COMISIA EUROPEANĂ Bruxelles, 7.12.2022 COM(2022) 702 final 2022/0408(COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI privind armonizarea anumitor aspecte ale normelor de drept în materie de insolvență (Text cu relevanță pentru SEE) {SEC(2022) 434 final} - {SWD(2022) 395 final} - {SWD(2022) 396 final}



EXPUNERE DE MOTIVE 1.CONTEXTUL PROPUNERII •Motivele și obiectivele propunerii Prezenta inițiativă, anunțată în septembrie 2020, face parte din prioritatea Comisiei de a promova uniunea piețelor de capital (UPC), un proiect esențial pentru continuarea integrării financiare și economice în Uniunea Europeană. Lipsa unor regimuri de insolvență armonizate a fost identificată de mult timp ca fiind unul dintre principalele obstacole în calea liberei circulații a capitalurilor în UE și în calea unei mai bune integrări a piețelor de capital ale UE. În 2015, Parlamentul European, Consiliul, Comisia și Banca Centrală Europeană (BCE) au identificat împreună normele de drept în materie de insolvență ca fiind un domeniu-cheie pentru realizarea unei „veritabile” uniuni a piețelor de capital. Aceasta a fost, de asemenea, viziunea coerentă a instituțiilor internaționale, cum ar fi Fondul Monetar Internațional (FMI) și numeroase grupuri de reflecție. În 2019, FMI a identificat practicile de insolvență ca fiind unul dintre „cele trei obstacole principale în calea unei mai bune integrări a piețelor de capital în Europa”, alături de transparență și de calitatea reglementării. BCE a subliniat în repetate rânduri necesitatea „de a aborda deficiențele și divergențele majore dintre cadrele de insolvență [...] dincolo de proiectul de directivă privind insolvența, restructurarea și a doua șansă”, deoarece „norme de drept în materie de insolvență mai eficiente și armonizate [alături de alte măsuri] pot îmbunătăți certitudinea pentru investitori, pot reduce costurile și pot facilita investițiile transfrontaliere, sporind în același timp atractivitatea și accesibilitatea capitalului de risc pentru întreprinderi”. Normele în materie de insolvență sunt fragmentate de-a lungul frontierelor naționale. Prin urmare, acestea produc rezultate diferite de la un stat membru la altul și, în special, au grade diferite de eficiență în ceea ce privește timpul necesar pentru lichidarea unei întreprinderi și valoarea care poate fi recuperată în cele din urmă. În unele state membre, acest fapt conduce la proceduri de insolvență îndelungate și la o valoare medie scăzută de recuperare în cazurile de lichidare. Diferențele dintre regimurile naționale creează, de asemenea, insecuritate juridică în ceea ce privește rezultatele procedurilor de insolvență și conduc la costuri mai mari de informare și învățare pentru creditorii transfrontalieri în comparație cu cei care își desfășoară activitatea doar la nivel național. Rezultatele procedurilor de insolvență diferă substanțial de la un stat membru la altul, perioada medie de recuperare variind între 0,6 și 7 ani, iar costurile judiciare variind între 0 și peste 10 %. În 2018, media valorilor de recuperare a creditelor acordate întreprinderilor în UE a fost de 40 % din suma restantă la momentul neîndeplinirii obligațiilor de plată și de 34 % în cazul întreprinderilor mici și mijlocii (IMM-uri). Valorile de recuperare scăzute, procedurile de insolvență îndelungate și costurile ridicate ale procedurilor nu au doar un impact asupra eficienței lichidării unei întreprinderi. Ele reprezintă, de asemenea, un considerent primordial pentru investitori sau creditori atunci când stabilesc nivelul primei de risc pe care se așteaptă să o recupereze dintr-o investiție. Cu cât regimul de insolvență este mai puțin eficient, cu atât mai mare este prima pe care investitorii o vor percepe, în condițiile în care toate celelalte elemente rămân constante. O primă de risc ridicat crește costul capitalului pentru întreprindere și, dacă riscul este deosebit de ridicat, îi descurajează pe investitori să acorde credite. La rândul său, acest fapt limitează opțiunile de finanțare disponibile pentru întreprindere și, în general, limitează capacitatea acesteia de a obține finanțare la prețuri accesibile pentru a-și extinde operațiunile. Între 10 și 20 % din cele 120 000-150 000 de cazuri anuale de insolvență din UE conțineau o furnizare transfrontalieră de credite. Existența unor regimuri de insolvență divergente la nivelul UE reprezintă o problemă deosebită pentru investitorii transfrontalieri, care trebuie, eventual, să ia în considerare 27 de regimuri de insolvență diferite atunci când evaluează o oportunitate de investiții în afara statului membru de origine. Condițiile de concurență nu sunt echitabile, investițiile similare din statele membre cu regimuri de insolvență mai eficiente fiind considerate mai atractive decât cele din statele membre cu regimuri de insolvență mai puțin eficiente, ceea ce creează un obstacol semnificativ în calea fluxului transfrontalier de capital și a funcționării pieței unice de capital din UE. De asemenea, este probabil ca întreprinderile din statele membre cu cadre de insolvență mai eficiente să obțină acces la finanțare mai ieftină, ceea ce le conferă un avantaj competitiv în comparație cu întreprinderile din alte state membre. În plus, regimurile de insolvență divergente de la un stat membru la altul îi descurajează pe investitori să ia în considerare investiții în state membre ale căror sisteme juridice le sunt mai puțin familiare. Acest lucru este valabil mai ales în cazul investitorilor care nu dispun de resursele necesare pentru a evalua 27 de regimuri de insolvență diferite. Astfel se reduce potențialul general de investiții transfrontaliere în UE, limitându-se profunzimea și amploarea piețelor de capital din UE și subminându-se succesul general al proiectului privind uniunea piețelor de capital. Actuala criză energetică și marja de manevră bugetară limitată pentru subvențiile publice pot conduce la o creștere a numărului de întreprinderi închise în viitor. Un număr mai mare de întreprinderi s-ar putea afla în situația în care nivelul de îndatorare să se dovedească nesustenabil. Mai mult, cele mai recente evoluții economice arată că economia UE este încă vulnerabilă la șocuri și dificultăți economice considerabile. În acest din urmă caz, creșterea gradului de eficiență și de aliniere a normelor de insolvență în UE ar spori capacitatea de absorbție a acestor șocuri. Această creștere ar contribui, de asemenea, la limitarea impactului negativ (și a costurilor pentru investitori) al operațiunilor de lichidare dezordonată. În scenariul de referință, cazurile de insolvență vor continua să pună la încercare capacitatea sistemelor judiciare, dar nu s-ar pune în aplicare soluții pentru a rezolva problemele legate de procedurile îndelungate și ineficiente, de valorile de recuperare mai mici și, în cele din urmă, de reducerea furnizării de credite și de ajustarea structurală în economie. În lipsa unei mai mari convergențe a regimurilor de insolvență, nivelul investițiilor transfrontaliere și al relațiilor de afaceri transfrontaliere nu își va atinge potențialul. Sunt necesare acțiuni la nivelul UE pentru a reduce în mod substanțial fragmentarea regimurilor de insolvență. Acestea ar sprijini convergența unor elemente specifice ale normelor în materie de insolvență ale statelor membre și ar crea standarde comune în toate statele membre, facilitând astfel investițiile transfrontaliere. Măsurile la nivelul UE ar asigura condiții de concurență echitabile și ar evita denaturarea deciziilor de investiții transfrontaliere cauzate de lipsa de informații și de diferențele în ceea ce privește conceperea regimurilor de insolvență. Acest lucru ar contribui la facilitarea investițiilor transfrontaliere și a concurenței, protejând în același timp buna funcționare a pieței unice. Întrucât divergențele dintre regimurile de insolvență reprezintă un obstacol major în calea investițiilor transfrontaliere, eliminarea acestui obstacol este esențială pentru realizarea unei piețe unice de capital în UE. •Coerența cu dispozițiile existente în domeniul de politică vizat Prezenta propunere este pe deplin coerentă cu alte acte legislative ale UE din acest domeniu de politică, în special cu Directiva (UE) 2019/1023 a Parlamentului European și a Consiliului și cu Regulamentul (UE) 2015/848 al Parlamentului European și al Consiliului, deoarece abordează probleme pe care celelalte legislații existente nu le abordează. Prin urmare, această acțiune a UE abordează un adevărat vid legislativ. Directiva (UE) 2019/1023 este un instrument de armonizare specifică, axată pe două tipuri specifice de proceduri: procedurile de preinsolvență și procedurile de remitere de datorie pentru întreprinzătorii care au eșuat. Ambele proceduri erau noi și lipseau din cadrele naționale de insolvență ale majorității statelor membre. Procedurile de restructurare preventivă [titlul II din Directiva (UE) 2019/1023] sunt sisteme disponibile pentru debitorii aflați în dificultate financiară înainte ca aceștia să devină insolvenți, și anume atunci când există doar o probabilitate de insolvență. Acestea se bazează pe faptul că există o șansă mult mai mare de a salva întreprinderile aflate în dificultate atunci când instrumentele de restructurare a datoriilor lor le sunt accesibile într-un stadiu foarte timpuriu, înainte ca acestea să devină definitiv insolvente. Standardele minime de armonizare prevăzute de Directiva (UE) 2019/1023 privind cadrele de restructurare preventivă se aplică numai întreprinderilor care nu sunt încă în stare de insolvență și urmăresc tocmai obiectivul de a evita procedurile de insolvență pentru întreprinderile care pot deveni din nou viabile. Acestea nu abordează situația în care o întreprindere devine insolventă și trebuie să facă obiectul unei proceduri de insolvență. În mod similar, standardele minime privind a doua șansă pentru întreprinzătorii care au eșuat [titlul III din Directiva (UE) 2019/1023] nu abordează modul în care se desfășoară procedurile de insolvență. Ele se referă, în schimb, la remiterea de datorii pentru întreprinzătorii insolvenți ca o consecință a insolvenței și ar putea fi descrise ca o reglementare a efectelor post-insolvență care, cu toate acestea, nu armonizează normele de drept în materie de insolvență în sine. Regulamentul (UE) 2015/848 a fost adoptat pe baza temeiului juridic al cooperării judiciare în materie civilă și comercială (articolul 81 din TFUE). Regulamentul (UE) 2015/848 a introdus norme uniforme privind competența internațională și legea aplicabilă care – pentru cazurile de insolvență transfrontalieră – stabilesc statul membru în care trebuie deschisă procedura de insolvență și dreptul care trebuie aplicat. În paralel, existau norme uniforme care garantau faptul că hotărârile pronunțate de instanțele competente în aceste cauze sunt recunoscute și, dacă este necesar, executate pe teritoriul tuturor statelor membre. Regulamentul (UE) 2015/848 nu are niciun impact asupra conținutului normelor de drept intern în materie de insolvență. Acesta stabilește legea aplicabilă, dar nu prevede caracteristici sau standarde minime pentru legea respectivă. Prin urmare, regulamentul nu abordează divergențele dintre normele de drept intern ale statelor membre în materie de insolvență (și nici problemele și costurile aferente). •Coerența cu alte politici ale Uniunii Prezenta propunere este pe deplin coerentă cu prioritatea Comisiei de a promova UPC și, în special, cu acțiunea 11 din planul de acțiune privind uniunea piețelor de capital și cu comunicarea ulterioară a Comisiei privind uniunea piețelor de capital. Planul de acțiune privind uniunea piețelor de capital din 2020 a anunțat adoptarea de către Comisie a unei inițiative legislative sau nelegislative pentru armonizarea minimă sau pentru o convergență sporită în domenii precis delimitate ale normelor de drept în materie de insolvență a întreprinderilor non-bancare pentru a spori previzibilitatea rezultatelor procedurilor de insolvență. La 15 septembrie 2021, în scrisoarea de intenție adresată Parlamentului și președinției Consiliului, președinta von der Leyen a anunțat o inițiativă referitoare la armonizarea anumitor aspecte de drept material privind procedurile de insolvență, care a fost inclusă în Programul de lucru al Comisiei pentru 2022. Comunicarea Comisiei privind uniunea piețelor de capital, publicată în noiembrie 2021, a anunțat o viitoare directivă, eventual completată de o recomandare a Comisiei, în domeniul insolvenței întreprinderilor. Propunerea este, de asemenea, pe deplin coerentă cu recomandările specifice fiecărei țări formulate în contextul semestrului european pentru a îmbunătăți eficiența și rapiditatea regimurilor naționale de insolvență, care au condus la reforme în domeniul insolvenței în unele state membre.

Propunerea este, de asemenea, coerentă cu Directiva 2001/23/CE a Consiliului, deoarece nu aduce atingere principiului conform căruia angajații nu își păstrează drepturile atunci când transferul este efectuat în cadrul unei proceduri de insolvență. La articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE se prevede, în special, că, cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, articolele 3 și 4 privind menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul unui transfer de proprietate asupra unei întreprinderi nu se aplică în cazul în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvență, instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente. Propunerea este pe deplin coerentă cu această dispoziție atunci când reglementează „procedura de pre-pack”. În conformitate cu hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene în cauza „Heiploeg”, prezenta propunere clarifică, în special, faptul că etapa de lichidare din cadrul procedurii de „pre-pack” trebuie considerată o procedură de faliment sau de insolvență instituită în vederea lichidării bunurilor cedentului sub controlul unei autorități publice competente în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE. Propunerea este, de asemenea, coerentă cu Directiva 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului, care urmărește să limiteze acumularea de obligații de mediu și să asigure respectarea principiului „poluatorul plătește”. Directiva 2004/35/CE obligă statele membre să ia măsuri menite să încurajeze dezvoltarea unor instrumente și piețe de garanție financiară de către agenții economici și financiari corespunzători, inclusiv mecanisme financiare utilizate în caz de insolvență, pentru a permite operatorilor să folosească instrumente de garanție financiară pentru a acoperi responsabilitățile care le incumbă în conformitate cu Directiva 2004/35/CE. Aceste mecanisme urmăresc să garanteze că creanțele vor fi satisfăcute chiar și în cazurile în care debitorul devine insolvent. Propunerea nu interferează cu măsurile respective prevăzute de Directiva 2004/35/CE. Dimpotrivă, un cadru de insolvență mai eficient ar sprijini o recuperare mai rapidă și mai eficace a valorii activelor în ansamblu și, prin urmare, ar facilita compensarea creanțelor de mediu față de o întreprindere insolventă, chiar și fără a recurge la instrumente de garanție financiară, în deplină concordanță cu obiectivele Directivei 2004/35/CE. În cele din urmă, prezenta propunere va ajuta un număr mai mare de întreprinzători să beneficieze de remiterea de datorie, întrucât procedurile de insolvență împotriva microîntreprinderilor vor fi inițiate mai ușor și se vor desfășura într-un mod mai eficient. Acest lucru este în conformitate cu obiectivul pachetului de măsuri de ajutorare a IMM-urilor anunțat de președinta von der Leyen în septembrie 2022 în discursul său privind starea Uniunii. 2.TEMEI JURIDIC, SUBSIDIARITATE ȘI PROPORȚIONALITATE •Temei juridic Prezenta propunere se bazează pe articolul 114 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), care permite adoptarea de măsuri de apropiere a dispozițiilor naționale care au ca obiectiv instituirea și funcționarea pieței interne. Normele de drept privind insolvența asigură lichidarea ordonată a întreprinderilor aflate în dificultate financiară și economică. Acestea sunt considerate ca fiind unul dintre factorii-cheie în determinarea costului investițiilor financiare, deoarece permit stabilirea valorii finale de recuperare a investițiilor în întreprinderi insolvente. Diferențele mari în ceea ce privește eficiența procedurilor naționale de insolvență creează bariere în calea liberei circulații a capitalurilor și a bunei funcționări a pieței interne, prin reducerea atractivității investițiilor transfrontaliere din cauza previzibilității limitate a rezultatului procedurilor de insolvență a întreprinderilor în diferite state membre și a costurilor mai mari de descoperire a informațiilor pentru investitorii transfrontalieri. În plus, aceste diferențe conduc la divergențe importante în ceea ce privește valoarea de recuperare a investițiilor în întreprinderi insolvente în întreaga UE. Astfel, condițiile de concurență nu sunt echitabile în Uniune, investiții similare fiind considerate mai atractive în statele membre cu norme de drept intern mai eficiente în materie de insolvență decât în statele membre cu norme de drept intern mai puțin eficiente în materie de insolvență. Întreprinderile din statele membre cu norme de drept intern mai eficiente în materie de insolvență pot beneficia de un cost al capitalului mai mic decât întreprinderile din alte state membre și, prin urmare, pot beneficia, în general, de un acces mai ușor la capital. Obiectivul propunerii este de a reduce diferențele dintre normele de drept intern în materie de insolvență și, prin urmare, de a aborda problema normelor de drept intern mai ineficiente în materie de insolvență din unele state membre, sporind previzibilitatea procedurilor de insolvență în general și reducând obstacolele din calea liberei circulații a capitalurilor. Prin armonizarea unor aspecte specifice ale normelor de drept în materie de insolvență, propunerea vizează, în special, reducerea costurilor de informare și învățare pentru investitorii transfrontalieri. Prin urmare, o mai mare uniformitate a legislației în materie de insolvență ar trebui să extindă opțiunile de finanțare disponibile pentru întreprinderile din întreaga Uniune. Prezenta propunere nu se bazează pe articolul 81 din TFUE, deoarece nu abordează exclusiv situațiile cu implicații transfrontaliere. Cu toate că obiectivul principal al propunerii este de a elimina în special barierele din calea investițiilor transfrontaliere, propunerea urmărește apropierea dispozițiilor naționale care s-ar aplica în mod invariabil atât întreprinderilor, cât și întreprinzătorilor care își desfășoară activitatea în unul și în mai multe state membre. Prin urmare, propunerea ar aborda, de asemenea, situații care nu au o dimensiune transfrontalieră, iar utilizarea articolului 81 ca temei juridic nu ar fi justificată. •Subsidiaritatea (în cazul competențelor neexclusive) Obstacolele care rezultă din diferențele mari dintre regimurile naționale de insolvență împiedică realizarea unei piețe unice în UE în general și crearea uniunii piețelor de capital în special și, prin urmare, justifică un cadru de reglementare al UE mai unificat în materie de insolvență. Cu toate acestea, având în vedere diferențele dintre punctele de plecare, tradițiile juridice și preferințele politice ale statelor membre, este puțin probabil ca reformele la nivel național în acest domeniu să conducă la o convergență totală a sistemelor de insolvență și, prin urmare, să le îmbunătățească eficiența globală. Armonizarea normelor de drept intern în materie de insolvență poate conduce la o funcționare mai omogenă a piețelor de capital din UE, reducând fragmentarea pieței și asigurând un acces mai bun la finanțarea întreprinderilor. O acțiune la nivelul UE este mai bine plasată pentru a reduce în mod substanțial fragmentarea regimurilor naționale de insolvență și pentru a asigura convergența elementelor specifice ale normelor statelor membre în materie de insolvență într-o măsură care ar facilita investițiile transfrontaliere în toate statele membre. O acțiune la nivelul UE ar asigura, de asemenea, condiții de concurență echitabile și ar reduce riscul de denaturare a deciziilor de investiții transfrontaliere cauzate de diferențele reale dintre regimurile de insolvență și de lipsa de informații cu privire la aceste diferențe. •Proporționalitate Obiectivul prezentei propuneri este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a îndepărta obstacolele din calea exercitării libertăților fundamentale, cum ar fi libera circulație a capitalurilor și libertatea de stabilire, obstacole rezultate din diferențele dintre normele de drept intern și procedurile naționale din domeniul insolvenței întreprinderilor. Pentru a atinge acest obiectiv, prezenta propunere stabilește numai cerințe minime de armonizare și numai în domenii specifice ale dreptului material al insolvenței care pot avea cel mai mare impact asupra eficienței și duratei acestor proceduri. Prezenta propunere oferă statelor membre suficientă flexibilitate pentru a adopta măsuri în domeniile care nu intră în domeniul său de aplicare, precum și pentru a stabili măsuri suplimentare în domeniile care sunt armonizate, cu condiția ca aceste măsuri să fie conforme cu obiectivul prezentei propuneri. Prin urmare, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este definit la articolul 5 din Tratatul privind Uniunea Europeană, prezenta propunere nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor sale. •Alegerea instrumentului Articolul 114 din TFUE permite adoptarea de acte sub formă de regulamente sau de directive. Integrarea pieței interne a UE în domeniul normelor de drept în materie de insolvență poate fi realizată cel mai bine prin apropierea legislațiilor prin armonizare prin intermediul unei directive, deoarece o directivă respectă culturile juridice și sistemele juridice diferite ale statelor membre în domeniul normelor de drept în materie de insolvență și prevede suficientă flexibilitate în procesul de transpunere pentru a pune în aplicare standarde minime comune într-un mod compatibil cu aceste sisteme diferite. O recomandare nu ar putea realiza apropierea dorită în acest domeniu de politică în care au fost identificate diferențe mari consacrate în legislația obligatorie a statelor membre. În același timp, apropierea prin intermediul unui regulament nu ar oferi suficientă flexibilitate statelor membre pentru a se adapta la condițiile locale și pentru a menține coerența normelor procedurale în materie de insolvență cu sistemul juridic național în ansamblul său. 3.REZULTATELE EVALUĂRILOR EX-POST, ALE CONSULTĂRILOR CU PĂRȚILE INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

•Evaluările ex-post/verificarea adecvării legislației existente Nu se aplică •Consultarea părților interesate Comisia a consultat părțile interesate pe tot parcursul procesului de pregătire a prezentei propuneri. Printre alte inițiative, Comisia, în special: (i) a organizat o consultare publică deschisă în acest scop (18 decembrie 2020-16 aprilie 2021); (ii) a consultat publicul cu privire la o evaluare inițială a impactului (11 noiembrie 2020-9 decembrie 2020); (iii) a organizat reuniuni specializate cu experți din statele membre la 22 martie 2022 și la [25] octombrie 2022; (iv) a organizat o reuniune specializată cu părțile interesate la 8 martie 2022. Ca răspuns la consultarea publică online, au fost transmise 129 de contribuții din partea a 17 state membre și din partea Regatului Unit. O treime din răspunsuri au fost formulate în numele practicienilor și al profesioniștilor interesați de domeniul insolvenței (această categorie include practicienii în insolvență, precum și avocații). Aproximativ 20 % dintre răspunsuri au fost transmise de părțile interesate din sectorul financiar, aproximativ 12 % de părțile interesate din sectorul afacerilor și al comerțului, 7 % de organizații de interes social și economic și 5,5 % de membrii sistemului judiciar (judecători). În plus, s-au primit 10 răspunsuri (7,75 %) de la autoritățile publice din 8 state membre, 7 dintre aceste răspunsuri provenind de la nivelul administrației centrale. Părțile interesate au indicat că problemele create pentru piața internă de diferențele dintre cadrele de insolvență ale statelor membre sunt grave și că diferențele dintre cadrele naționale de insolvență descurajează investițiile și împrumuturile transfrontaliere. Potrivit părților interesate, aceste diferențe afectează funcționarea pieței interne, în special în ceea ce privește: (1) acțiunile în anulare; (2) urmărirea și recuperarea activelor aparținând masei bunurilor care face obiectul insolvenței; (3) atribuțiile și răspunderea directorilor care se apropie de insolvență și (4) modul în care sunt declanșate procedurile de insolvență. În consecință, majoritatea covârșitoare a părților interesate s-au declarat în favoarea acțiunii UE de îmbunătățire a convergenței în acest domeniu de politică, fie sub formă de legislație specifică (37,21 %), fie sub formă de recomandare (23,26 %), fie ca o combinație a celor două (27,13 %). De asemenea, Comisia a organizat o reuniune specializată cu un grup de părți interesate selectate. Printre invitați s-au numărat reprezentanți ai sectorului financiar și ai sectorului afacerilor și comerțului, reprezentanți ai angajaților, ai consumatorilor, ai practicienilor și ai profesioniștilor care lucrează în domeniul procedurilor de insolvență, precum și reprezentanți ai mediului academic și membri ai grupurilor de reflecție. În cadrul reuniunii, părțile interesate au contribuit în mod proactiv prin raportarea dificultăților practice care rezultă din fragmentarea cadrelor naționale de insolvență și din nivelurile de performanță diferite ale acestora. Părțile interesate și-au exprimat, de asemenea, sprijinul pentru o mai mare convergență în peisajul juridic al procedurilor de insolvență din UE. Pregătirea inițiativei a fost sprijinită de grupul de experți privind restructurarea și normele de drept în materie de insolvență. Acest grup de experți a fost înființat inițial de Comisie pentru a elabora propunerea care a condus la Directiva (UE) 2019/1023. Ulterior, grupul a fost extins, 10 experți independenți fiind numiți reprezentanți ai unui interes comun într-un anumit domeniu de politică (grupurile de interese reprezentate au fost creditorii financiari, creditorii comerciali, creditorii consumatori, creditorii angajați, debitorii insolvenți sau supraîndatorați). În cadrul activității sale de elaborare a propunerii, Comisia a solicitat două studii externe care să abordeze domenii specifice ale insolvenței. Ambele studii au fost comandate unui consorțiu format din Tipik și Spark Legal Network. Primul studiu, care evaluează utilizarea abuzivă a practicii de alegere a unei instanțe mai favorabile în procedurile de insolvență după modificările din 2015 aduse Regulamentului (UE) 2015/848, analizează, de asemenea, măsura în care diferențele dintre cadrele naționale de insolvență acționează ca un stimulent pentru utilizarea abuzivă a practicii de alegere a unei instanțe mai favorabile de către părțile interesate. Al doilea studiu analizează subiectul urmăririi și recuperării activelor în cadrul procedurilor de insolvență. Ambele studii includ o analiză empirică, pentru care colectarea datelor de către contractant a implicat atât sondaje publice online, cât și interviuri structurate cu o serie de părți interesate din toate statele membre. În plus, Comisia a realizat un studiu dedicat, comandat societății Deloitte/Grimaldi, privind impactul măsurilor specifice de insolvență a întreprinderilor asupra recuperării valorii și a eficienței procedurilor de insolvență. Cele trei studii sunt disponibile pe site-ul web al Comisiei. De asemenea, Comisia a consultat statele membre în mai multe rânduri pe parcursul elaborării propunerii. Inițiativa a fost discutată în diverse ocazii de miniștrii de finanțe ai statelor membre care și-au exprimat sprijinul pentru inițiativă. Concluziile Consiliului (ECOFIN) din 3 decembrie 2020 cu privire la planul de acțiune privind uniunea piețelor de capital au încurajat Comisia să pună în aplicare această inițiativă. Aceste concluzii au fost confirmate de declarația summitului zonei euro din 11 decembrie 2020. În aprilie 2021, miniștrii din zona Eurogrupului au concluzionat că reformele naționale ale regimurilor de insolvență ar trebui să progreseze în concordanță cu direcțiile de lucru paralele conduse de instituțiile UE, care au fost întreprinse în cadrul planului de acțiune privind uniunea piețelor de capital. Declarația reuniunii summitului zonei euro din 25 iunie 2021 a confirmat că „trebuie identificate și abordate provocările structurale în ceea ce privește integrarea și dezvoltarea piețelor de capital, în special în domeniile vizate de normele de drept în materie de insolvență a întreprinderilor”. În mod similar, Parlamentul European și-a manifestat, de asemenea, sprijinul pentru regimuri de insolvență mai eficiente și mai armonizate, solicitând Comisiei să își asume un angajament mai ferm de a realiza progrese reale în acest domeniu, care, potrivit Parlamentului, încă reprezintă un obstacol major pentru integrarea reală a piețelor de capital din UE. În același timp, având în vedere legătura strânsă dintre normele de drept în materie de insolvență și alte domenii ale dreptului intern (cum ar fi dreptul proprietății și dreptul muncii), precum și diferențele dintre principalele obiective de politică ale normelor de drept în materie de insolvență, unele state membre au exprimat rezerve cu privire la legislația obligatorie de armonizare a normelor de drept în materie de insolvență, inclusiv într-o scrisoare trimisă Comisiei la 1 aprilie 2021. La 22 martie 2022, Comisia a organizat un atelier specializat cu experți guvernamentali din statele membre. Statele membre au subliniat necesitatea unei analize aprofundate și detaliate a problemelor, precum și importanța stabilirii cu claritate a amplorii problemelor, a părților interesate afectate de acestea și a impactului real al acestora asupra pieței interne. În mod similar, în ceea ce privește natura oricărei acțiuni viitoare la nivelul UE, unele state membre au considerat că este necesară o abordare prudentă și au sugerat că măsurile ar trebui să se concentreze pe îmbunătățirea eficienței procedurilor de insolvență. La 25 octombrie 2022, Comisia a organizat un al doilea atelier cu experți guvernamentali din statele membre pentru a-i informa cu privire la opțiunile de politică incluse în evaluarea impactului și la stadiul elaborării propunerii. •Obținerea și utilizarea cunoștințelor de specialitate Evaluarea impactului care însoțește prezenta propunere se întemeiază pe activitățile de cercetare teoretică și, în special, pe următoarele studii și cunoștințe de specialitate: · Deloitte/Grimaldi (2022), „Study to support the preparation of an impact assessment on a potential EU initiative increasing convergence of national insolvency laws” (Studiu în sprijinul elaborării unei evaluări a impactului privind o potențială inițiativă a UE de creștere a convergenței normelor de drept intern în materie de insolvență), proiect de raport final, DG JUST, martie 2022.

· Spark, Tipik, „Study on the issue of abusive forum shopping in insolvency proceedings” (Studiu privind problema utilizării abuzive a practicii de alegere a unei instanțe mai favorabile în procedurile de insolvență), DG JUST, februarie 2022 (contractul specific nr. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0160). · Spark, Tipik, „Study on tracing and recovery of debtor’s assets by insolvency practitioners” (Studiu privind urmărirea și recuperarea activelor debitorului de către practicienii în insolvență), DG JUST, martie 2022 (contractul specific nr. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0172). Materialele colectate și utilizate pentru a contribui la evaluarea impactului au fost, în general, factuale sau au provenit din surse respectabile și recunoscute, care reprezintă repere și puncte de referință pentru subiectul avut în vedere. Contribuțiile primite de la părțile interesate în timpul activităților de consultare au fost, în general, tratate ca avize, cu excepția cazului în care erau de natură factuală. •Evaluarea impactului Evaluarea impactului a analizat trei dimensiuni-cheie ale normelor de drept în materie de insolvență: (i) recuperarea activelor din masa lichidată a bunurilor care face obiectul insolvenței; (ii) eficiența procedurilor; și (iii) distribuirea previzibilă și echitabilă a valorii recuperate între creditori. Aceste trei dimensiuni acoperă, în special, aspecte legate de acțiunile în anulare, urmărirea activelor, atribuțiile și răspunderea directorilor, vânzarea unei întreprinderi ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea prin intermediul procedurii de „pre-pack”, declanșarea procedurii de insolvență, un regim special de insolvență pentru microîntreprinderi și întreprinderi mici, rangul creanțelor și comitetele creditorilor. Opțiunile au fost identificate pe baza contribuțiilor unui grup de experți în probleme legate de restructurare și normele de drept în materie de insolvență, a unui studiu specific și a schimburilor cu părțile interesate. Acestea au fost analizate din perspectiva a trei obiective, și anume dacă: (i) permit o valoare de recuperare mai mare; (ii) conduc la o durată mai scurtă a procedurilor de insolvență; și (iii) reduc insecuritatea juridică și costurile de informare, în special pentru investitorii transfrontalieri. Propunerea și evaluarea revizuită a impactului răspund observațiilor primite din partea Comitetului de control normativ, care a concluzionat, în primul său aviz din 24 iunie 2022, că sunt necesare ajustări ale evaluării impactului înainte de a continua această inițiativă. S-au colectat elemente de probă suplimentare cu privire la modul în care procedurile actuale de insolvență afectează în mod negativ investițiile transfrontaliere pe piața unică și la modul în care acest lucru se compară cu alți factori. În textul de bază și în anexa 5 au fost adăugate mai multe informații privind diferențele dintre țări în ceea ce privește normele în materie de insolvență. Diferențele dintre Directiva (UE) 2019/1023, Regulamentul (UE) 2015/848 și prezenta propunere au fost explicate mai pe larg. S-a efectuat o analiză suplimentară a impactului diferitelor măsuri asupra capacității judiciare și a modului în care părțile interesate au considerat diferitele măsuri. Compromisurile dintre opțiunile de politică au fost formulate mai clar, iar opiniile părților interesate au fost raportate mai detaliat. CCN a examinat evaluarea impactului revizuită și a emis un al doilea aviz pozitiv la 10 octombrie 2022, fără rezerve. Comitetul a remarcat că evaluarea impactului s-a îmbunătățit semnificativ și a oferit câteva sugestii de îmbunătățiri suplimentare. Prezenta propunere are un impact ușor pozitiv asupra digitalizării, care rezultă în special printr-un grad mai ridicat de automatizare a proceselor în cadrul procedurilor simplificate de lichidare pentru microîntreprinderi și prin utilizarea portalului digital (portalul e-justiție) pentru a furniza informații ușor de utilizat cu privire la principalele caracteristici ale regimurilor de insolvență și la ierarhizarea creanțelor. •Adecvarea reglementărilor și simplificare Creșterea eficienței procedurilor de insolvență va contribui la reducerea duratei procedurilor de insolvență și la creșterea valorii de recuperare în cazurile de insolvență, ceea ce s-ar traduce prin costuri mai mici de lichidare a întreprinderilor și rate de recuperare mai mari pentru creditori și investitori. Prezenta propunere vizează, de asemenea, îmbunătățirea mediului de afaceri pentru IMM-uri. Prin creșterea ratelor de recuperare preconizate pentru creditorii și investitorii cu expuneri față de IMM-uri și alte întreprinderi, propunerea urmărește să reducă riscul perceput de a investi în IMM-uri, care se preconizează că se va reflecta în costuri de finanțare mai scăzute pentru IMM-uri, în condițiile în care toate celelalte elemente rămân neschimbate. Între timp, propunerea nu impune obligații sau costuri de asigurare a conformității pentru IMM-urile care sunt active din punct de vedere economic și simplifică procedurile pentru cele care se confruntă cu insolvența. Prezenta propunere introduce, de asemenea, o procedură specială de facilitare și accelerare a lichidării microîntreprinderilor, permițând un proces de insolvență mai eficient din punctul de vedere al costurilor pentru aceste microîntreprinderi. Aceste mecanisme sprijină, de asemenea, lichidarea ordonată a microîntreprinderilor „fără active”, abordând problema care constă în faptul că unele state membre resping accesul la o procedură de insolvență dacă valoarea de recuperare preconizată este mai mică decât costurile judiciare. Oferind tuturor microîntreprinderilor posibilitatea de a iniția proceduri pentru a-și soluționa dificultățile financiare, prezenta propunere garantează că întreprinzătorii fondatori pot beneficia de remiterea de datorie și de un nou început, în conformitate cu dispozițiile Directivei (UE) 2019/1023. •Drepturile fundamentale Propunerea respectă drepturile și libertățile fundamentale consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și trebuie pusă în aplicare în consecință. În special, prezenta propunere respectă drepturile și libertățile consacrate la articolul 7 (respectarea vieții private și de familie), articolul 8 (protecția datelor cu caracter personal), articolul 15 (libertatea de alegere a ocupației și dreptul la muncă), articolul 16 (libertatea de a desfășura o activitate comercială), articolul 17 (dreptul la proprietate), articolul 27 (dreptul lucrătorilor la informare și la consultare) și articolul 47 al doilea paragraf (dreptul la un proces echitabil). Propunerea va oferi instanțelor desemnate acces la registrele naționale de conturi bancare și la sistemele electronice de extragere a datelor, precum și la sistemul interconectat de registre centralizate de conturi bancare (BAR – bank account registers), punctul unic de acces la BAR. Propunerea va oferi, de asemenea, practicienilor în insolvență acces la Registrul beneficiarilor reali creat în statul membru în care a fost deschisă procedura, precum și la sistemul de interconectare a registrelor beneficiarilor reali, BORIS. Registrele naționale de conturi bancare și sistemele electronice de extragere a datelor, precum și registrele beneficiarilor reali centralizează datele cu caracter personal. Extinderea accesului la aceste registre și sisteme și la punctele unice de acces va avea, prin urmare, un impact asupra drepturilor fundamentale ale persoanelor vizate, în special asupra dreptului la viață privată și a dreptului la protecția datelor cu caracter personal. Orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute de cartă care rezultă din aceasta trebuie să respecte cerințele prevăzute de cartă, în special la articolul 52 alineatul (1). Restrângerea este prevăzută de lege și este justificată de necesitatea de a consolida în mod eficient trasabilitatea activelor în contextul procedurilor de insolvență în curs, inclusiv într-un cadru transfrontalier, în scopul de a maximiza recuperarea valorii de către creditori de la societatea insolventă. În plus, este respectată esența drepturilor și a libertăților în cauză, iar restrângerile sunt proporționale cu obiectivul urmărit. Impactul va fi relativ limitat, întrucât datele accesibile și care pot fi căutate acoperă numai un set de date, stabilite în prezenta propunere, precum și în instrumentele UE de instituire a acestor sisteme, care sunt strict necesare pentru urmărirea activelor aparținând masei bunurilor care face obiectul insolvenței. Prezenta propunere garantează că prelucrarea acestor date va respecta normele UE aplicabile în materie de protecție a datelor. Regulamentul (UE) 2018/1725 se aplică prelucrării datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele Uniunii în sensul prezentei propuneri. Propunerea specifică în special scopurile prelucrării datelor cu caracter personal și solicită statelor membre să desemneze instanțele de insolvență care au dreptul să solicite informații direct de la registrele naționale de conturi bancare și de la sistemele electronice de extragere a datelor. Propunerea obligă, de asemenea, statele membre să se asigure că personalul instanțelor desemnate menține standarde profesionale înalte de protecție a datelor, că sunt instituite măsuri tehnice și organizatorice pentru a proteja securitatea datelor la standarde tehnologice înalte în scopul exercitării de către instanțele desemnate a competenței de a accesa și de a căuta informații privind conturile bancare și că autoritățile care gestionează registrele centralizate de conturi bancare țin evidențe de fiecare dată când o instanță desemnată accesează și caută informații privind conturile bancare. În plus, propunerea identifică în mod clar domeniul de aplicare al informațiilor deținute în registrele beneficiarilor reali accesibile practicienilor în insolvență. În cele din urmă, propunerea specifică faptul că Comisia nu va stoca date cu caracter personal în ceea ce privește interconectarea sistemelor naționale de licitație electronică și conține dispoziții privind controlul datelor de către Comisie.

4.IMPLICAȚIILE BUGETARE Prezenta propunere are implicații în ceea ce privește costurile și sarcina administrativă a Comisiei. Aceste costuri și această sarcină decurg din obligația prevăzută la articolul 51 din prezenta propunere de a crea un sistem de interconectare a sistemelor naționale de licitație electronică prin intermediul portalului european e-justiție. Pe baza experienței acumulate cu alte proiecte de interconectare ale portalului e-justiție, costurile de punere în aplicare pentru Comisie sunt estimate la 1,75 milioane EUR pentru actualul buget pe termen lung (cadrul financiar multianual). Costurile suplimentare vor fi acoperite prin realocarea creditelor în cadrul programului „Justiție”. Impactul financiar și bugetar al prezentei propuneri este explicat în detaliu în fișa financiară legislativă anexată la prezenta propunere. 5.ALTE ELEMENTE •Planuri de punere în aplicare și modalități de monitorizare, evaluare și raportare Se preconizează o evaluare la cinci ani de la punerea în aplicare a măsurilor și în conformitate cu orientările Comisiei privind o mai bună legiferare. Obiectivul evaluării va include analizarea eficacității și eficienței directivei în ceea ce privește atingerea obiectivelor de politică și luarea de decizii cu privire la necesitatea unor noi măsuri sau modificări. Statele membre trebuie să furnizeze Comisiei informațiile necesare pentru întocmirea evaluării respective. •Explicații detaliate cu privire la prevederile specifice ale propunerii Prezenta propunere vizează cele trei dimensiuni-cheie ale normelor de drept în materie de insolvență: (i) recuperarea activelor din masa lichidată a bunurilor care face obiectul insolvenței; (ii) eficiența procedurilor; și (iii) distribuirea previzibilă și echitabilă a valorii recuperate între creditori. Elementele sale constitutive au fost selectate cu atenție pe baza experienței dobândite în urma negocierii Directivei privind restructurarea și insolvența, a deliberărilor și a recomandărilor finale ale grupului de experți, a rezultatelor consultării publice, a unui studiu realizat de un consultant extern și a interacțiunii extinse cu părțile interesate. Prezenta propunere vizează maximizarea recuperării valorii de la societatea insolventă pentru creditori. În acest scop, dispozițiile privind acțiunile în anulare și urmărirea activelor se consolidează reciproc. În acest sens, ele introduc un set minim de condiții armonizate pentru exercitarea acțiunilor în anulare și consolidează trasabilitatea activelor prin îmbunătățirea accesului practicienilor în insolvență la informații privind conturile bancare, la informații privind beneficiarii reali și la anumite registre naționale de active, inclusiv la cele din alte state membre. Aceste dispoziții sunt combinate cu posibilitatea de a maximiza valoarea de recuperare a întreprinderii într-un stadiu incipient prin intermediul procedurii de „pre-pack” și cu obligația directorilor de a depune cu promptitudine o cerere de deschidere a unei proceduri de insolvență pentru a evita eventualele pierderi de valoare a activelor pentru creditori. Prezenta propunere vizează, de asemenea, consolidarea eficienței procedurale, în special în ceea ce privește lichidarea microîntreprinderilor insolvente. Este important să se asigure că noile norme funcționează corespunzător și pentru microîntreprinderile din UE. Costul procedurilor de insolvență obișnuite pentru aceste întreprinderi este prohibitiv, iar posibilitatea de a beneficia de o remitere de datorie le-ar permite să deblocheze capitalul antreprenorial pentru noi proiecte. Acest lucru este completat de o mai mare transparență pentru creditori în ceea ce privește principalele caracteristici ale normelor de drept intern privind procedurile de insolvență, inclusiv cu privire la declanșarea procedurii de insolvență. În cele din urmă, pentru a asigura o distribuire echitabilă și previzibilă a valorilor recuperate între creditori, propunerea introduce cerințe pentru îmbunătățirea reprezentării intereselor creditorilor în cadrul procedurilor prin intermediul comitetelor creditorilor. La aceasta se adaugă o mai mare transparență pentru creditori în ceea ce privește normele care reglementează rangul creanțelor. Propunerea de directivă este împărțită în nouă titluri. Titlul I conține dispoziții generale privind domeniul de aplicare și definițiile. Titlul II privind acțiunile în anulare prevede norme minime de armonizare menite să protejeze masa bunurilor care face obiectul insolvenței împotriva eliminării ilegale a activelor efectuate înainte de deschiderea procedurii de insolvență. Obiectivul este de a garanta că normele de drept intern ale statelor membre privind procedurile de insolvență prevăd un standard minim de protecție în ceea ce privește nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor juridice prejudiciabile masei credale. În același timp, statele membre pot introduce sau menține norme care să asigure un nivel mai ridicat de protecție a creditorilor, de exemplu, prevăzând mai multe motive de anulare. Dispozițiile incluse în titlul menționat stabilesc condițiile prealabile generale pentru declararea nulității unui act juridic, motivele anulării și consecințele juridice ale acțiunilor în anulare. Articolul 4 stabilește condițiile prealabile generale pentru acțiunile în anulare, precizând că toate actele juridice – inclusiv omisiunile – pot face obiectul acțiunilor în anulare, cu condiția ca acestea să fie prejudiciabile masei credale și ca oricare dintre motivele de anulare identificate la articolele următoare să fie îndeplinit. Articolul 5 clarifică faptul că dispozițiile privind acțiunile în anulare sunt norme minime de armonizare și că, prin urmare, statele membre pot menține sau adopta dispoziții care prevăd un nivel mai ridicat de protecție a creditorilor. Articolul 6 stabilește primul motiv specific de anulare („preferințe”). Acestea sunt acte juridice de care a beneficiat un creditor (sau un grup de creditori) și care au fost realizate cu maxim trei luni înainte de depunerea cererii de deschidere a procedurii de insolvență sau după depunerea cererii („perioada suspectă”). Întrucât acest motiv de anulare este declanșat de simpla perfectare a actului juridic, perioada suspectă este cea mai scurtă în comparație cu perioadele suspecte ale celorlalte motive de anulare. În plus, în ceea ce privește „acoperirile conforme” (și anume prestații care erau în întregime conforme cu creanța creditorului, cum ar fi satisfacerea unei creanțe scadente cu mijloace obișnuite de plată), actele juridice pot fi declarate nule din acest motiv numai în cazul în care creditorul avea sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că debitorul nu era în măsură să își plătească datoriile sau că a fost depusă o cerere de deschidere a procedurii de insolvență. În sfârșit, dispoziția enumeră anumite tipuri de acte juridice care nu pot fi declarate nule din acest motiv. Articolul 7 stabilește al doilea motiv specific de anulare: acte juridice subevaluate. Acest motiv se referă nu numai la cadouri sau alte donații, ci și la acte juridice împotriva unei retribuții neobișnuit de scăzute. El joacă un rol semnificativ în legislația privind acțiunile în anulare, deoarece reprezintă (printre altele) o cale de atac eficientă împotriva eventualelor eforturi ale debitorului de a plasa activele în afara sferei de acțiune a creditorilor prin transferarea acestora către terți, cum ar fi membrii de familie sau entitățile care dețin active, continuând, în același timp, să aibă posibilitatea de a utiliza aceste active. Articolul 8 stabilește cel de al treilea și ultimul motiv de anulare, acțiunile frauduloase intenționate, și anume actele juridice care fraudează creditorii. Articolul 9 stabilește consecințele generale ale acțiunilor în anulare. Printre acestea se numără inopozabilitatea creanțelor care rezultă dintr-un act juridic declarat nul, precum și obligația părții care beneficiază de respectivul act juridic de a despăgubi integral masa bunurilor care face obiectul insolvenței pentru prejudiciul cauzat. Articolul clarifică faptul că obligația de a despăgubi masa bunurilor care face obiectul insolvenței nu poate fi compensată cu creanțele celeilalte părți la actul juridic care a fost declarat nul.

Articolul 10 prevede dispoziții privind drepturile celeilalte părți la actul juridic care a fost declarat nul. În special, creanțele care sunt satisfăcute de actul juridic declarat nul se reactivează în măsura în care partea despăgubește masa bunurilor care face obiectul insolvenței. Articolul 11 se referă la răspunderea părților terțe: orice moștenitor sau succesor universal al celeilalte părți la actul juridic declarat nul succede în poziția părții respective, inclusiv în ceea ce privește consecințele juridice ale acțiunilor în anulare. Succesorii individuali sunt răspunzători numai dacă au achiziționat activul la un preț subevaluat sau dacă aveau sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de circumstanțele pe care se întemeiază acțiunile în anulare. Articolul 12 confirmă privilegiul de restructurare introdus prin articolele 17 și 18 din Directiva (UE) 2019/1023. Acesta prevede că normele privind acțiunile în anulare din acest titlu nu aduc atingere aplicării articolelor 17 și 18 din Directiva (UE) 2019/1023. Titlul III privind urmărirea activelor aparținând masei bunurilor care face obiectul insolvenței este o intervenție orientată, care ar trebui să fie plasată în contextul Regulamentului (UE) 2015/848, care prevede că, în principiu, practicienii în insolvență pot exercita și în alte state membre atribuțiile conferite de dreptul statului membru în care a fost deschisă procedura principală de insolvență și în care au fost numiți. Normele specifice din titlul respectiv se axează pe accesul practicienilor în insolvență la diferite registre care conțin informații relevante privind activele care aparțin sau ar trebui să aparțină masei bunurilor care face obiectul insolvenței. Unele registre electronice naționale sunt publice sau chiar accesibile prin intermediul platformelor unice de interconectare înființate de UE, cum ar fi sistemul de interconectare a registrelor de insolvență (IRI). Dispozițiile propunerii de directivă extind domeniul de aplicare al registrelor accesibile practicienilor în insolvență la unele registre care nu sunt disponibile publicului, cum ar fi cele instituite inițial în temeiul cadrului UE de combatere a spălării banilor (registrele naționale centrale de conturi bancare sau informațiile privind fiduciile din registrele beneficiarilor reali din statele membre). Titlul III obligă, de asemenea, statele membre să ofere practicienilor în insolvență străini acces direct și rapid la registrele enumerate în anexă (atât timp cât acestea sunt deja disponibile în statul membru). Articolul 13 impune statelor membre să desemneze instanțele de insolvență de pe teritoriul lor care vor avea acces direct la mecanismele naționale centralizate automatizate, cum ar fi registrele centralizate de conturi bancare sau sistemele electronice de extragere a datelor, instituite în temeiul articolului 32a din Directiva (UE) 2015/849. Directiva (UE) 2015/849 a obligat statele membre să instituie mecanisme centralizate automatizate care permit identificarea tuturor persoanelor fizice sau juridice care dețin sau controlează conturi de plăți, precum și conturi bancare identificate prin IBAN și casete de valori deținute de o instituție de credit. Directiva privind combaterea spălării banilor oferă, de asemenea, unităților de informații financiare ale statelor membre acces imediat și nefiltrat la aceste registre. Directiva (UE) 2019/1153 acordă acces direct și imediat la registrele naționale de conturi bancare autorităților de aplicare a legii, desemnate de statele membre în acest scop, atunci când acest acces este necesar pentru îndeplinirea sarcinilor care le revin în lupta împotriva infracțiunilor grave. Funcționarilor responsabili cu recuperarea activelor li se va acorda, de asemenea, acces direct în temeiul Directivei (UE) 2019/1153. Articolul 12 va garanta că numai instanțele de insolvență care au fost desemnate în mod corespunzător și notificate Comisiei vor avea acces direct la registrele de conturi bancare sau la sistemele electronice de extragere a datelor. Articolele 14 și 15 clarifică condițiile specifice pentru accesul instanțelor desemnate la registrele de conturi bancare. Instanțele desemnate vor avea acces la registrele naționale centrale de conturi bancare din statul lor membru și din alte state membre, prin intermediul punctului unic de acces la registrele de conturi bancare (BAR), atunci când sistemul de interconectare a registrelor centrale ale statelor membre va fi instituit și operațional. Articolul 16 se referă la înregistrarea căutărilor în registrele de conturi bancare. Articolul 17 stabilește dispoziții privind accesul practicienilor în insolvență la registrele de informații privind beneficiarii reali. Acesta include atât accesul la registrul (registrele) beneficiarilor reali de la nivel național instituit(e) în statul membru în care au fost deschise procedurile, cât și accesul la sistemul de interconectare a registrelor beneficiarilor reali. Temeiul juridic pentru aceste registre este prevăzut la articolul 30 alineatul (3) și la articolul 31 alineatul (3a) din Directiva (UE) 2015/849. Temeiul juridic pentru interconectarea acestor registre este prevăzut la articolul 30 alineatul (10) și la articolul 31 alineatul (9) din Directiva (UE) 2015/849. Un set minim de informații din registrele beneficiarilor reali este accesibil publicului pentru entitățile corporative și alte persoane juridice. Pentru fiducii și construcții juridice similare, accesul la acest set minim de informații nu este public, ci este condiționat de demonstrarea unui interes legitim. Articolul 17 clarifică faptul că există un interes legitim ori de câte ori un practician în insolvență solicită informații referitoare la fiducii și construcții juridice similare în vederea identificării și urmăririi activelor în cadrul procedurii de insolvență în care este numit, iar accesul este limitat la un domeniu de aplicare prestabilit al informațiilor. Articolul 18 stabilește norme privind accesul direct și rapid al practicienilor în insolvență la registrele naționale care conțin informații privind activele. În acest context, registrele activelor ar trebui să includă registrele enumerate în anexa la propunerea de directivă, cu condiția ca aceste registre să fie disponibile în statul membru în cauză. Dispoziția prevede, de asemenea, că practicienii în insolvență numiți în alte state membre trebuie să beneficieze de aceleași condiții de acces ca și practicienii în insolvență numiți în statele membre în care se află registrul activelor. Titlul IV privind procedurile de „pre-pack” urmărește să asigure faptul că aceste proceduri, considerate în general eficiente pentru recuperarea valorii pentru creditori, sunt disponibile în mod structurat în regimurile de insolvență din toate statele membre. În cadrul unei proceduri de „pre-pack”, vânzarea întreprinderii debitorului (sau a unei părți a acesteia) este pregătită și negociată înainte de deschiderea oficială a procedurii de insolvență. Acest lucru permite executarea vânzării și obținerea veniturilor încasate la scurt timp după deschiderea procedurii oficiale de insolvență destinate lichidării unei întreprinderi. Prezenta propunere include o serie de garanții pentru a se asigura că potențialii cumpărători sunt contactați și că se obține cea mai bună valoare de piață posibilă ca urmare a unui proces de vânzare competitiv. Aceste garanții sunt formulate astfel încât să ofere statelor membre posibilitatea de a alege între asigurarea competitivității, a transparenței și a echității procesului de vânzare realizat în „etapa de pregătire” (de obicei confidențială) și desfășurarea unei licitații publice rapide după deschiderea procedurii oficiale în „etapa de lichidare”. Articolul 19 obligă statele membre să includă în regimul lor de insolvență o procedură de „pre-pack” compusă din două etape ulterioare („etapa de pregătire” și „etapa de lichidare”). Articolul 20 se referă la relația dintre propunerea de directivă și alte instrumente ale Uniunii. Acesta prevede că etapa de lichidare se consideră a fi o procedură de insolvență, astfel cum este definită la articolul 2 punctul 4 din Regulamentul (UE) 2015/848. De asemenea, articolul lasă statelor membre opțiunea de a considera că administratorii judiciari sunt practicieni în insolvență, astfel cum sunt definiți la articolul 2 punctul 5 din Regulamentul (UE) 2015/848. Ultimul paragraf al dispoziției clarifică relația dintre propunerea de directivă și Directiva 2001/23/CE a Consiliului, în conformitate cu hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene în cauza Heiploeg. Dispoziția prevede că, în scopul aplicării articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE, etapa de lichidare a procedurii de „pre-pack” trebuie să fie considerată o procedură de insolvență care a fost instituită în vederea lichidării bunurilor cedentului sub controlul unei autorități competente. Articolul 21 stabilește norme în materie de competență privind procedura de „pre-pack”. Acest articol clarifică faptul că instanța care are competență internațională asupra procedurii principale de insolvență a debitorului are competență și asupra procedurii de „pre-pack”. Articolul 22 stabilește norme privind „administratorul judiciar” care este principalul actor în „etapa de pregătire” a procedurii de „pre-pack”. Articolul enumeră sarcinile pe care trebuie să le îndeplinească administratorul judiciar pentru a conduce procesul de vânzare și pentru a identifica potențialii cumpărători. În calitate de „practician în insolvență potențial”, administratorul judiciar trebuie să îndeplinească toate criteriile de eligibilitate pe care dreptul privind insolvența din statul membru în care este deschisă procedura de „pre-pack” le impune pentru numirea unui practician în insolvență, asigurându-se astfel că aceeași persoană îndeplinește cele două roluri în cele două etape ulterioare ale procedurii de „pre-pack”. Articolul 23 extinde (cu modificările necesare) aplicarea normelor privind suspendarea executărilor silite individuale împotriva debitorului, prevăzute la articolele 6 și 7 din Directiva (UE) 2019/1023, la etapa de pregătire a procedurii de „pre-pack”, cu condiția îndeplinirii condiției privind probabilitatea de insolvență sau a declarării insolvenței debitorului. Articolul 24 se referă la principiile aplicabile procesului de vânzare a întreprinderii debitorului. Administratorul judiciar trebuie să se asigure că procesul de vânzare desfășurat în etapa de pregătire, de obicei în mod confidențial, este competitiv, transparent, echitabil și respectă standardele de pe piață. Aceste principii pot fi ignorate numai în cazul în care un stat membru optează să introducă obligația instanței de a organiza o licitație publică rapidă după deschiderea etapei de lichidare. Articolul 25 garantează faptul că administratorul judiciar este numit în calitate de practician în insolvență în momentul deschiderii etapei de lichidare a procedurii de „pre-pack”. Articolul 26 se referă la procesul de autorizare a vânzării întreprinderii debitorului de către instanța de insolvență în etapa de lichidare. În temeiul alineatului (1), instanța trebuie să evalueze dacă procesul de vânzare desfășurat în etapa de pregătire a respectat principiile și condițiile aplicabile. În cazul în care instanța nu confirmă vânzarea întreprinderii către achizitorul propus de administratorul judiciar, procedura de insolvență deschisă la începutul etapei de lichidare continuă fără a se încheia vânzarea „pre-pack”. Alineatul (2) instruiește statele membre care aleg să impună desfășurarea unei licitații publice la începutul etapei de lichidare să utilizeze cea mai bună ofertă primită în etapa de pregătire ca ofertă de tip „stalking horse”, și anume ca ofertă inițială care să aibă rolul de prag al prețului de achiziție, astfel încât alți ofertanți să nu poată prezenta o ofertă mai mică decât prețul de achiziție. Acesta impune, de asemenea, ca măsurile de protecție acordate ofertantului „stalking horse” să fie proporționale și aplicate în măsura în care nu împiedică concurența reală. Articolul 27 prevede dispoziții privind cesiunea contractelor în derulare, și anume a contractelor dintre debitor și o contraparte în temeiul cărora părțile au încă obligații de îndeplinit la deschiderea procedurii de insolvență. Astfel de contracte ar trebui, de regulă, să fie cesionate în favoarea achizitorului întreprinderii, chiar și fără consimțământul contrapărții. Articolul 28 prevede că, prin vânzarea „pre-pack”, întreprinderea sau o parte a acesteia este achiziționată fără datorii și pasive.

Articolul 29 garantează că formularea de căi de atac împotriva vânzărilor „pre-pack” autorizate nu întârzie executarea acordului de vânzare și, prin urmare, valorificarea activelor. Potrivit acestei dispoziții, astfel de căi de atac pot avea un efect suspensiv asupra realizării vânzării, numai în cazul în care apelantul oferă o garanție adecvată care să acopere eventualele daune suferite ca urmare a unei astfel de suspendări. În același timp, articolul 29 lasă instanței sesizate cu calea de atac puterea discreționară de a scuti, în totalitate sau parțial, apelantul persoană fizică de constituirea unei garanții dacă aceasta consideră că o astfel de scutire este adecvată, având în vedere circumstanțele cauzei respective. Articolul 30 clarifică faptul că criteriile de selectare a celei mai bune oferte ar trebui să corespundă criteriilor utilizate pentru a alege între ofertele concurente în cadrul procedurilor standard de insolvență. Articolul 31 prevede că administratorul judiciar și practicianul în insolvență din cadrul procedurii de pre-pack răspund personal pentru orice daune cauzate de nerespectarea obligațiilor care le revin. Articolul 32 stabilește garanții suplimentare pentru cazurile în care potențialul cumpărător este o parte strâns legată de debitor. Garanțiile suplimentare includ obligația practicianului în insolvență de a evalua, în situațiile în care singura ofertă provine de la o parte strâns legată, dacă oferta îndeplinește criteriul respectării intereselor creditorilor. În cazul în care evaluarea conduce la o concluzie negativă, oferta ar trebui să fie respinsă de practicianul în insolvență. Articolul 33 cuprinde diverse dispoziții care vizează maximizarea valorii întreprinderii vândute. Astfel se asigură că finanțarea intermediară este solicitată la cel mai mic cost posibil și că furnizorii de finanțare intermediară beneficiază de anumite garanții. Acest articol interzice, de asemenea, acordarea de drepturi de preempțiune ofertanților, deoarece posibilitatea de a exercita aceste drepturi ar prejudicia concurența în contextul procesului de vânzare. O altă dispoziție limitează posibilitatea de a licita pentru credit la o parte din valoarea creanței garantate față de debitor. Articolul 34 protejează interesele creditorilor în cursul procedurii de „pre-pack”. Acesta include dreptul de a fi audiat în cursul procedurii și alinierea, de regulă, a cerințelor de eliberare a garanțiilor reale la cele care s-ar aplica în cadrul procedurilor de insolvență în temeiul dreptului intern. Articolul 35 se referă la situațiile în care achiziția întreprinderii prin procedura de „pre-pack” face obiectul unei decizii a unei autorități de concurență. Titlul V privind atribuțiile directorilor face parte din măsurile care vizează maximizarea valorii masei bunurilor care face obiectul insolvenței. Cu toate că propunerea de directivă nu prevede o definiție armonizată a directorilor, atunci când transpun dispozițiile cuprinse în acest titlu, statele membre ar trebui să țină seama de faptul că termenul „director” ar trebui înțeles în sens larg. Acest lucru este în conformitate cu sugestia din Ghidul legislativ privind normele de drept în materie de insolvență al Comisiei Organizației Națiunilor Unite pentru Dreptul Comercial Internațional (UNCITRAL), conform căruia, „ca orientare generală [...], o persoană ar putea fi considerată director atunci când este responsabilă cu luarea deciziilor importante sau atunci când ia efectiv ori ar trebui să ia aceste decizii în ceea ce privește administrarea unei întreprinderi”. De regulă, directorii se numără printre primii care își dau seama dacă o întreprindere se apropie sau a trecut de pragul insolvenței. Prin urmare, aceștia ar trebui să aibă obligația de a depune în timp util o cerere de deschidere a procedurii de insolvență. Propunerea de directivă stabilește un termen pentru îndeplinirea acestei obligații, împreună cu răspunderea civilă. Dispozițiile prezentului titlu reprezintă norme minime de armonizare, astfel încât statele membre pot menține sau introduce obligații mai stricte pentru directorii întreprinderilor care se apropie de insolvență. Titlul VI conține norme privind procedurile simplificate de lichidare pentru microîntreprinderi. Cadrele naționale de insolvență nu sunt întotdeauna adecvate pentru a trata microîntreprinderile insolvente în mod corespunzător și proporțional. Microîntreprinderile depun rareori cereri pentru a iniția proceduri standard de insolvență și, atunci când depun aceste cereri, este adesea prea târziu pentru a-și păstra valoarea. În multe state membre, nu are loc nicio lichidare ordonată a acestor întreprinderi, deoarece procedurile standard de insolvență nu sunt accesibile sau deschiderea unor astfel de proceduri este respinsă. Acest lucru se întâmplă în cazul în care nu există active în masa bunurilor care face obiectul insolvenței sau în cazul în care valoarea activelor nu acoperă costurile administrative ale procedurii. Obiectivul propunerii de directivă este, prin urmare, de a garanta că microîntreprinderile, chiar și cele fără active, sunt lichidate în mod ordonat, prin intermediul unei proceduri rapide și eficiente din punctul de vedere al costurilor. Scopul principal al dispozițiilor din titlul VI este de a simplifica procedura și de a reduce costurile administrative aferente. De exemplu, de regulă, nu ar trebui numit niciun practician în insolvență în cadrul procedurii, deoarece intervenția acestuia este principalul factor de cost în procedura de insolvență, iar activitatea acestor întreprinderi nu este, de obicei, atât de complexă încât să necesite intervenția unui practician în insolvență. În mod similar, propunerea de directivă prevede că, de regulă, debitorul ar trebui să rămână în posesia activelor și a afacerilor întreprinderii pe tot parcursul procedurii. Un alt factor de reducere a costurilor este posibilitatea ca instanța să procedeze la valorificarea activelor prin intermediul unui sistem de licitație electronică, pe care fiecare stat membru ar trebui să îl instituie în cadrul procedurilor simplificate pentru microîntreprinderi. Articolul 38 obligă statele membre să includă în normele lor de drept intern privind procedurile de insolvență reguli care să permită lichidarea microîntreprinderilor prin intermediul unei proceduri simplificate care să respecte standardele stabilite în titlul VI. Această dispoziție se referă, de asemenea, la condiția insolvenței în scopul deschiderii unei proceduri simplificate de lichidare și la tratarea cazurilor „fără active”. Articolul 39 clarifică faptul că numirea unui practician în insolvență în cadrul procedurii simplificate de lichidare ar trebui să constituie o excepție. Articolul 40 impune statelor membre să permită utilizarea mijloacelor electronice de comunicare pentru toate comunicările dintre autoritatea competentă și, după caz, practicianul în insolvență și părțile la procedură. Articolul 41 prevede că procedurile simplificate de lichidare pot fi inițiate la cererea microîntreprinderii sau a unui creditor. Pentru a simplifica procedura de depunere a cererii, se va crea un formular standard în temeiul unui act de punere în aplicare al Comisiei. Articolul 42 se referă la decizia de deschidere a unei proceduri simplificate de lichidare, inclusiv la motivele pe baza cărora autoritatea competentă poate refuza deschiderea procedurii. Articolul 43 prevede că, de regulă, debitorul ar trebui să dețină în continuare controlul asupra activelor și a afacerilor sale pe tot parcursul procedurii. Articolul 44 prevede că debitorul ar trebui să aibă acces la suspendarea executărilor silite individuale. Cu toate acestea, autoritatea competentă poate exclude anumite creanțe de la caz la caz, în circumstanțe prestabilite. Articolul 45 asigură publicitatea deschiderii procedurilor simplificate de lichidare. Articolul 46 se referă la declararea și admiterea creanțelor de către creditori în cadrul unei proceduri simplificate de lichidare. Dispoziția pornește de la premisa că majoritatea creanțelor sunt declarate pe baza unei declarații scrise prezentate de către debitor. Pe lângă creanțele incluse în declarația respectivă, creditorii pot declara și alte creanțe. Pentru a simplifica procedura de admitere, creanțele enumerate în declarația debitorului sunt considerate ca fiind admise, cu excepția cazului în care creditorul le contestă în mod expres. Articolul 47 conține dispoziții specifice privind inițierea și desfășurarea acțiunilor în anulare în cadrul procedurilor simplificate de lichidare pentru microîntreprinderi. Articolul 48 se referă la stabilirea masei bunurilor care face obiectul insolvenței prin stabilirea activelor incluse și prin asigurarea faptului că autoritățile competente identifică în mod clar activele care sunt excluse din masa bunurilor care face obiectul insolvenței și, prin urmare, pot fi păstrate de debitor atunci când acesta este un întreprinzător.

Articolul 49 prevede că, după stabilirea masei bunurilor care face obiectul insolvenței, autoritatea competentă decide dacă (a) procedează la valorificarea activelor sau (b) închide imediat procedura simplificată de lichidare deoarece valoarea activelor face ca valorificarea acestora să fie nerezonabilă. Dispoziția prevede, de asemenea, că activele debitorului ar trebui să fie valorificate prin licitație publică electronică, cu excepția cazului în care autoritatea competentă consideră că utilizarea altor mijloace de vânzare a activelor este mai adecvată, având în vedere natura activelor sau circumstanțele procedurii. Articolul 50 obligă statele membre să înființeze și să exploateze una sau mai multe platforme de licitație electronică pentru valorificarea activelor din masa bunurilor care face obiectul insolvenței în cadrul procedurilor de insolvență. Dispoziția permite, de asemenea, statelor membre să prevadă că utilizatorii acestor platforme pot, de asemenea, să depună oferte pentru achiziționarea întreprinderii debitorului ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea. Platforma (platformele) ar trebui să fie disponibilă (disponibile) în cadrul procedurilor simplificate de lichidare, chiar dacă statele membre pot decide să extindă utilizarea acestora la alte proceduri de insolvență. Dispoziția obligă statele membre să permită accesul la platformă (platforme) tuturor rezidenților sau celor care își au sediul social pe teritoriul UE. Urmând exemplul altor proiecte ale UE de interconectare a registrelor electronice descentralizate [de exemplu, sistemul de interconectare a registrelor comerțului (BRIS), sistemul de interconectare a registrelor de insolvență (IRI)], articolul 51 impune Comisiei să instituie un sistem de interconectare a sistemelor naționale de licitație electronică prin intermediul portalului european e-justiție, care ar trebui să servească drept punct de acces electronic central. Valoarea adăugată a unui astfel de sistem de interconectare constă în accesibilitatea tuturor licitațiilor prin intermediul unei platforme unice, care este disponibilă în toate limbile oficiale ale UE. Specificațiile tehnice ale respectivului sistem de interconectare vor fi stabilite prin intermediul unui (unor) act(e) de punere în aplicare. Opțiunile de dezvoltare și achiziții în materie de tehnologia informației vor face obiectul aprobării prealabile de către Consiliul pentru tehnologia informației și securitate cibernetică al Comisiei Europene. Articolul 52 se referă la costurile de instituire și interconectare a sistemelor de licitații electronice, în timp ce articolul 53 stabilește responsabilitățile Comisiei în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal în cadrul sistemului de interconectare a platformelor de licitație electronică. Articolul 54 stabilește normele privind vânzările de active din masa bunurilor care face obiectul insolvenței prin licitație electronică în cadrul procedurilor simplificate de lichidare. Articolul 55 reglementează decizia privind închiderea procedurilor simplificate de lichidare și prevede că o astfel de decizie ar trebui să precizeze termenul care conduce la remiterea de datorie. Articolul 56 stabilește principiul conform căruia nu numai întreprinzătorii debitori, ci și fondatorii, proprietarii sau membrii unei microîntreprinderi cu răspundere nelimitată, care răspund personal pentru datoriile debitorului, ar trebui să aibă acces efectiv la remiterea completă de datorie ca urmare a închiderii procedurilor simplificate de lichidare. Condițiile, motivele, termenul și alte circumstanțe ale procedurii care conduce la remiterea de datorie trebuie stabilite în conformitate cu normele prevăzute în titlul III din Directiva (UE) 2019/1023. Articolul 57 clarifică faptul că procedurile privind garanțiile personale furnizate pentru nevoile comerciale ale microîntreprinderilor ar trebui să fie coordonate sau consolidate cu procedurile simplificate de lichidare relevante ale aceleiași microîntreprinderi. Titlul VII stabilește dispoziții privind comitetul creditorilor. Comitetul creditorilor este un instrument-cheie pentru a se asigura că procedurile de insolvență se desfășoară într-un mod care protejează interesele creditorilor și asigură implicarea creditorilor individuali care, altfel, ar putea să nu participe la procedură din cauza resurselor limitate sau a lipsei de proximitate geografică. Prin urmare, obiectivul dispozițiilor din titlul respectiv este de a consolida poziția creditorilor în cadrul procedurii. Această consolidare se realizează prin asigurarea instituirii unui comitet al creditorilor în cazul în care adunarea generală a creditorilor este de acord și prin prevederea unor norme minime de armonizare în ceea ce privește aspecte esențiale precum numirea membrilor și componența comitetului, metodele de lucru, funcția comitetului, precum și răspunderea personală a membrilor săi. Articolul 58 se referă la cerințele pentru înființarea comitetului creditorilor, stabilind principiul conform căruia decizia privind înființarea unui comitet al creditorilor ar trebui luată în cadrul adunării generale a creditorilor. Acest articol permite, de asemenea, statelor membre să ofere creditorilor posibilitatea de a înființa un comitet al creditorilor încă de la data depunerii cererii de deschidere a procedurii de insolvență (și înainte de deschiderea procedurii), asigurându-se, în același timp, că prima adunare generală a creditorilor este convocată pentru a decide cu privire la continuarea și componența acestuia. În plus, în dreptul intern, statele membre au libertatea de a exclude posibilitatea de a înființa un comitet al creditorilor în cadrul procedurilor de insolvență atunci când costurile de înființare și funcționare a comitetului respectiv nu sunt proporționale cu valoarea pe care o generează. Articolul 59 stabilește procedura de numire a membrilor comitetului creditorilor și cerințele privind reprezentarea echitabilă a creditorilor în cadrul comitetului. Articolul 60 stabilește principiul conform căruia comitetul creditorilor reprezintă exclusiv interesele întregii mase credale și acționează independent de practicianul în insolvență. Acest articol permite, de asemenea, statelor membre să mențină dispoziții naționale care permit înființarea mai multor comitete ale creditorilor care reprezintă grupuri diferite de creditori. Articolele 61 și 62 stabilesc numărul de membri și cerințele pentru revocarea și înlocuirea unui membru al comitetului creditorilor. Articolul 63 identifică modalitățile minime de lucru ale comitetului creditorilor, inclusiv procedurile de vot. Articolul 64 stabilește funcția, precum și drepturile, obligațiile și competențele minime ale comitetului creditorilor, cum ar fi dreptul de a fi audiat în cadrul procedurilor de insolvență, obligația de a supraveghea practicianul în insolvență și competența de a solicita consultanță externă cu privire la anumite chestiuni. Articolul 65 definește cerințele privind cheltuielile suportate de comitetul creditorilor în exercitarea drepturilor și în îndeplinirea funcțiilor sale, precum și remunerarea membrilor. Membrii comitetului creditorilor fac, de asemenea, obiectul unor dispoziții specifice privind răspunderea în temeiul articolului 66. În cele din urmă, articolul 67 acordă dreptul la o cale de atac împotriva deciziilor comitetului creditorilor, în cazul în care comitetului creditorilor i se conferă competența de a aproba decizii în temeiul dreptului intern. Titlul VIII se referă la măsurile de consolidare a transparenței normelor de drept intern privind procedurile de insolvență. Acesta obligă statele membre să elaboreze și să actualizeze periodic pentru investitori o fișă informativă standard, clar definită, cu informații practice privind principalele caracteristici ale normelor lor de drept intern privind procedurile de insolvență. Această fișă informativă trebuie să fie disponibilă pe portalul e-justiție. În cadrul conținutului furnizat de Rețeaua judiciară europeană în materie civilă și comercială, pe portalul e-justiție sunt deja disponibile unele informații privind regimurile naționale de insolvență ale statelor membre. Cu toate acestea, conținutul acestor pagini naționale existente nu este aliniat într-un mod care să permită investitorilor să compare cu ușurință diferitele regimuri. Articolul 68 stabilește cerințele privind conținutul și publicarea unei fișe informative cu informații-cheie, care ar trebui să includă caracteristici esențiale ale normelor de drept intern privind procedurile de insolvență. Titlul IX stabilește dispoziția finală a propunerii de directivă. Articolul 69 introduce cerințe privind rolul Comitetului pentru restructurare și insolvență, astfel cum se menționează la articolul 30 din Directiva (UE) 2019/1023. Articolul 70 introduce o clauză de revizuire, iar articolul 71 stabilește condițiile de transpunere a propunerii de directivă. Articolul 72 stabilește data la care intră în vigoare propunerea de directivă, iar articolul 73 identifică destinatarii propunerii de directivă.

2022/0408 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI privind armonizarea anumitor aspecte ale normelor de drept în materie de insolvență (Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 114, având în vedere propunerea Comisiei Europene, după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European, având în vedere avizul Comitetului Regiunilor, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, întrucât: (1)Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a îndepărta obstacolele din calea exercitării libertăților fundamentale, cum ar fi libera circulație a capitalurilor și libertatea de stabilire, obstacole rezultate din diferențele dintre normele de drept intern și procedurile din domeniul insolvenței. (2)Diferențele mari dintre normele de drept material în materie de insolvență recunoscute de Regulamentul (UE) 2015/848 al Parlamentului European și al Consiliului creează bariere în calea pieței interne prin reducerea atractivității investițiilor transfrontaliere, având astfel un impact asupra circulației transfrontaliere a capitalurilor în cadrul Uniunii, precum și spre și dinspre țări terțe. (3)Procedurile de insolvență asigură lichidarea sau restructurarea ordonată a întreprinderilor sau a întreprinzătorilor aflați în dificultate financiară și economică. Aceste proceduri sunt esențiale în cazul investițiilor financiare, deoarece determină valoarea finală de recuperare a acestor investiții. Normele divergente între statele membre au contribuit la creșterea insecurității juridice și a imprevizibilității cu privire la rezultatul procedurilor de insolvență, ridicând astfel bariere, în special pentru investițiile transfrontaliere pe piața internă. Divergențele ample în ceea ce privește valoarea de recuperare și timpul necesar pentru finalizarea procedurilor de insolvență în întreaga Uniune au repercusiuni negative asupra previzibilității costurilor pentru creditori și investitori în situații transfrontaliere pe piața internă. (4)Integrarea pieței interne în domeniul normelor de drept în materie de insolvență, urmărită prin prezenta directivă, este un instrument-cheie pentru o funcționare mai eficientă a piețelor de capital din Uniunea Europeană, inclusiv pentru un acces sporit la finanțarea întreprinderilor. Prin urmare, este necesar să se stabilească cerințe minime în domenii specifice ale procedurilor naționale de insolvență, care au un impact semnificativ asupra eficienței și duratei acestor proceduri, în special asupra procedurilor de insolvență transfrontaliere. (5)Pentru a proteja valoarea masei bunurilor care face obiectul insolvenței pentru creditori, normele de drept intern în materie de insolvență ar trebui să includă norme eficiente care să permită anularea actelor juridice care sunt prejudiciabile creditorilor și care au fost perfectate înainte de deschiderea procedurii de insolvență (acțiuni în anulare). Având în vedere că acțiunile în anulare vizează anularea efectelor prejudiciabile asupra masei bunurilor care face obiectul insolvenței din actul juridic, este oportun să se facă referire la terminarea cauzei acestui prejudiciu ca fiind momentul relevant, și anume la perfectarea actului juridic, și nu la executarea prestației. De exemplu, în cazul transferului de monedă electronică, momentul relevant nu ar trebui să fie cel în care debitorul dă dispoziție instituției financiare să transfere banii unui creditor (executarea actului juridic), ci mai degrabă cel în care contul creditorului este creditat (perfectarea actului juridic). Normele privind acțiunile în anulare ar trebui să permită, de asemenea, despăgubirea masei bunurilor care face obiectul insolvenței pentru prejudiciul cauzat creditorilor prin astfel de acte juridice. (6)Domeniul de aplicare al actelor juridice care ar putea fi contestate în temeiul normelor privind acțiunile în anulare ar trebui să fie trasat în sens larg, pentru a acoperi orice comportament uman cu efecte juridice. Principiul egalității de tratament între creditori implică faptul că actele juridice ar trebui să includă și omisiunile, deoarece nu există nicio diferență semnificativă dacă creditorii suferă un prejudiciu ca urmare a unei acțiuni sau ca urmare a pasivității părții în cauză. De exemplu, nu există nicio diferență dacă un debitor renunță în mod activ la o creanță față de debitorul său sau dacă rămâne pasiv și acceptă prescrierea creanței. Alte exemple de omisiuni care pot face obiectul unor acțiuni în anulare includ omisiunea de a contesta o hotărâre judecătorească dezavantajoasă sau alte decizii ale instanțelor sau ale autorităților publice sau omisiunea de a înregistra un drept de proprietate intelectuală. Din același motiv, normele privind acțiunile în anulare nu ar trebui să se limiteze la actele juridice efectuate de debitor, ci ar trebui să includă și actele juridice efectuate de contraparte sau de o parte terță. Pe de altă parte, numai actele juridice ar trebui să facă obiectul normelor privind acțiunile în anulare care sunt prejudiciabile masei credale. (7)Pentru a proteja așteptările legitime ale contrapărții debitorului, orice ingerință în valabilitatea sau caracterul executoriu a(l) unui act juridic ar trebui să fie proporțională cu circumstanțele în care este perfectat actul respectiv. Aceste circumstanțe ar trebui să includă intenția debitorului, cunoștințele contrapărții sau intervalul de timp dintre perfectarea actului juridic și inițierea procedurii de insolvență. Prin urmare, este necesar să se facă distincția între o varietate de motive specifice de anulare care se bazează pe situații de fapt comune și tipice și care ar trebui să completeze condițiile prealabile generale pentru acțiunile în anulare. Orice ingerință ar trebui, de asemenea, să respecte drepturile fundamentale consacrate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

(8)În contextul acțiunilor în anulare, ar trebui să se facă o distincție între actele juridice în care creanța contrapărții era exigibilă și executorie și a fost satisfăcută în mod corespunzător (acoperiri conforme) și cele în care prestația nu a fost în întregime conformă cu creanța creditorului (acoperire neconformă). Printre acoperirile neconforme se numără, în special, plățile premature, satisfacerea creanțelor prin mijloace de plată neobișnuite, garantarea ulterioară a unei creanțe negarantate până în prezent, care nu a fost deja convenită în contractul de credit inițial, acordarea unui drept extraordinar de reziliere sau alte modificări care nu sunt prevăzute în contractul de bază, renunțarea la mijloacele de apărare în justiție sau la obiecțiile de natură juridică sau recunoașterea datoriilor contestabile. În cazul acoperirilor conforme, motivul de anulare al preferințelor poate fi invocat numai dacă creditorul actului juridic care poate fi declarat nul a avut sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că, la momentul tranzacției, debitorul era insolvent. (9)Anumite acoperiri conforme, și anume actele juridice care sunt efectuate direct în schimbul unei contraprestații echitabile în beneficiul masei bunurilor care face obiectul insolvenței, ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al actelor juridice care pot fi declarate nule. Aceste acte juridice au drept scop sprijinirea activității zilnice obișnuite a întreprinderii debitorului. Actele juridice care intră sub incidența acestei excepții ar trebui să aibă o bază contractuală și să prevadă schimbul direct de prestații reciproce, dar nu neapărat un schimb simultan de prestații, deoarece, în unele cazuri, circumstanțele practice pot genera întârzieri inevitabile. Cu toate acestea, exceptarea respectivă nu ar trebui să acopere acordarea de credite. În plus, prestația și contraprestația în aceste acte juridice ar trebui să aibă o valoare echivalentă. În același timp, contraprestația ar trebui să fie în beneficiul masei bunurilor care face obiectul insolvenței, și nu al unei părți terțe. Această excepție ar trebui să vizeze, în special, plata promptă a mărfurilor, a salariilor sau a onorariilor pentru servicii, în special pentru consilierii juridici sau economici; plata în numerar sau cu cardul a bunurilor necesare pentru desfășurarea activității zilnice a debitorului; livrarea de bunuri, produse sau servicii cu plata la primire; constituirea unui drept de garanție împotriva plății împrumutului; plata promptă a taxelor publice în schimbul unei contraprestații (de exemplu, admiterea pe terenuri sau în instituții publice). (10)Finanțarea nouă sau finanțarea intermediară acordată în timpul unei tentative de restructurare, inclusiv în cursul unei proceduri preventive de insolvență în temeiul titlului II din Directiva (UE) 2019/1023 a Parlamentului European și a Consiliului, ar trebui să fie protejată în cadrul unor proceduri de insolvență ulterioare. În consecință, nu ar trebui să se permită acțiuni în anulare pe motiv de preferințe împotriva plăților către furnizorii acestei finanțări noi sau ai acestei finanțări intermediare sau împotriva constituirii de garanții în favoarea acestora, dacă respectivele plăți sau constituiri de garanții sunt efectuate în conformitate cu creanțele furnizorilor. Astfel de plăți sau constituiri de garanții ar trebui, prin urmare, să fie considerate acte juridice efectuate direct în schimbul unei contraprestații echitabile în beneficiul masei bunurilor care face obiectul insolvenței. (11)Principala consecință a declarării nulității unui act juridic în cadrul unei proceduri de anulare este obligația părții care beneficiază de actul juridic anulat de a despăgubi masa bunurilor care face obiectul insolvenței pentru prejudiciul cauzat de actul juridic respectiv. Despăgubirea ar trebui să includă retribuții, după caz, și dobânzi, în conformitate cu dreptul civil general aplicabil. Despăgubirea presupune plata unei sume echivalente cu valoarea prestației primite în cazul în care aceasta nu poate fi restituită in natura masei bunurilor care face obiectul insolvenței. (12)Părțile care sunt strâns legate de debitor, cum ar fi rudele, în cazul în care debitorul este o persoană fizică, sau actorii care îndeplinesc roluri decisive în raport cu un debitor care este o persoană juridică, se bucură de obicei de un avantaj informațional în ceea ce privește situația financiară a debitorului. Pentru a preveni comportamentele abuzive, ar trebui stabilite garanții suplimentare. În consecință, în contextul acțiunilor în anulare, ar trebui introduse prezumții legale privind cunoașterea circumstanțelor pe care s-au bazat condițiile de anulare atunci când cealaltă parte implicată în actul juridic care poate fi declarat nul este o parte strâns legată de debitor. Aceste prezumții ar trebui să fie relative și ar trebui să vizeze răsturnarea sarcinii probei în beneficiul masei bunurilor care face obiectul insolvenței. (13)Îmbunătățirea posibilităților practicienilor în insolvență de a identifica și de a urmări activele aparținând masei bunurilor care face obiectul insolvenței este esențială pentru maximizarea valorii masei respective. În exercitarea atribuțiilor care le revin, practicienii în insolvență pot, încă de pe acum, să acceseze informațiile deținute în registrele de date publice, instituite parțial prin dreptul Uniunii și interconectate la nivel european, cum ar fi sistemul de interconectare a registrelor comerțului (BRIS), sistemul de interconectare a registrelor de insolvență (IRI) sau sistemul de interconectare a registrelor beneficiarilor reali (BORIS). Cu toate acestea, accesarea informațiilor deținute în bazele de date publice este adesea nesatisfăcătoare pentru a identifica și a urmări activele importante care se află sau ar trebui să se afle în perimetrul masei bunurilor care face obiectul insolvenței. În special, practicienii în insolvență se confruntă cu dificultăți practice atunci când încearcă să acceseze registrele de active din străinătate. (14)Prin urmare, este necesar să se prevadă dispoziții care să garanteze că practicienii în insolvență, atunci când își exercită atribuțiile în cadrul procedurilor de insolvență, pot avea, fie direct, fie indirect, acces la informații deținute în baze de date care nu sunt accesibile publicului. (15)Accesul direct și prompt la registrele centralizate de conturi bancare sau la sistemele de extragere a datelor este adesea indispensabil pentru maximizarea valorii masei bunurilor care face obiectul insolvenței. Prin urmare, ar trebui stabilite norme care să acorde acces direct la informațiile deținute în registrele centralizate de conturi bancare sau în sistemele de extragere a datelor instanțelor desemnate din statele membre care au competență în procedurile de insolvență. În cazul în care într-un stat membru accesul la informații privind conturile bancare se face prin intermediul unui sistem central electronic de extragere a datelor, respectivul stat membru ar trebui să se asigure că autoritatea care operează sistemul de extragere raportează instanțelor desemnate rezultatele căutării cu promptitudine și fără aplicarea unor filtre. (16)Pentru a respecta dreptul la protecția datelor cu caracter personal și dreptul la viață privată, accesul direct și imediat la registrele de conturi bancare ar trebui acordat numai instanțelor cu competență în procedurile de insolvență care sunt desemnate de statele membre în acest scop. Prin urmare, practicienilor în insolvență ar trebui să li se permită să acceseze informațiile deținute în registrele de conturi bancare numai indirect, solicitând instanțelor desemnate din statul lor membru să acceseze și să efectueze căutările. (17)Directiva (UE) AAAA/XX a Parlamentului European și a Consiliului [OP: directiva care înlocuiește Directiva (UE) 2015/849] prevede că mecanismele centralizate automatizate sunt interconectate prin intermediul punctului unic de acces la registrele de conturi bancare (BAR) care urmează să fie dezvoltat și gestionat de Comisie. Având în vedere importanța tot mai mare a cazurilor de insolvență cu implicații transfrontaliere și importanța informațiilor financiare relevante în scopul maximizării valorii masei bunurilor care face obiectul insolvenței în cadrul procedurilor de insolvență, instanțele naționale desemnate care au competență în materie de insolvență ar trebui să poată accesa și efectua căutări direct în registrele centralizate de conturi bancare din alte state membre prin intermediul punctului unic de acces la BAR instituit în temeiul Directivei (UE) YYYY/XX [OP: directiva care înlocuiește Directiva (UE) 2015/849]. (18)Orice date cu caracter personal obținute în temeiul prezentei directive ar trebui să fie prelucrate doar în conformitate cu normele aplicabile privind protecția datelor de instanțele desemnate și de practicienii în insolvență, în cazul în care acest lucru este necesar și proporțional în scopul identificării și al urmăririi activelor aparținând masei bunurilor care face obiectul insolvenței debitorului în cadrul procedurilor de insolvență în curs. (19)Directiva (UE) 2015/849 a Parlamentului European și a Consiliului garantează că persoanelor care pot demonstra un interes legitim li se acordă acces la informațiile privind beneficiarul real al unei fiducii și al altor tipuri de construcții juridice, în conformitate cu normele privind protecția datelor. Acestor persoane li se acordă acces la informații privind numele, luna și anul nașterii, țara de reședință și naționalitatea beneficiarului real, precum și natura și amploarea interesului generator de beneficii deținut. Este esențial ca practicienii în insolvență să poată accesa rapid și cu ușurință acest set de informații pentru a-și îndeplini sarcinile de urmărire a activelor în contextul procedurilor de insolvență în curs. Prin urmare, este necesar să se clarifice faptul că, într-un astfel de caz, accesul practicienilor în insolvență constituie un interes legitim. În același timp, domeniul de aplicare al datelor direct accesibile practicienilor în insolvență nu ar trebui să fie mai larg decât domeniul de aplicare al datelor accesibile altor părți care au un interes legitim. (20)Pentru a se asigura trasabilitatea eficientă a activelor în contextul procedurilor transfrontaliere de insolvență, practicienilor în insolvență numiți într-un stat membru ar trebui să li se acorde acces rapid la registrele de active și atunci când aceste registre se află într-un alt stat membru. Prin urmare, condițiile de acces aplicabile practicienilor în insolvență străini nu ar trebui să fie mai împovărătoare decât cele aplicabile practicienilor în insolvență naționali. (21)În contextul lichidării în caz de insolvență, normele de drept intern în materie de insolvență ar trebui să permită valorificarea activelor întreprinderii prin vânzarea întreprinderii sau a unei părți a acesteia ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea. Vânzarea întreprinderii ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea ar trebui să însemne, în acest context, transferul întreprinderii, integral sau parțial, către un achizitor, astfel încât întreprinderea (sau o parte a acesteia) să poată funcționa în continuare ca unitate productivă din punct de vedere economic. Vânzarea în bloc a bunurilor, ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea, ar trebui înțeleasă ca fiind opusă vânzării activelor întreprinderii bucată cu bucată (lichidare prin vânzarea individuală a bunurilor). (22)În general, se presupune că se poate recupera o valoare mai mare în cadrul lichidării prin vânzarea întregii întreprinderi (sau a unei părți a acesteia) ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea, mai degrabă decât prin vânzarea individuală a bunurilor. Pentru a promova vânzarea întreprinderii ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea în cadrul lichidării, regimurile naționale de insolvență ar trebui să includă o procedură de „pre-pack”, în cadrul căreia debitorul aflat în dificultate financiară, cu ajutorul unui „administrator judiciar”, caută posibili achizitori interesați și pregătește vânzarea întreprinderii ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea înainte de deschiderea oficială a procedurii de insolvență, astfel încât activele să poată fi valorificate rapid la scurt timp după deschiderea procedurii oficiale de insolvență. Procedura de „pre-pack” ar trebui să cuprindă două etape, și anume o etapă de pregătire și o etapă de lichidare. (23)Pentru gestionarea eficientă a procedurii de „pre-pack”, instanța în fața căreia este introdusă această procedură ar trebui să aibă, de asemenea, competența de a decide cu privire la aspecte strâns legate de vânzarea „pre-pack” a întreprinderii sau a unei părți a acesteia. (24)Procedura de „pre-pack” ar trebui să garanteze că administratorul judiciar numit în etapa de pregătire ar putea propune spre autorizare de către instanță cea mai bună ofertă obținută în cursul procesului de vânzare numai dacă declară că, în opinia sa, lichidarea prin vânzarea individuală a bunurilor nu ar duce în mod evident la recuperarea unei valori mai mari pentru creditori decât prețul de piață obținut pentru întreprinderea (sau pentru o parte a acesteia) vândută ca întreprindere care are capacitatea de a-și continua activitatea. Valoarea întreprinderii ca întreprindere care are capacitatea de a-și c