, vor continua să se bazeze pe reglementările naționale pentru a avea acces la instanțele din UE sau pentru ca hotărârea (pronunțată într-o țară terță) să fie recunoscută în UE. În ceea ce privește autoritatea părintească, opțiunea preferată este o intervenție a UE, motivată de amploarea și de caracterul urgent al acestei probleme. Mai precis, procedura de înapoiere a copilului ar trebui să fie îmbunătățită prin intermediul unei opțiuni de clarificare a mecanismului actual și prin introducerea de noi măsuri, cum ar fi concentrarea competențelor și posibilitatea ca instanța de refugiu să dispună măsuri de protecție urgente care să se aplice în mod itinerant, odată cu mutarea copilului în statul membru în care își are reședința obișnuită, dacă acest lucru este necesar pentru a permite o înapoiere a copilului în condiții de siguranță. Noile norme ar urma să faciliteze respectarea termenelor prin specificarea, în mod separat, a termenelor pentru derularea procedurii la instanțele de prim și al doilea grad de jurisdicție. Durata procedurii ar urma să se reducă prin introducerea unui termen în care autoritatea centrală solicitată trebuie să răspundă și prin limitarea la o singură cale de atac posibilă împotriva unei hotărâri de înapoiere sau de refuz al înapoierii. Opțiunea preferată ar urma să invite în mod explicit instanța să analizeze dacă hotărârea ar trebui să fie executorie cu titlu provizoriu. În cazul hotărârilor de plasare ar trebui stabilită o procedură de consimțământ autonom în cazul tuturor plasărilor transfrontaliere, însoțită de un termen în care statul membru solicitat trebuie să răspundă cererii. Procedura de exequatur se elimină, dar se mențin garanții adecvate (temeiuri de nerecunoaștere și căi de atac împotriva executării în sine sau împotriva anumitor măsuri de executare) care pot fi invocate simultan de către părintele pârât în etapa executării, în statul membru de executare, scurtându-se astfel durata totală a procedurii. Pentru a diminua problemele cauzate de existența unor practici naționale diferite în materia audierii copiilor și de pronunțarea unor hotărâri de către instanțe care nu au o legătură strânsă cu copilul la momentul pronunțării hotărârii, situație care poate genera refuzul recunoașterii hotărârii, opțiunea preferată ar obliga statele membre să își respecte reciproc normele naționale, să acorde copiilor posibilitatea de a-și exprima opinia și să țină seama în mod corespunzător de aceasta, precum și să își stabilească competența în conformitate cu principiul director al proximității față de copil, prin nuanțarea principiului perpetuatio fori. În ceea ce privește executarea, opțiunea preferată ar garanta că executarea poate fi refuzată numai pe baza unei liste uniforme care cuprinde un număr limitat de motive de refuz. De asemenea, opțiunea preferată presupune un termen de executare și o obligație de raportare în cazul în care acesta este depășit, existând posibilitatea ca instanța de origine să pronunțe o hotărâre executorie cu titlu provizoriu chiar și în cazul în care aceasta este atacată, dar lăsând-se o marjă de manevră pentru a aborda riscurile urgente legate de interesul superior al copilului în faza de executare, ceea ce ar urma să sporească în mod clar eficiența procedurilor și protecția interesului superior al copilului. În ceea ce privește cooperarea, clarificarea articolului aferent ar trebui să presupună indicarea următoarelor aspecte: (1) cine poate să ceară asistență sau informații, (2) ce presupune asistența cerută sau ce informații pot fi cerute, (3) de la cine și (4) în ce condiții. Ar urma să se indice un termen în care autoritatea solicitată trebuie să răspundă și să se clarifice faptul că pot solicita asistență din partea autorităților centrale atât instanțele, cât și autoritățile de asistență socială și protecția copilului. În plus, măsurile legislative fără caracter obligatoriu deja consacrate ar urma să fie menținute pentru a oferi o structură permanentă de sprijin celor care trimit sau primesc cereri în temeiul regulamentului. Completarea articolului propus privind resursele adecvate ar urma să clarifice actuala cerință implicită care este respectată în prezent de anumite autorități centrale, dar nu de toate, și, prin urmare, ar spori încrederea reciprocă. Pachetul preferat de opțiuni de politică în materia autorității părintești ar urma să răspundă obiectivelor de simplificare prin reducerea întârzierilor în cazul înapoierii copilului, al hotărârilor de plasare și al cooperării dintre autoritățile centrale, și să elimine întârzierile inutile și costurile aferente exequatur-ului. În același timp, ar reprezenta o soluție pentru necesitatea remedierii urgente a problemelor din acest domeniu, în care este deosebit de important să se acționeze și să se pregătească terenul pentru modificări ținând-se seama de situația copiilor și a familiilor și de interesul superior al acestora. Eficiența procedurilor ar urma să se îmbunătățească, în ceea ce privește procedura de înapoiere a copilului - prin reducerea numărului de căi de atac, prin posibilitatea declarării unei hotărâri executorii cu titlu provizoriu, dacă este cazul, prin definirea mai clară a rolului și a atribuțiilor autorităților centrale și prin obligarea statelor membre să concentreze competența într-un număr limitat de instanțe într-un mod coerent cu structura sistemului lor juridic. În ceea ce privește hotărârile de plasare, întârzierile în obținerea consimțământului vor fi reduse prin instituirea unei proceduri de consimțământ autonom și a unui termen (de maximum opt săptămâni față de șase luni sau mai mult în prezent) în care statul membru solicitat să fie obligat să răspundă cererii. În ceea ce privește recunoașterea și executarea, nu vor mai exista întârzieri legate de obținerea exequatur-ului (în prezent de până la câteva luni). Întrucât garanțiile (motivele de nerecunoaștere și căile de atac împotriva executării în sine sau împotriva anumitor măsuri de executare) ar urma să fie invocate de pârât simultan în etapa de executare, durata totală a procedurilor ar urma să se reducă. De asemenea, opțiunea preferată ar reduce întârzierile (în unele cazuri acestea depășesc un an) care apar în prezent în faza de executare prin stabilirea unui termen maxim de șase săptămâni. În cele din urmă, clarificarea rolului autorităților centrale în general va reduce întârzierile în activitățile lor de cooperare reciprocă. •Adecvarea reglementărilor și simplificarea Prin recurgerea la tehnica juridică a reformării, prin îmbunătățirea funcționării operaționale a instrumentului, făcându-l mai lizibil și mai complet, și prin simplificarea și îmbunătățirea eficienței acestuia se contribuie, de asemenea, la o reglementare adecvată. În special, instituirea unei proceduri de consimțământ autonom și a unui termen în care statul membru solicitat trebuie să răspundă cererii va scurta timpul de obținere a consimțământului în cadrul procedurii de plasare a copilului la maximum opt săptămâni în loc de termenul actual de șase luni sau mai mult. Cu privire la propunerea de eliminare a exequatur-ului, întârzierile (de până la câteva luni în prezent) și costurile (de până la 4 000 EUR) aferente obținerii acestuia ar urma să fie eliminate. Propunerea de modificare a procedurii de înapoiere a copilului în caz de răpire ar urma să diminueze costurile aferente consultanței juridice specializate suportate de părinți (care în prezent sunt între 1 000 și 4 000 EUR). •Drepturile fundamentale Toate elementele reformei respectă drepturile prevăzute în Carta drepturilor fundamentale, în special dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, garantate la articolul 47 din cartă. Având în vedere obiectul regulamentului, în special relația dintre părinți și copiii acestora, opțiunea de politică preferată pentru autoritatea părintească va consolida dreptul la respectarea vieții private și de familie (articolul 7). În cele din urmă, modificările propuse vor consolida drepturile copilului (articolul 24) și vor asigura într-o mai mare măsură coerența regulamentului cu Convenția Națiunilor Unite privind drepturile copilului prin conexiuni mai strânse cu dispozițiile acesteia. 4.IMPLICAȚIILE BUGETARE Propunerea generează costuri de conformare relativ modeste. Eliminarea procedurii de exequatur și concentrarea competenței ar presupune costuri aferente cursurilor de formare pe care statele membre ar trebui să le organizeze pentru a familiariza profesioniștii din domeniul dreptului cu noile proceduri avute în vedere. Însă cursuri de formare sunt necesare și în prezent. În plus, întrucât regulamentul prevede o concentrare a competențelor în viitor, un număr mai mic de judecători vor trebui să urmeze cursuri de formare. Din experiența statelor membre care și-au concentrat competența, este mai probabil ca judecătorii de la instanțele care sunt sesizate cu mai multe cazuri de răpire să participe la cursurile de formare care le sunt oferite, iar hotărârile pronunțate de aceste instanțe specializate de prim grad de jurisdicție sunt contestate mai rar, ceea ce generează economii de costuri în cauzele respective și în procesul de administrare a justiției în general. De asemenea, statele membre sunt obligate și în prezent să desemneze și să asigure funcționarea corespunzătoare a autorităților lor centrale pentru a le permite să își îndeplinească obligațiile care le revin în temeiul prezentului regulament. Pentru unele state membre, clarificarea sarcinilor autorităților centrale ar putea genera costuri suplimentare (în special aferente resurselor umane) în cazul în care autoritățile centrale nu au resurse suficiente. Celelalte modificări preconizate ale normelor existente sunt relativ simple, nu ar urma să impună noi proceduri și ar trebui să poată fi aplicate de către autorități fără cursuri de formare specială. 5.ALTE ELEMENTE •Planuri de punere în aplicare și măsuri de monitorizare, evaluare și raportare Pentru a supraveghea punerea efectivă în aplicare a regulamentului modificat, Comisia va face raportări periodice și evaluări ex post, pe baza consultărilor cu statele membre, părțile interesate și experții externi. Se vor organiza periodic reuniuni la nivel de experți, pentru a se discuta probleme legate de punerea în aplicare și pentru a face schimb de bune practici între statele membre în cadrul Rețelei Judiciare Europene în materie civilă și comercială. Cooperarea cu rețeaua va fi deosebit de utilă pentru a satisface necesitatea colectării de date specifice, pentru ca orice propunere viitoare să se bazeze pe date statistice. •Explicarea detaliată a dispozițiilor specifice ale propunerii

Introducerea unor măsuri de sporire a eficienței și de îmbunătățire a funcționării „mecanismului prevalent” Se propun o serie de modificări substanțiale în scopul îmbunătățirii eficienței procedurii de înapoiere a copilului răpit și al rezolvării problemelor legate de complexitatea „mecanismului prevalent” prevăzut în regulament. În primul rând, propunerea clarifică termenul de dispunere a unei măsuri executorii de înapoiere în conformitate cu opinia predominantă în rândul statelor membre care soluționează cel mai rapid cazurile de înapoiere în temeiul Convenției de la Haga din 1980. Termenul de șase săptămâni ar urma să se aplice separat, pentru fiecare grad de jurisdicție, respectiv în faza judecății pe fond și pentru calea de atac. În plus, propunerea ar urma să oblige autoritățile centrale să respecte termenul de șase săptămâni pentru a primi și a prelucra cererea, a localiza pârâtul și copilul, a promova medierea, asigurându-se, în același timp, că acest lucru nu întârzie procedura și a îndruma solicitantul către un avocat calificat sau a sesiza instanța (în funcție de sistemul juridic național). În prezent, nu există un termen pe care autoritățile centrale trebuie să îl respecte. Prin instituirea acestor noi termene de 6 + 6 + 6 săptămâni, perioada maximă de derulare a tuturor etapelor posibile este de 18 săptămâni, față de durata medie a procedurii care este în prezent de până la 165 de zile. Astfel, reducându-l la ceea ce este rezonabil posibil, termenul de care dispun instanțele devine mai realist, protejându-se în același timp în mod efectiv dreptul pârâtului la un proces echitabil. În plus, măsurile propuse includ obligația ca statele membre să își concentreze competența în cazurile de răpire de copii la un număr limitat de instanțe, cu respectarea structurii aferente ordinii juridice interne. Astfel se asigură faptul că cererile de înapoiere sunt soluționate de judecători cu experiență în acest tip specific de procedură. Propunerea limitează la una singură posibilitățile de a contesta o hotărâre în materie de înapoiere și invită în mod explicit judecătorul să evalueze dacă o hotărâre de înapoiere ar trebui să fie executorie cu titlu provizoriu. În plus, propunerea conține o serie de clarificări menite să conducă la o mai bună punere în aplicare a normelor actuale: prevede obligația statului membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite să efectueze o examinare amănunțită a interesului superior al copilului înainte de pronunțarea hotărârii definitive de încredințare, eventual implicând înapoierea copilului. În acest context, în cadrul examinării interesului superior al copilului, orice copil care este capabil să își exprime părerea are dreptul de a fi ascultat, chiar dacă nu este prezent fizic, prin intermediul unor mijloace alternative, cum ar fi videoconferința, dacă este cazul. Cooperarea dintre autoritățile centrale sau comunicarea directă dintre un judecător și instanța competentă din statul membru de origine ar trebui facilitată pentru a evalua „măsurile adecvate” puse în aplicare în statul membru în care copilul ar trebui înapoiat. În cazul în care există un risc important ca minorul să fie prejudiciat sau să fie pus într-o situație intolerabilă în cazul în care ar reveni în țara în care se află reședința lui obișnuită în lipsa oricărei garanții, ar trebui, de asemenea, să fie posibil ca instanța din statul membru de refugiu să dispună o măsură de protecție urgentă necesară în statul respectiv și care, dacă este nevoie, să se aplice în mod itinerant, odată cu mutarea copilului în statul membru în care își are reședința obișnuită, unde trebuie să se pronunțe o hotărâre pe fondul cauzei. O astfel de măsură urgentă ar urma să fie recunoscută prin lege în statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite și să expire de îndată ce instanțele din acest stat au luat măsurile impuse de situație. De exemplu, instanța în fața căreia este pendinte procedura de înapoiere va putea acorda drept de vizită unuia dintre părinți, iar hotărârea având ca obiect acest drept va fi executorie în statul membru al reședinței obișnuite a copilului până când instanța din țara respectivă va pronunța o hotărâre definitivă cu privire la dreptul de vizitare a copilului. Stabilirea unei proceduri de consimțământ autonom în cazul tuturor plasărilor transfrontaliere, însoțită de un termen de opt săptămâni în care statul membru solicitat trebuie să răspundă cererii Propunerea privind plasările transfrontaliere prevede introducerea următoarelor noi norme: –caracterul obligatoriu al consimțământului statului de destinație pentru toate plasările transfrontaliere efectuate prin intermediul unei instanțe judecătorești sau al unei autorități a statului membru; –introducerea unor cerințe uniforme privind documentele care trebuie depuse odată cu cererea de aprobare: autoritatea solicitantă trebuie să transmită un raport privind copilul și să indice motivele care justifică plasarea transfrontalieră avută în vedere –introducerea unei norme privind cerințele în materie de traducere: cererea trebuie să fie însoțită de o traducere în limba statului membru solicitat –transmiterea tuturor cererilor prin intermediul autorităților centrale –introducerea unui termen de opt săptămâni în care statul solicitat trebuie să soluționeze cererea. Eliminarea procedurii de exequatur, cu garanțiile corespunzătoare care pot fi invocate în etapa de executare, și anume posibilitatea de a contesta recunoașterea sau executarea hotărârii pronunțate în statul de origine sau de a contesta măsurile concrete de executare dispuse în statul în care se solicită executarea, în cadrul aceleiași proceduri, în acest stat În prezent, cooperarea judiciară și nivelul de încredere între statele membre au ajuns la un grad de maturitate care permite tranziția spre un sistem mai simplu și mai puțin costisitor de circulație a hotărârilor, eliminându-se formalitățile existente între statele membre. Procedura de exequatur a fost deja eliminată în mai multe domenii, inclusiv în materii de dreptul familiei (dreptul de vizită, executarea anumitor hotărâri de înapoiere, obligațiile de întreținere). Ca o modificare substanțială propunerea elimină, prin urmare, procedura de exequatur în cazul tuturor hotărârilor care intră sub incidența regulamentului. Eliminarea procedurii de exequatur va fi însoțită de garanții procedurale care asigură o protecție adecvată a dreptului pârâtului la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, astfel cum este garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a UE. Abolirea procedurii de exequatur ar urma să permită reducerea semnificativă a costurilor aferente procedurii pe care cetățenii europeni implicați în litigii transfrontaliere le suportă în prezent (pentru soluționarea cererii trebuie plătită o sumă medie de 2 200 EUR) și eliminarea întârzierilor, care, în unele cazuri, sunt de ordinul lunilor. Părintele pârât ar urma să dispună de căi de atac prin care va putea împiedica, în circumstanțe excepționale, ca o hotărâre adoptată într-un stat membru să producă efecte în alt stat membru. În cazul în care există preocupări cu privire la faptul că s-ar putea aplica unul dintre motivele de nerecunoaștere sau de contestare a măsurilor concrete de executare, pârâtul ar putea depune o cerere de contestare a recunoașterii și/sau a executării în statul membru de executare în cadrul aceleiași proceduri. Propunerea include norme uniforme care stabilesc în ce situații pot fi contestate nu numai caracterul executoriu la nivel transfrontalier, ci și executarea în sine. Aceste norme ar urma să se aplice, de exemplu, în cazul în care s-au schimbat circumstanțele. În plus, normele stabilesc în mod unitar cum să se procedeze în situațiile în care copilul se opune executării sau executarea nu poate fi realizată din cauza unor obstacole concrete temporare. Ca atare, se vor economisi timpul și costurile aferente procedurii de exequatur, protecția necesară a pârâților fiind însă asigurată în continuare.

Așa cum este deja cazul în temeiul regulamentului actualmente în vigoare, propunerea conține și o serie de certificate standard menite să faciliteze recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate în străinătate în absența procedurii de exequatur. Aceste certificate vor facilita executarea hotărârii judecătorești de către autoritățile competente și vor reduce eforturile de traducere a hotărârilor. Introducerea obligației de a da copilului posibilitatea să își exprime părerea Propunerea nu schimbă normele și practicile statelor membre privind modalitățile de audiere a copiilor, însă impune recunoașterea reciprocă între sistemele juridice. Aceasta înseamnă că obligația de a oferi copilului care este capabil de a-și forma propriile opinii posibilitatea de a-și exprima aceste opinii ar urma să fie menționată în mod explicit în regulament, având în vedere că toate statele membre au ratificat Convenția ONU privind drepturile copilului, în temeiul căreia acestea au deja obligația să audieze copiii care îndeplinesc condiția menționată anterior în cadrul oricăror proceduri interne și transfrontaliere care îi privesc. În special, există două aspecte distincte, ca și în articolul relevant din Carta drepturilor fundamentale, respectiv când trebuie să i se acorde copilului posibilitatea de a fi ascultat, pe de o parte (și anume atunci când acesta este capabil să își formeze/exprime propriile opinii) și, pe de altă parte, greutatea pe care instanța o acordă acestor opinii (în funcție de vârsta și de maturitatea copilului). Această distincție trebuie să fie înregistrată în decizie și în certificatul anexat la aceasta. Din perspectiva unui părinte care dorește recunoașterea unei hotărâri în alt stat membru, acest lucru înseamnă că o instanță din țara respectivă nu va refuza recunoașterea pe simplul fapt că ascultarea copilului în altă țară a fost efectuată în mod diferit față de standardele aplicate de instanța în cauză. Introducerea unor măsuri specifice pentru îmbunătățirea eficienței executării în sine Pentru a aborda problema executării ineficiente, propunerea introduce mai multe măsuri. Aceasta prevede că cererea de executare trebuie depusă la o instanță judecătorească din statul membru de executare, dar lasă procedura în general, mijloacele și modalitățile de executare în seama legislației statului membru de executare, de exemplu în ceea ce privește măsurile specifice de executare și circumstanțele în care ar trebui acestea dispuse. În cazul în care o hotărâre dintr-un alt stat membru trebuie să fie detaliată mai mult sau adaptată pentru a fi executată în temeiul legislației naționale din statul membru de executare, instanța competentă din statul membru respectiv ar trebui să efectueze precizările sau adaptările necesare, respectând, în același timp, elementele esențiale ale hotărârii. O parte care contestă executarea unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru ar trebui, în măsura în care este posibil și în conformitate cu sistemul juridic al statului membru solicitat, să poată invoca, în aceeași procedură, pe lângă motivele de refuz al recunoașterii, motivele de refuz al executării în sine. Incompatibilitatea cu interesul superior al copilului care a fost cauzată de o schimbare de circumstanțe (cum ar fi o boală gravă a copilului) sau de importanța acordată obiecțiilor unui copil cu o vârstă și un grad de maturitate suficiente ar trebui luată în considerare numai în cazul în care aceasta ajunge să aibă o importanță comparabilă cu excepția de ordine publică. Propunerea prevede, de asemenea, un termen orientativ pentru executarea efectivă a hotărârii. În cazul în care executarea nu a avut loc în termenul de șase săptămâni de la data la care au fost inițiate procedurile de executare, instanța din statul membru de executare ar urma să informeze autoritatea centrală solicitantă din statul membru de origine (sau solicitantul, în cazul în care procedura a fost finalizată fără asistența autorității centrale) cu privire la acest fapt și la motivele neexecutării în termen. În plus, propunerea prevede că instanța de origine poate declara o hotărâre executorie cu titlu provizoriu, chiar dacă această posibilitate nu există în legislația sa națională. Acest lucru este util în cazul sistemelor în care hotărârea nu este executorie atât timp cât poate face obiectul unei căi de atac. Prin urmare, un părinte ar urma să își poată exercita dreptul de vizitare a copilului pe baza unei hotărâri declarate executorii cu titlu provizoriu, în paralel cu soluționarea căii de atac privind hotărârea respectivă introduse de celălalt părinte. Clarificarea sarcinilor autorităților centrale și ale altor autorități solicitate și adăugarea unui articol privind resursele adecvate Propunerea clarifică următoarele aspecte: (1) cine poate să ceară asistență sau informații, (2) ce presupune asistența cerută sau ce informații pot fi cerute, (3) de la cine și (4) în ce condiții. Se clarifică și faptul că pot solicita asistență din partea autorităților centrale atât instanțele, cât și autoritățile de asistență socială și protecția copilului. În plus, în ceea ce privește transmiterea de rapoarte sociale, propunerea aduce clarificări în sensul că sunt incluse și rapoarte cu privire la adulți sau frați/surori care sunt relevante în cadrul procedurilor legate de copii desfășurate în temeiul regulamentului, dacă situația impune acest lucru. Propunerea prevede în mod clar că aceasta este o alternativă (pentru instanțe) gratuită (cu excepția eventualelor costuri de traducere) la Regulamentul privind obținerea de probe și creează un temei juridic pentru ca autoritățile de asistență socială și protecția copilului să obțină informațiile necesare de la alte state membre prin intermediul autorităților centrale. Cererea trebuie să fie însoțită de o traducere în limba statului membru solicitat. De asemenea, propunerea stabilește anumite cerințe minime în ceea ce privește o cerere de întocmire a unui raport social, și anume o descriere a procedurii pentru care este necesar raportul și situația de fapt care se află la originea procedurii. Propunerea stabilește un termen în care autoritatea solicitată trebuie să răspundă. În ceea ce privește autoritatea națională solicitată, de exemplu atunci când se cere întocmirea unui raport social, regulamentul clarifică faptul că autoritatea solicitată are obligația autonomă, instituită prin regulament, de a trimite un astfel de raport fără să fie necesară îndeplinirea altor cerințe suplimentare prevăzute de dreptul intern al statului solicitat. De exemplu, o instanță a unui stat membru, înainte de a se pronunța privind luarea în îngrijire a unui copil care se află în prezent în raza sa teritorială, poate afla, prin intermediul autorității centrale, dacă există cauze pendinte în altă țară și poate solicita copii ale hotărârilor prin care se dispun măsuri de protecție având ca obiect alți copii din aceeași familie și rapoarte sociale privind frații și surorile, precum și relația dintre ei, sau privind părinții care sunt relevante pentru procedura în curs. În plus, propunerea prevede că statele membre se asigură că autoritățile centrale dispun de resurse financiare și umane adecvate pentru a le permite să își îndeplinească obligațiile care le revin în temeiul prezentului regulament. Propunerea nu conține nicio modificare în ceea ce privește domeniul de aplicare și competența în materie matrimonială, pentru care se menține status quo-ul. Aceasta înseamnă că capitolul I (cu excepția unor simple clarificări ale unor definiții) și capitolul II secțiunea 1 (cu excepția unor clarificări ale articolelor 6 și 7) rămân neschimbate. Prin urmare, soții dintr-o căsătorie internațională vor continua să aibă posibilitatea de a consolida diferitele proceduri, așa cum prevăd regulamentul și alte instrumente de dreptul familiei (cum ar fi Regulamentul privind obligațiile de întreținere). În același timp, se menține flexibilitatea de care dispun soții de a depune o cerere de divorț într-unul dintre forurile indicate în regulament. Soții care nu au o cetățenie comună a unui stat membru al UE și care locuiesc într-un stat terț, dar mai au legături cu un anumit stat membru și doresc să divorțeze vor continua să se bazeze pe reglementările naționale pentru a avea acces la instanțele din UE sau pentru ca hotărârea (pronunțată într-o țară terță) să fie recunoscută în UE. De asemenea, următoarele articole rămân neschimbate din perspectiva reformării: articolele 1-7, articolul 8 alineatul (2), articolele 9-10, articolul 11 alineatele (1), (2), (3), (5) și (7), articolul 12 alineatele (2) și (4), articolele 13-14, articolul 15 alineatele (1)-(5), articolele 16-19, articolul 20 alineatul (2), articolul 21alineatele (1), (2) și (4), articolul 22, articolul 23 literele (a) și (c)-(f), articolele 24-27, articolul 41 alineatul (2), articolul 42 alineatul (2), articolele 44, 48, 49, 51, 53 și 54, articolul 55 literele (b)-(e), articolul 56 alineatele (2) și (3), articolul 58, articolul 59 alineatul (1), articolul 60 literele (a)-(d), articolele 63 și 66 și articolul 67 literele (a) și (b). ê 2201/2003 (adaptat) ð nou 2016/0190 (CNS) Propunere de REGULAMENT AL CONSILIULUI

privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii autorității părintești Ö și privind răpirea internațională de copii Õ, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (reformare) CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene Ö privind funcționarea Uniunii Europene Õ , în special articolul 61 litera (c) și articolul 67 alineatul (1) Ö 81 alineatul (3) Õ, având în vedere propunerea Comisiei Ö Europene Õ, ð după transmiterea proiectului de act legislativ parlamentelor naționale, ï având în vedere avizul Parlamentului European, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European, hotărând în conformitate cu o procedură legislativă specială, întrucât: ò nou (1)Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 a suferit modificări substanțiale. Întrucât este necesar să se efectueze modificări suplimentare, regulamentul menționat ar trebui reformat, din motive de claritate. (2)Prezentul regulament instituie norme uniforme privind competența în materie de divorț, de separare și de anulare a căsătoriei, precum și în ceea ce privește litigiile legate de autoritatea părintească cu un element internațional. Regulamentul facilitează libera circulație în Uniune a hotărârilor prin dispozițiile legate de recunoașterea și executarea acestora într-un alt stat membru. ê 2201/2003 considerentul 1 (adaptat) ð nou (3)ð Funcționarea corectă și fără obstacole a unui spațiu de justiție în cadrul Uniunii, cu respectarea diferitelor sisteme de drept și tradiții juridice ale statelor membre este esențială pentru Uniune. În acest sens, ar trebui să fie consolidată în continuare încrederea reciprocă în sistemele de justiție ale statelor membre. ï Comunitatea Europeană Ö Uniunea Õ și-a stabilit ca obiectiv crearea Ö, menținerea și dezvoltarea Õ unui spațiu de libertate, securitate și justiție în cadrul căruia se asigură libera circulație Ö și accesul la justiție Õ ale persoanelor. ð În vederea punerii în aplicare a acestor obiective, ar trebui consolidate drepturile persoanelor, în special ale copiilor, în cadrul procedurilor judiciare pentru a facilita cooperarea dintre autoritățile judiciare și administrative și executarea hotărârilor în materie de dreptul familiei cu implicații transfrontaliere. Recunoașterea reciprocă a hotărârilor în materie civilă ar trebui să fie îmbunătățită, accesul la justiție ar trebui simplificat și schimburile de informații între autoritățile statelor membre ar trebui îmbunătățite. ï (4)În acest scop, Comunitatea Ö Uniunea trebuie Õ să adoptăe, printre altele în special, măsurile în domeniul cooperării judiciare în materie civilă ð cu implicații transfrontaliere, în special atunci când sunt ï necesare pentru buna funcționare a pieței interne. ò nou

(5)Pentru atingerea obiectivului liberei circulații a hotărârilor în materie matrimonială și în materia autorității părintești, este necesar și oportun ca normele care reglementează competența judiciară și recunoașterea și executarea hotărârilor să fie reglementate printr-un instrument juridic al Uniunii cu caracter obligatoriu și cu aplicare directă. ê 2201/2003 considerentul 2 (adaptat) Consiliul European de la Tampere a aprobat principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor judiciare ca piatră de temelie pentru crearea unui spațiu judiciar veritabil și a identificat dreptul de vizită ca o prioritate. ê 2201/2003 considerentul 3 (adaptat) Regulamentul (CE) nr. 1347/2000 al Consiliului stabilește normele privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești față de copiii comuni, pronunțate cu ocazia acțiunilor matrimoniale. Conținutul prezentului regulament a fost preluat în mare parte din Convenția din 28 mai 1998 având același obiect . ê 2201/2003 considerentul 4 (adaptat) La 3 iulie 2000, Franța a prezentat o inițiativă în vederea adoptării unui regulament al Consiliului privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești privind dreptul de vizită a copiilor . ê 2201/2003 considerentul 5 (adaptat) ð nou (6)În vederea garantării egalității tuturor copiilor, prezentul regulament Ö ar trebui Õ să reglementeazăze toate hotărârile judecătorești în materia răspunderii autorității părintești, inclusiv măsurile de protecție a copilului Ö copiilor Õ , independent de orice legătură cu o procedură matrimonială ð sau de alt tip ï . ê 2201/2003 considerentul 6 (adaptat) (7)Deoarece aplicarea normelor în materia răspunderii autorității părintești intervine Ö totuși Õ adesea în cadrul acțiunilor matrimoniale, este mai indicat să existe un singur instrument în materie de divorț și în materia răspunderii autorității părintești. ê 2201/2003 considerentul 7 (adaptat) Domeniul de aplicare a prezentului regulament reglementează materiile civile, oricare ar fi natura instanței.

ê 2201/2003 considerentul 8 (adaptat) (8)În ceea ce privește hotărârile judecătorești de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei, prezentul regulament ar trebui să se aplice numai desfacerii unei legături matrimoniale și nu ar trebui să reglementeze probleme precum cauzele de divorț, efectele patrimoniale ale căsătoriei sau alte eventuale măsuri accesorii. ê 2201/2003 considerentul 9 (adaptat) (9)În ceea ce privește bunurile copilului, prezentul regulament ar trebui să se aplice numai măsurilor de protecție a copilului, anume: (i) Ö respectiv Õ desemnării și atribuțiilor unei persoane sau ale unui organism însărcinat să administreze bunurile copilului, să îl reprezinte și să îl asiste și (ii) măsurilor privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile copilului. În acest context și cu titlu de exemplu, prezentul regulament ar trebui să se aplice cazurilor în care părinții sunt în litigiu în legătură cu Ö obiectul procedurii este desemnarea unei persoane sau a unei entități care să se ocupe de Õ administrarea bunurilor copilului. Măsurile privind bunurile copilului care nu privesc protecția copilului ar trebui să fie reglementate în continuare de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului . ê 2201/2003 considerentul 10 (adaptat) (10)Prezentul regulament nu se aplică acelor materii care privesc securitatea socială, măsurilor de drept public cu caracter general în materie de educație și de sănătate, nici hotărârilor privind dreptul de azil și imigrarea. În plus, prezentul regulament Ö ar trebui Õ să nu se aplicăe nici stabilirii filiației, care este o problemă separată de atribuirea răspunderii autorității părintești, și nici altor probleme legate de starea persoanelor. Acesta nu se aplică nici măsurilor luate ca urmare a faptelor penale săvârșite de către copii. ê 2201/2003 considerentul 11 (adaptat) (11)Obligațiile de întreținere se exclud din domeniul de aplicare al prezentului regulament, deoarece sunt deja reglementate de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 4/2009 . În general , instanțele Ö autoritățile Õ competente în temeiul prezentului regulament vor avea competența de a hotărî în materie de obligații de întreținere Ö conexe Õ prin aplicarea articolului 5 alineatul (2) 3 litera (d) din regulamentul Ö menționat Õ nr. 44/2001 al Consiliului. ò nou (12)Prezentul regulament ar trebui să se aplice tuturor copiilor cu vârsta de până la 18 ani, similar Convenției de la Haga din 19 octombrie 1996 asupra competenței, legii aplicabile, recunoașterii, executării și cooperării privind răspunderea părintească și măsurile de protecție a copiilor (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1996”). Acest lucru ar trebui să evite suprapunerea cu domeniul de aplicare al Convenției de la Haga din 13 ianuarie 2000 privind protecția internațională a adulților, care se aplică persoanelor cu vârsta mai mare de 18 ani. Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”), și, prin urmare, dispozițiile capitolului III din prezentul regulament care reglementează aplicarea Convenției de la Haga din 1980 în relațiile dintre statele membre, ar trebui să continue să se aplice pentru copiii în vârstă de până la 16 de ani. ê 2201/2003 considerentul 12 (adaptat) ð nou (13)Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii autorității părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului ð și ar trebui să se aplice ținând seama de acesta. Orice trimitere la interesul superior al copilului ar trebui interpretată din perspectiva articolului 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și a Convenției Organizației Națiunilor Unite cu privire la drepturile copilului din 20 noiembrie 1989. ï (14)și, în special de Ö Pentru a garanta interesul superior al copilului, competența ar trebui stabilită în primul rând în funcție de Õ criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazurilor Ö în care intervine Õ de o schimbare a reședinței copilului sau Ö atunci când se încheie Õ ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii autorității părintești.

ò nou (15)Dacă reședința obișnuită a copilului se schimbă în urma unei mutări legale a copilului, competența ar trebui să urmeze copilul în vederea menținerii proximității. Acest lucru ar trebui să se aplice în cazul în care procedurile nu sunt încă în curs și în cazul procedurilor pendinte. Cu toate acestea, în cadrul procedurilor pendinte, părțile pot conveni în interesul eficienței justiției ca instanțele din statul membru în care se desfășoară acțiunea să își păstreze competența până la pronunțarea hotărârii definitive, cu condiția ca acest lucru să fie în interesul superior al copilului. Această posibilitate este deosebit de importantă atunci când procedura se apropie de sfârșit și unul dintre părinți dorește să se mute în alt stat membru împreună cu copilul. (16)În anumite condiții și dacă este în interesul superior al copilului, competența în materia autorității părintești poate fi, de asemenea, stabilită în statul membru în care se derulează procedura de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei dintre părinți sau într-un alt stat membru cu care copilul are o legătură strânsă și cu privire la care părțile sunt de acord, chiar și în cazul în care copilul nu își are reședința obișnuită în statul membru respectiv. Această competență, care constituie o excepție de la principiul proximității consacrat în jurisdicția din statul membru al reședinței obișnuite a copilului, pentru care nu există perpetuatio fori, ar trebui să înceteze cel târziu imediat ce hotărârea din cadrul procedurii în materia autorității părintești a rămas definitivă, pentru ca în viitor cerința proximității să poată fi îndeplinită în cazul oricărei noi proceduri. ê 2201/2003 considerentul 16 (adaptat) ð nou (17)Prezentul regulament nu ar trebui să împiediceă instanțele Ö autoritățile Õ unui stat membru Ö care nu sunt competente pe fond Õ să ia, în caz de urgență, măsuri provizorii sau , inclusiv asiguraătorii privind persoanele Ö persoana Õ sau bunurile ð copilului ï aflate în acel acest stat Ö membru Õ. ð Aceste măsuri ar trebui recunoscute și executate în toate celelalte state membre, inclusiv în statele membre competente în temeiul prezentului regulament, până când o autoritate competentă din statul membru respectiv ia măsurile pe care le consideră corespunzătoare. Cu toate acestea, măsurile luate de către o instanță dintr-un stat membru ar trebui să fie modificate sau înlocuite numai prin măsuri dispuse de o instanță din statul membru care are competență pe fond. O autoritate competentă doar în materie de măsuri provizorii, inclusiv asigurătorii, ar trebui, dacă este sesizată cu o cerere privind fondul cauzei, să se declare, din oficiu, necompetentă. În măsura în care protecția interesului superior al copilului impune acest lucru, autoritatea ar trebui să informeze, direct sau prin intermediul autorității centrale, autoritatea din statul membru care are competență pe fond în temeiul prezentului regulament în legătură cu măsurile luate. Nerespectarea obligației de a informa autoritatea unui alt stat membru nu ar trebui totuși să constituie în sine un motiv de nerecunoaștere a măsurii. ï ê 2201/2003 considerentul 13 (adaptat) ð nou (18)ð În cazuri excepționale, este posibil ca autoritățile statului membru în care copilul își are reședința obișnuită să nu fie cele mai în măsură să soluționeze cazul. ï În interesul Ö superior Õ al copilului, prezentul regulament permite instanței competente în mod excepțional și în anumite condiții, Ö autoritatea Õ competenteă poate să transmită cauza instanței Ö își transfere competența, într-un caz specific, Õ Ö unei autorități din Õ alt stat membru, în cazul în care aceastaă Ö autoritate Õ este mai bine plasată să soluționeze cazul. Cu toate acestea, în acest caz, cea de a doua instanță sesizată Ö autoritate Õ nu ar trebui autorizată să trimită să își poată transfera cazul Ö competența Õ unei a treia Ö autorități Õ instanțe. ò nou (19)De fiecare dată când se face referire la „competența în temeiul prezentului regulament” în materia autorității părintești, aceasta ar trebui să includă, de asemenea, articolele 7-14, în special competența reziduală în temeiul legislației naționale, astfel cum este permisă de articolul 13 din prezentul regulament și competența stabilită printr-un transfer de competență. ê 2201/2003 considerentul 14 (adaptat) (20)Efectele pPrezentului regulament nu ar trebui să aducă atingere aplicării dreptului internațional public în materia imunității diplomatice. Dacă instanța Ö autoritatea Õ competentă în temeiul prezentului regulament nu-își poate exercita competența din cauza existenței unei imunități diplomatice Ö din cauze legate de Õ imunitatea diplomatică în conformitate cu dreptul internațional, competența ar trebui stabilită în statul membru în care persoana în cauză nu beneficiază de nicio imunitate, în conformitate cu legislația statului respectiv. ê 2201/2003 considerentul 15 (adaptat)

(21)Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială Ö Regulamentul (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului și al Consiliului Õ ar trebui să se apliceă pentru notificarea și comunicarea actelor din cadrul unei acțiuni judiciare intentate în temeiul prezentului regulament. ò nou (22)În cazul în care rezultatul unei proceduri derulate de o autoritate dintr-un stat membru care nu este competent în temeiul prezentului regulament depinde de soluționarea unei chestiuni incidentale care intră în domeniul de aplicare al prezentului regulament, respectiva autoritate nu ar trebui să fie împiedicată de dispozițiile prezentului regulament să soluționeze chestiunea respectivă. Prin urmare, dacă obiectul procedurii este, de exemplu, un litigiu în materie de succesiuni în care este implicat copilul și în care trebuie desemnat un tutore ad litem pentru a-l reprezenta pe copil, autoritatea competentă în litigiul succesoral ar trebui să poată desemna un tutore pentru procedura cu care a fost sesizată, indiferent dacă aceasta are competență în materia autorității părintești în temeiul prezentului regulament. Orice astfel de soluționare a unei chestiuni incidentale ar trebui să producă efecte numai în procedura în cauză. ê 2201/2003 considerentul 18 În caz de hotărâre de neînapoiere pronunțată în temeiul articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, instanța ar trebui să informeze cu privire la aceasta instanța competentă sau autoritatea centrală din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite. Această instanță, în cazul în care nu a fost încă sesizată, sau autoritatea centrală, ar trebui să adreseze o notificare părților. Această obligație nu ar trebui să împiedice autoritatea centrală să adreseze, de asemenea, o notificare autorităților publice vizate în conformitate cu dreptul intern. ê 2201/2003 considerentul 19 (adaptat) ð nou (23)ð În cadrul procedurilor în materia autorității părintești derulate în temeiul prezentului regulament, precum și al celor de înapoiere derulate în temeiul Convenției de la Haga din 1980 ar trebui să se respecte dreptul copilului de a-și exprima părerea în mod liber, iar atunci când se analizează interesul superior al copilului, ar trebui să se acorde o importanță corespunzătoare părerii copilului. ï Ascultarea copilului ð în conformitate cu articolul 24 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și cu articolul 12 din Convenția Organizației Națiunilor Unite cu privire la drepturile copilului ï joacă un rol important în aplicarea prezentului regulament,. fără ca acest act să aibă ca efect Ö Cu toate acestea, prezentul regulament nu urmărește Õ modificarea procedurilor naționale aplicabile în această materie ð stabilirea modalităților de ascultare a copilului, de exemplu dacă acesta trebuie ascultat de judecător personal sau de către un expert cu o formare specială și care informează ulterior instanța, ori dacă acesta este ascultat în sala de judecată sau în alt loc ï . ê 2201/2003 considerentul 20 (adaptat) (24)Ascultarea copilului într-un alt stat membru se poate efectua în conformitate Ö în temeiul Õ modalitățileor prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială Ö , după caz Õ . ê 2201/2003 considerentul 17 (adaptat) (25)În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, înapoierea sa ar trebui obținută fără întârziere, iar Ö și Õ în acest scop Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 ar trebui să se aplice în continuare astfel cum a fost completată cu dispozițiile din prezentul regulament, în special cu cele din articolul 11 capitolul III. ò nou (26)În vederea încheierii cât mai rapide a procedurii de înapoiere prevăzute în Convenția de la Haga din 1980, statele membre ar trebui să concentreze competența pentru aceste proceduri la una sau mai multe instanțe, ținând seama în mod corespunzător de structurile interne de administrare a justiției. Concentrarea competenței la un număr limitat de instanțe dintr-un stat membru reprezintă o modalitate esențială și eficace de a accelera soluționarea cazurilor de răpire de copii care implică mai multe state membre, întrucât judecătorii care soluționează un număr mai mare de astfel de cazuri capătă o expertiză specială. În funcție de structura sistemului juridic, competența în cazurile de răpire de copii ar putea fi concentrată la o singură instanță pentru întreaga țară sau la un număr limitat de instanțe, utilizând, de exemplu, numărul de curți de apel ca punct de plecare și concentrând competența pentru cazurile de răpire internațională de copii la o singură instanță de prim grad de jurisdicție din raza teritorială a fiecărei curți de apel. Fiecare instanță ar trebui să se pronunțe în termen de cel mult șase săptămâni de la data la care este sesizată cu cererea sau cu calea de atac. Statele membre ar trebui să limiteze la una singură numărul căilor de atac împotriva unei hotărâri prin care se aprobă sau se refuză înapoierea copilului în temeiul Convenției de la Haga din 1980 privind răpirea copiilor.

(27)În cazul în care autoritățile centrale inițiază sau facilitează introducerea de acțiuni în instanță pentru înapoierea copilului în temeiul Convenției de la Haga din 1980, acestea ar trebui să se asigure că dosarul întocmit în vederea inițierii unei astfel de proceduri este complet în termen de șase săptămâni, cu excepția cazului în care acest lucru este imposibil din motive excepționale. Pentru a permite autorității centrale solicitate să respecte acest termen, autoritatea centrală solicitantă ar trebui să colaboreze îndeaproape cu solicitantul și să răspundă fără întârziere tuturor cererilor de informații suplimentare sau de documente lipsă din partea autorității centrale solicitate. (28)În toate cazurile care privesc copii, în special în cazurile de răpire internațională de copii, autoritățile judiciare și administrative ar trebui să ia în considerare posibilitatea de a obține soluționarea pe cale amiabilă, prin mediere și prin alte mijloace adecvate, primind asistență, după caz, din partea rețelelor existente și a structurilor de sprijin pentru mediere în caz de litigii transfrontaliere în materia autorității părintești. Aceste eforturi nu ar trebui, totuși, să prelungească în mod nejustificat acțiunea de înapoiere introdusă în temeiul Convenției de la Haga din 1980. ê 2201/2003 considerentul 17 (adaptat) ð nou (29)Instanțele din statul membru în care a fost deplasat copilul sau a fost reținut ilicit ar trebui să fie în măsură să se opună înapoierii sale Ö refuze înapoierea Õ în cazuri precise specifice, justificate în mod corespunzător., ð astfel după cum permit dispozițiile Convenției de la Haga din 1980. Cu toate acestea, înainte de a respinge cererea de înapoiere a copilului, instanța ar trebui să examineze dacă au fost luate sau ar putea fi luate măsuri adecvate de protecție pentru a elimina orice risc la adresa interesului superior al copilului care ar putea împiedica înapoierea în temeiul articolului 13 alineatul (1) punctul (b) din Convenția de la Haga din 1980. În acest scop, instanța ar trebui să se consulte cu autoritățile judiciare și administrative competente din statul membru în care copilul își are reședința obișnuită, primind asistență din partea autorităților centrale sau a Rețelei judiciare europene în materie civilă și comercială instituite prin Decizia 2001/470/CE a Consiliului din 28 mai 2001 și, în cazuri adecvate, să dispună toate măsurile asigurătorii necesare în conformitate cu articolul 12 din prezentul regulament pentru a garanta înapoierea în siguranță a copilului. Aceste măsuri ar trebui recunoscute și executate în toate statele membre, inclusiv în statele membre competente în temeiul prezentului regulament, până când o autoritate competentă din statul membru respectiv ia măsurile pe care le consideră corespunzătoare. ï (30)ð În cazul în care instanța din statul membru în care copilul a fost deplasat sau reținut în mod ilicit decide să refuze înapoierea copilului în temeiul Convenției de la Haga din 1980, în hotărâre ar trebui să se menționeze în mod explicit articolele relevante din Convenția de la Haga din 1980 pe care s-a întemeiat hotărârea de refuz. ï Cu toate acestea, oO astfel de hotărâre ar trebui să poată Ö poate Õ fi înlocuită Ö , totuși, Õ cu o hotărâre ulterioară ð , pronunțată în cadrul unei proceduri de încredințare a copilului, după o examinare cuprinzătoare a interesului superior al copilului , ï a instanței din statul membru al reședinței obișnuite a copilului înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite. Dacă această hotărâre implică înapoierea copilului, înapoierea ar trebui realizată fără a fi necesară recurgerea la vreo procedură pentru recunoașterea și executarea hotărârii în cauză în statul membru în care se află copilul răpit. ê 2201/2003 considerentul 21 Recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate într-un stat membru ar trebui să se bazeze pe principiul încrederii reciproce, iar motivele de refuz al recunoașterii ar trebui reduse la minimul necesar. ê 2201/2003 considerentul 22 Actele autentice și acordurile între părți care sunt executorii într-un stat membru ar trebui asimilate „hotărârilor judecătorești” în scopul aplicării normelor de recunoaștere și de executare. ê 2201/2003 considerentul 23 (adaptat) ð nou (31)Consiliul European de la Tampere a estimat în concluziile sale (punctul 34) ð Încrederea reciprocă în administrarea justiției în Uniune justifică principiul potrivit căruia ï hotărârile judecătorești pronunțate în litigiile care țin de dreptul familiei Ö hotărârile pronunțate într-un stat membru Õ ar trebui recunoscute automat în întreaga Uniune Ö în toate statele membre Õ fără Ö a fi necesară Õ vreo procedură intermediară Ö de recunoaștere Õ sau motive de refuz al executării. Acesta este motivul pentru care hotărârile privind dreptul de vizită și cele privind înapoierea copilului, care au fost certificate Ö În special, atunci când primesc o hotărâre de divorț, de separare de drept sau de anulare a unei căsătorii care a fost pronunțată în alt stat membru și care nu mai poate fi atacată Õ în statul membru de origine în conformitate cu dispozițiile din prezentul regulament Ö , autoritățile competente din statul membru solicitat Õ ar trebui să fie recunoscute Ö să recunoască hotărârea Õ și să fie executorii în toate celelalte state membre Ö de drept Õ fără să fie soliciteată nicio vreo altă procedură Ö și să își actualizeze registrele de stare civilă în mod corespunzător Õ . Procedura de executare a acestor hotărâri judecătorești rămâne reglementată de dreptul intern. ò nou (32)Recunoașterea unei hotărâri ar trebui să fie refuzată numai dacă există unul sau mai multe motive de refuz al recunoașterii dintre cele prevăzute la articolele 37 și 38. Cu toate acestea, motivele menționate la articolul 38 alineatul (1) literele (a)-(c) nu pot fi invocate împotriva hotărârilor privind dreptul de vizită și a celor privind înapoierea copilului în temeiul articolului 26 alineatul (4) paragraful al doilea care au fost certificate în statul membru de origine în conformitate cu prezentul regulament, în mod similar prevederilor din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003.

(33)În plus, obiectivul ca litigiile transfrontaliere în care sunt implicați copiii să fie soluționate într-un mod mai rapid și mai puțin costisitor justifică eliminarea hotărârii de încuviințare a executării înainte de executarea unei hotărâri în statul membru de executare pentru toate hotărârile în materia autorității părintești. În timp ce Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 a eliminat această cerință numai pentru hotărârile de acordare a dreptului de vizită și pentru anumite hotărâri prin care se dispune înapoierea unui copil, prezentul regulament prevede în prezent o singură procedură de executare transfrontalieră a tuturor hotărârilor în materia autorității părintești. Prin urmare, sub rezerva dispozițiilor din prezentul regulament, o hotărâre pronunțată de autoritățile unui stat membru ar trebui tratată ca și cum ar fi fost pronunțată în statul membru de executare. (34)Actele autentice și acordurile dintre părți care sunt executorii într-un stat membru ar trebui asimilate „hotărârilor” în scopul aplicării normelor de recunoaștere și de executare. (35)Instanța din statul membru de executare ar trebui să fie cea care să ia măsuri de executare specifice sau eventuale măsuri auxiliare impuse de legislația națională în materie de executare și să dispună autorității de executare competente să procedeze la executare. În cazul în care o hotărâre dintr-un alt stat membru trebuie să includă mai multe detalii sau să fie adaptată pentru a fi executată în temeiul legislației naționale din statul membru de executare, instanța competentă din statul membru respectiv ar trebui să efectueze precizările sau adaptările necesare, respectând, în același timp, elementele esențiale ale hotărârii. În special, în cazul în care o hotărâre prin care se acordă dreptul de vizită nu este suficient de precisă sau lipsesc modalitățile de punere în practică, aceste completări ar trebui să fie dispuse de instanța din statul membru de executare. În cazul în care o hotărâre conține o măsură sau un ordin care nu este prevăzut în dreptul statului membru solicitat, măsura sau ordinul, inclusiv orice drept indicat în acesta, ar trebui, în măsura posibilului, să fie adaptat la o măsură sau un ordin din legislația statului membru respectiv cu efecte echivalente și obiective similare. (36)Executarea directă într-un stat membru a unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru fără o hotărâre de încuviințare a executării nu ar trebui să pună în pericol respectarea drepturilor la apărare. Prin urmare, persoana împotriva căreia se solicită executarea ar trebui să poată solicita refuzarea recunoașterii sau a executării unei hotărâri în cazul în care consideră că există un motiv de refuz al recunoașterii sau al executării prevăzut în prezentul regulament. (37)O parte care contestă executarea unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru ar trebui, în măsura în care este posibil și în conformitate cu sistemul juridic al statului membru de executare, să poată invoca, în aceeași procedură, pe lângă motivele de refuz al recunoașterii sau al executării prevăzute la articolele 37 și 38 din prezentul regulament, motivele de refuz al executării în sine prevăzute la articolul 40 alineatul (2) din prezentul regulament. Incompatibilitatea executării unei hotărâri cu interesul superior al copilului cauzată de importanța obiecțiilor unui copil cu o vârstă și un grad de maturitate suficiente sau de o altă modificare de circumstanțe care a apărut după ce hotărârea a fost pronunțată ar trebui luată în considerare numai în cazul în care aceasta are o importanță comparabilă cu excepția de ordine publică. Nu pot fi invocate motivele de refuz al executării prevăzute în dreptul intern. În cazul în care refuzul executării se bazează pe obiecțiile unui copil cu o vârstă și un grad de maturitate suficiente, autoritățile competente din statul membru de executare ar trebui totuși, înainte de a refuza executarea, să ia toate măsurile necesare pentru a pregăti copilul în vederea executării și să obțină cooperarea acestuia. (38)Pentru a informa persoana împotriva căreia se solicită executarea cu privire la executarea unei hotărâri pronunțate într-un alt stat membru, certificatul prevăzut în prezentul regulament, însoțit, dacă este necesar, de hotărâre, ar trebui notificat sau comunicat persoanei respective într-un termen rezonabil, înainte de efectuarea primei măsuri de executare. În acest context, prima măsură de executare ar trebui să însemne prima măsură de executare după această notificare sau comunicare. ê 2201/2003 considerentul 24 (adaptat) ð nou (39)Ar trebui ca certificatul eliberat pentru facilitarea executării hotărârii judecătorești să nu poată fi supus niciunei căi de atac. Ar trebui ca acesta să facă obiectul unei acțiuni în rectificare numai în caz de eroare materială, de exemplu Ö și anume Õ în cazul în care certificatul nu reflectă corect conținutul hotărârii. ð Acesta ar trebui retras în cazul în care a fost eliberat în mod evident greșit, având în vedere cerințele prevăzute în prezentul regulament. ï ò nou (40)În cazul în care măsurile provizorii, inclusiv cele asigurătorii, sunt dispuse de o autoritate competentă pe fond, ar trebui asigurată libera circulație a acestora în temeiul prezentului regulament. Același lucru este valabil și pentru măsurile provizorii, inclusiv asigurătorii, dispuse în cazuri de urgență în temeiul articolului 12 din prezentul regulament de o autoritate a unui stat membru care nu este competentă pe fond. Aceste măsuri ar trebui să se aplice până în momentul în care o autoritate a unui stat membru competentă pe fond în temeiul prezentului regulament ia măsurile pe care le consideră corespunzătoare. Cu toate acestea, măsurile provizorii, inclusiv asigurătorii, dispuse fără citarea părții adverse nu ar trebui să fie recunoscute și executate în temeiul prezentului regulament. ê 2201/2003 considerentul 25 (adaptat) (41)Ö În materia autorității părintești, ar trebui desemnate Õ Aautoritățile centrale Ö în toate statele membre. Acestea ar trebui să acorde asistență părinților și autorităților competente în cadrul procedurilor transfrontaliere și Õ ar trebui să coopereze atât în mod general, cât și în cazuri speciale, inclusiv în vederea încurajării rezolvării pe cale amiabilă a conflictelor familiale în materia răspunderii părintești. În acest scop, autoritățile centrale Ö ar trebui să Õ participeă la Rețeaua Jjudiciară Eeuropeană în materie civilă și comercială creată prin Decizia 2001/470/CE a Consiliului din 28 mai 2001 de creare a unei Rețele Judiciare Europene în materie civilă și comercială . ò nou (42)În cazuri specifice în materia autorității părintești care intră în domeniul de aplicare al prezentului regulament, autoritățile centrale ar trebui să coopereze între ele pentru a oferi asistență autorităților naționale, precum și titularilor autorității părintești. O astfel de asistență ar trebui să includă în special localizarea copilului, fie direct, fie prin intermediul altor autorități competente, în cazul în care acest lucru este necesar pentru îndeplinirea unei cereri în temeiul prezentului regulament, și furnizarea de informații legate de copil necesare în scopul procedurii.

(43)Prelucrării datelor cu caracter personal de către statele membre efectuate în temeiul prezentului regulament i se aplică Regulamentul (UE) 2016/679. (44)Fără a aduce atingere cerințelor procedurale prevăzute în legislația internă a statului solicitant, autoritatea solicitantă ar trebui să poată alege în mod liber, dintre canalele disponibile, modalitatea adecvată de a obține informațiile necesare, de exemplu, în cazul instanțelor, aplicând Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului, utilizând Rețeaua judiciară europeană în materie civilă și comercială, în special autoritățile centrale instituite prin prezentul regulament și judecătorii și punctele de contact din cadrul rețelei sau, în cazul autorităților administrative și judiciare, solicitând informații prin intermediul unei organizații neguvernamentale specializate în acest domeniu. (45)În cazul în care se primește o cerere motivată corespunzător privind întocmirea unui raport referitor la situația copilului, la o procedură în curs sau la o hotărâre pronunțată cu privire la copil, autoritățile competente din statul membru solicitat ar trebui să răspundă cererii fără a aplica alte cerințe care pot exista în legislația lor națională. Cererea ar trebui să conțină, în special, o descriere a procedurii pentru care sunt necesare informațiile și situația de fapt care se află la originea procedurii. (46)O autoritate a unui stat membru care are în vedere pronunțarea unei hotărâri în materia autorității părintești ar trebui să fie îndrituită să solicite comunicarea de informații relevante pentru protecția copilului de către autoritățile unui alt stat membru în cazul în care interesul superior al copilului impune acest lucru. În funcție de circumstanțe, acestea pot include informații cu privire la acțiunile și hotărârile privind unul dintre părinți sau frații/surorile copilului sau privind capacitatea unui părinte de a se ocupa de copil sau de a vizita copilul. (47)cazul în care o persoană care are cu copilul legături de familie de facto conforme cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului își are reședința într-un stat membru și dorește să inițieze proceduri pentru a obține dreptul de vizită într-un alt stat membru în care copilul își are reședința obișnuită, acelei persoane ar trebui să i se permită să contacteze direct autoritățile competente din statul membru în care aceasta își are reședința și să primească un răspuns privind declararea sa ca aptă să își exercite dreptul de vizită și privind condițiile în care dreptul de vizită ar trebui luat în considerare astfel încât acest răspuns să poată fi utilizat ulterior în cadrul procedurii din statul membru competent în temeiul prezentului regulament. Aceste informații ar trebui, de asemenea, să fie oferite de către autoritățile competente din statul membru în care își are reședința persoana care intenționează să dobândească dreptul de vizită în cazul în care o astfel de cerere provine de la autoritățile unui alt stat membru care are competență în temeiul prezentului regulament. (48)Având în vedere că timpul este esențial în materia autorității părintești, răspunsul la orice cerere formulată în conformitate cu articolele 64 și 65 ar trebui să fie transmis în termen de două luni. (49)În cazul în care o autoritate a unui stat membru a pronunțat deja o hotărâre în materia autorității părintești sau are în vedere o astfel de hotărâre și executarea urmează să aibă loc în alt stat membru, autoritatea poate solicita ca autoritățile acestui din urmă stat membru să ofere asistență în ceea ce privește executarea hotărârii. Acest lucru ar trebui să se aplice, de exemplu, hotărârilor prin care se acordă un drept de vizită sub supraveghere exercitat într-un alt stat membru decât cel în care este situată autoritatea sau oricăror altor măsuri însoțitoare dispuse de autoritățile competente din statul membru în care hotărârea urmează să fie executată. (50)În cazul în care o autoritate a unui stat membru are în vedere plasarea copilului într-o familie substitutivă sau într-o instituție din alt stat membru, înainte de plasare ar trebui derulată o procedură de consultare prin intermediul autorităților centrale din ambele state membre. Înainte de a dispune măsura de plasare, autoritatea care intenționează să o dispună ar trebui să obțină acordul autorității competente din statul membru pe teritoriul căruia ar urma să fie plasat copilul. Întrucât cel mai adesea plasările sunt măsuri urgente necesare pentru a îndepărta copilul de o situație care îi afectează interesul superior, timpul este esențial în acest tip de hotărâri. Prin urmare, în vederea accelerării procedurii de consultare, prezentul regulament stabilește în mod exhaustiv condițiile în care se face cererea și termenul de răspuns pe care ar trebui să îl respecte statul membru în care copilul ar urma să fie plasat. Condițiile care se aplică acordării sau refuzării acordului continuă însă să fie reglementate de legislația națională a statului membru solicitat. (51)Orice plasare a copilului pe termen lung în străinătate ar trebui să se facă în conformitate cu articolul 24 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a UE (dreptul de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu

ambii părinți) și cu prevederile Convenției Organizației Națiunilor Unite cu privire la drepturile copilului, în special articolele 8, 9 și 20. În special, atunci când se au în vedere diferitele soluții, ar trebui să se țină seama de necesitatea unei continuități în creșterea copilului și de contextul etnic, religios, cultural și lingvistic al acestuia. ê 2201/2003 considerentul 26 (adaptat) (52)Comisia ar trebui să facă publice și să actualizeze listele cu Ö informațiile privind Õ instanțele și căile de atac transmise de statele membre. ê 2201/2003 considerentul 27 Ar trebui să se ia măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentului regulament în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a procedurilor pentru exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei . ò nou (53)Pentru a se asigura faptul că certificatele care urmează a fi utilizate în legătură cu recunoașterea sau executarea hotărârilor, a actelor autentice și a acordurilor în temeiul prezentului regulament sunt actualizate, competența de a adopta acte în conformitate cu articolul 290 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ar trebui să fie delegată Comisiei în ceea ce privește modificările anexelor I-III la prezentul regulament. Este deosebit de important ca, pe parcursul lucrărilor pregătitoare, Comisia să desfășoare consultări adecvate, inclusiv la nivel de experți, și ca aceste consultări să se efectueze în conformitate cu principiile stabilite în Acordul interinstituțional privind o mai bună legiferare din 13 aprilie 2016. În special, pentru a asigura participarea egală la pregătirea actelor delegate, Consiliul primește toate documentele în același timp cu experții statelor membre, iar experții acestora au acces în mod sistematic la reuniunile grupurilor de experți ale Comisiei însărcinate cu pregătirea actelor delegate. ê 2201/2003 considerentul 28 (adaptat)

Prezentul regulament înlocuiește Regulamentul (CE) nr. 1347/2000 care se abrogă, în consecință. ê 2201/2003 considerentul 29 (adaptat) (54)În vederea bunei funcționări a prezentului regulament, Comisia ar trebui să examineze Ö evalueze Õ punerea sa în aplicare pentru a propune, dacă este cazul, modificările necesare. ê 2201/2003 considerentul 30 (adaptat) ð nou (55)ð [În conformitate cu articolele 1 și 2 și cu articolul 4a alineatul (1) din Protocolul nr. 21 privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, și fără a aduce atingere articolului 4 din protocol, Regatul Unit și Irlanda nu participă la adoptarea prezentului regulament, nu au obligații în temeiul acestuia și nu fac obiectul aplicării sale.] ï [Regatul Unit și Irlanda, îÎn conformitate cu articolul 3 Ö și cu articolul 4a alineatul (1) Õ din Protocolul Ö nr. 21 Õ privind poziția Regatului Unit și a Irlandei Ö cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, Õ anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul Ö privind funcționarea Uniunii Europene Õ de instituire a Comunității Europene, Ö Regatul Unit și Irlanda Õ și-au notificat dorința de a participare la adoptarea și punerea în aplicare a prezentului regulament.] ê 2201/2003 considerentul 31 (adaptat) (56)Danemarca, în conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul Ö nr. 22 Õ privind poziția Danemarcei anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul Ö privind funcționarea Uniunii Europene Õ de instituire a Comunității Europene, nu participă la adoptarea prezentului regulament și, prin urmare, nu îi revin obligații în temeiul acestuia și acesta nu i se aplică face obiectul aplicării sale. ê 2201/2003 considerentul 32 (adaptat) ð nou (57)Înțelegând că obiectivele prezentului regulament nu pot fi suficient realizate în mod satisfăcător de către statele membre ð din cauza diferențelor dintre normele naționale în materie de competență și de recunoaștere și executare a hotărârilor ï, dar pot fi ð, datorită aplicabilității directe și a caracterului obligatoriu al prezentului regulament, ï mai bine realizate la nivelul comunitar Ö Uniunii Õ, Comunitatea Ö Uniunea Õ poate lua măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din Ttratatul Ö privind Uniunea Europeană Õ. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat la articolul respectiv, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea realizarea acestor obiective., ê 2201/2003 considerentul 33 (adaptat) Prezentul regulament recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene. În