EXPUNERE DE MOTIVE

1.CONTEXTUL PROPUNERII

În decembrie 2012, la Conferința privind schimbările climatice de la Doha, cele 192 de părți la Protocolul de la Kyoto la Convenția-cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice au adoptat o modificare la Protocolul de la Kyoto. Această „modificare de la Doha” stabilește o a doua perioadă de angajament asumat în cadrul Protocolului de la Kyoto, care începe la 1 ianuarie 2013 și se încheie la 31 decembrie 2020, și care prevede angajamente cu caracter obligatoriu din punct de vedere juridic privind reducerea emisiilor pentru părțile menționate în anexa B la acesta.

Acordul privind modificarea de la Doha face parte dintr-un pachet mai amplu de măsuri. În afară de cele 38 de părți vizate în cadrul celei de a doua perioade de angajament, peste 60 de alte țări, cum ar fi Statele Unite ale Americii, China, India, Africa de Sud și Brazilia, s-au angajat să adopte măsuri de atenuare în temeiul Convenției-cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice (denumită în continuare „convenția”). Astfel, cota totală a emisiilor globale acoperite de angajamentele internaționale privind măsurile de atenuare adoptate în temeiul Protocolului de la Kyoto și al convenției ajunge la peste 80 %. Un alt element esențial al acestui pachet mai amplu constă în faptul că părțile la convenție au convenit ca, cel târziu până în 2015, „să adopte un protocol, un alt instrument juridic sau un acord cu forță juridică în temeiul convenției, aplicabil tuturor părților”, care să intre în vigoare și să fie pus în aplicare începând cu 2020.

Articolul 4 din Protocolul de la Kyoto le permite părților să își îndeplinească angajamentele în comun. Uniunea Europeană și cele cincisprezece părți care erau state membre atunci când a fost semnat Protocolul de la Kyoto în 1997 au ales să procedeze astfel pentru prima perioadă de angajament (2008-2012) și, în consecință, au ratificat protocolul în 2002. Modificarea de la Doha și declarația Uniunii Europene și a statelor sale membre pronunțată în momentul adoptării sale precizează că Uniunea Europeană și statele sale membre intenționează să își îndeplinească în comun obiectivele de reducere și în cea de a doua perioadă de angajament. În plus, Uniunea Europeană și statele sale membre și-au exprimat intenția de a-și îndeplini în comun cu Islanda angajamentele din a doua perioadă de angajament a Protocolului de la Kyoto. Integrarea Islandei în acest grup al părților care își îndeplinesc angajamentele în comun răspunde unei solicitări în acest sens formulate de Islanda în iunie 2009. Consiliul, în reuniunea sa din 15 decembrie 2009, a salutat această solicitare și a invitat Comisia să prezinte o recomandare de deschidere a negocierilor necesare cu Islanda. În iunie 2013, Comisia a prezentat Consiliului recomandarea sa.

În conformitate cu modificarea de la Doha, Uniunea Europeană, statele sale membre și Islanda se angajează să își limiteze media anuală a emisiilor de gaze cu efect de seră (GES) în perioada 2013-2020 la 80 % din emisiile din anul de referință (pentru majoritatea statelor, 1990). Acest angajament se bazează pe obiectivele de reducere a emisiilor stabilite în pachetul privind schimbările climatice și energia adoptat în 2009, în special în schema UE de comercializare a certificatelor de emisii (UE ETS) și în Decizia privind partajarea eforturilor. Angajamentul a fost stabilit luându-se în considerare diferențele în ceea ce privește domeniul de aplicare dintre legislația Uniunii Europene și cea de a doua perioadă de angajamente a Protocolului de la Kyoto. Această abordare este în conformitate cu concluziile Consiliului din martie 2012, în care se afirmă că angajamentul comun al Uniunii Europene, al statelor sale membre și al Islandei ar trebui să se bazeze pe pachetul legislativ privind schimbările climatice și energia, dar și că obligațiile de reducere a emisiilor la nivel individual de statele membre în a doua perioadă de angajament a Protocolului de la Kyoto „nu trebuie să depășească obligațiile convenite în legislația Uniunii Europene”. Această abordare a fost respectată în documentul prezentat în aprilie 2012 de Uniunea Europeană și statele sale membre referitor la angajamentul lor în cadrul celei de a doua perioade.

Legislația Uniunii Europene necesară pentru atingerea obiectivului de 80 % până în 2020 este deja în vigoare. La momentul adoptării sale, au fost prezentate analize de impact extinse privind implicațiile economice pentru fiecare stat membru, iar acestea au fost, de asemenea, actualizate pentru a se ține seama de impactul crizei economice și financiare. Prin urmare, Uniunea Europeană și statele sale membre au convenit la Doha să pună în aplicare imediat, începând cu 1 ianuarie 2013, angajamentele și responsabilitățile care le revin pentru cea de a doua perioadă de angajament a Protocolului de la Kyoto. Mai mult, Uniunea Europeană înregistrează progrese în vederea îndeplinirii obiectivului său pentru 2020. Ultimul inventar GES arată că nivelul emisiilor din 2011 în cele 27 de state membre a fost cu 18,4 % mai mic față de nivelul înregistrat în 1990 (fără a se lua în considerare exploatarea terenurilor, schimbarea utilizării terenurilor, domeniul forestier și utilizarea mecanismelor flexibile). Ajustat în funcție de diferențele în ceea ce privește domeniul de aplicare și gradul de acoperire ale Protocolului de la Kyoto și considerând ca bază pentru Cipru și Malta anul 1990, reducerea efectivă a emisiilor în 2011 în comparație cu emisiile din anul de bază Kyoto ar fi cu puțin peste reducerea de 20 % impusă în a doua perioadă de angajament. Pe baza celor mai recente previziuni ale statelor membre cu privire la emisiile de GES și presupunând că are loc punerea în aplicare a politicilor și măsurilor în vigoare în prezent, Agenția Europeană de Mediu a indicat o ușoară scădere suplimentară a emisiilor până în 2020, cu o reducere totală până în 2020 de aproximativ 19 % sub nivelurile din 1990. Acest lucru confirmă faptul că Uniunea Europeană ar trebui să își îndeplinească obiectivul său aferent celei de a doua perioade de angajament pe baza politicilor și a măsurilor în vigoare. Propunerea UE privind o reducere de 30 % rămâne totuși în discuție. În plus, sunt în curs discuții privind calea cea mai eficientă din punctul de vedere al costurilor prin care Uniunea Europeană să își reducă emisiile de gaze cu efect de seră cu 80-95 % până în 2050, inclusiv obiectivul pentru 2030.

Intrarea oficială în vigoare a modificării de la Doha reprezintă un obiectiv important pentru Uniunea Europeană. Pentru aceasta este necesar ca 144 din cele 192 de părți la Protocolul de la Kyoto, printre care Uniunea Europeană și statele sale membre, să își depună instrumentele de acceptare. Prezenta propunere de Decizie a Consiliului privind concluziile modificării de la Doha îi va permite Uniunii Europene să facă acest lucru. În plus față de ratificarea de către Uniunea Europeană, va fi necesar, de asemenea, ca statele membre să își finalizeze propriile procese de ratificare. În conformitate cu practica obișnuită, după încheierea procedurilor de ratificare respective, Uniunea Europeană și statele sale membre își vor depune simultan instrumentele de acceptare pentru a permite intrarea simultană în vigoare pentru toate statele membre. Acest lucru ar trebui să aibă loc cu mult înaintea Conferinței privind schimbările climatice de la Paris, de la sfârșitul anului 2015.

2.MODIFICAREA DE LA DOHA

Modificarea de la Doha prevede angajamentele de atenuare pentru cea de a doua perioadă de angajament a Protocolului de la Kyoto pentru țările enumerate în anexa B la protocol. În plus, aceasta conține noi modificări la textul protocolului, care urmează să fie puse în aplicare în cea de a doua perioadă de angajament. Cea mai mare parte a acestor modificări permit pur și simplu punerea în aplicare a noilor angajamente de atenuare, dar există și dispoziții care implică modificarea obligațiilor de fond. Acestea privesc includerea unui nou gaz - trifluorura de azot (NF3), două dispoziții legate de ambițiile angajamentelor părților pentru cea de a doua perioadă de angajament (așa-numitul „mecanism privind ambițiile”) și un nou articol 3 alineatul (7b).

Angajamentele privind măsurile de atenuare pentru cea de a doua perioadă de angajament din anexa B

Modificarea de la Doha prevede un tabel modificat în anexa B la Protocolul de la Kyoto, care conține o a treia coloană ce stabilește angajamente de atenuare obligatorii din punct de vedere juridic pentru cea de a doua perioadă de angajament, sub formă de angajamente cantitative de limitare sau de reducere a emisiilor la nivelul întregii economii (QELRO). Treizeci și opt de părți la Protocolul de la Kyoto au enumerat un procentaj al emisiilor corespunzătoare anului sau perioadei de bază ca fiind QELRO-ul lor, în coloana a treia din tabelul prevăzut în anexa B la Protocolul de la Kyoto. Printre acestea se numără și patru părți care până în prezent nu au avut un obiectiv Kyoto (Cipru, Malta, Kazahstan și Belarus). Statele Unite au fost excluse din anexa B, deoarece nu au ratificat niciodată protocolul. Canada nu mai este parte la Protocolul de la Kyoto în urma retragerii sale, care a intrat în vigoare la 12 decembrie 2012. Japonia, Noua Zeelandă și Federația Rusă rămân părți la Protocolul de la Kyoto, dar nu și-au fixat un obiectiv pentru cea de a doua perioadă de angajament. În prezent, acestea sunt incluse, împreună cu Canada, într-o secțiune separată în anexa B.

Obiectivul de 80 % pentru Uniunea Europeană și statele sale membre înscris în anexa B este însoțit de o notă de subsol care precizează faptul că aceste angajamente se bazează pe înțelegerea că vor fi îndeplinite în comun de Uniunea Europeană și statele sale membre. În mod similar, obiectivul de 80 % aplicabil Croației și Islandei este însoțit de note de subsol care precizează faptul că acestea își vor îndeplini obiectivele în comun cu Uniunea Europeană și cu statele sale membre.

Adăugarea trifluorurii de azot (NF3)

Lista gazelor cu efect de seră care fac obiectul Protocolului de la Kyoto, cuprinsă în anexa A la acesta, este extinsă prin adăugarea unui gaz: trifluorura de azot (NF3). NF3 este un gaz cu efect de seră puternic, ale cărui emisii, deși reduse în prezent, sunt în creștere, și care are un potențial de încălzire globală de 17 200 (o tonă de NF3 emis în atmosferă este echivalentă cu 17 200 de tone de dioxid de carbon).

Articolul 3 (alineatul 1c): mecanismul privind ambițiile

Modificarea de la Doha prevede o procedură simplificată într-un nou articol 3 alineatul (1c), care permite unei părți să își ajusteze angajamentul prin creșterea nivelului de ambiție în cursul unei perioade de angajament. Anterior, o astfel de ajustare ar fi fost considerată o modificare a anexei B la protocol, care necesită un consens între toate părțile la protocol pentru a fi adoptată, precum și ratificarea de către trei pătrimi dintre părți pentru a intra în vigoare. În urma modificării de la Doha, procedura pentru creșterea nivelului de ambiție a devenit mult mai ușoară. O creștere a nivelului de ambiție propusă de una dintre părți în raport cu propriul obiectiv este considerată adoptată doar dacă peste trei pătrimi dintre părți nu obiectează. În plus, ajustarea nu mai trebuie ratificată pentru a intra în vigoare.

Articolul 3 (alineatul 7b): ajustarea cantităților atribuite

Modificarea de la Doha anulează în mod automat unitățile cantităților atribuite unei părți în cazul în care și în măsura în care cantitatea care îi este atribuită pentru a doua perioadă de angajament depășește nivelul emisiilor sale medii din primii trei ani ai perioadei de angajament precedente, înmulțit cu opt (numărul de ani ai celei de a doua perioade de angajament). Aceasta înseamnă că modificarea de la Doha ajustează în mod automat obiectivul unei părți pentru a evita o creștere a emisiilor sale pentru perioada 2013-2020 peste emisiile sale medii pentru perioada 2008-2010.