[pic] | COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE |

Bruxelles, 20.11.2009

COM(2009) 626 final

COMUNICARE A COMISIEI CĂTRE CONSILIU ȘI PARLAMENTUL EUROPEAN

REVIZUIREA DIRECTIVEI PRIVIND COMERCIALIZAREA LA DISTANȚĂ A SERVICIILOR FINANCIARE DE CONSUM (2002/65/CE)

INTRODUCERE

1. În temeiul articolului 20 din Directiva 2002/65/CE privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum (denumită în continuare „directiva”), Comisia analizează funcționarea comercializării la distanță a serviciilor financiare în vederea garantării unei dezvoltări adecvate a comercializării transfrontaliere la distanță în acest sector.

2. Directiva urmărește consolidarea pieței unice și, în același timp, atingerea unui nivel înalt de protecție a consumatorilor. În conformitate cu articolul 20, analiza se concentrează în special pe diferențele dintre dispozițiile de drept intern privind aspecte ale directivei care nu sunt pe deplin armonizate, și anume dispozițiile privind informarea precontractuală și dreptul de retragere al consumatorului. Comisia evaluează dificultățile cu care se pot confrunta atât consumatorii, cât și furnizorii ca urmare a acestor diferențe și se pronunță asupra eventualei necesități de modificare a directivei.

3. Ca măsură orizontală de reglementare a tuturor serviciilor financiare, directiva a fost adoptată la 23 septembrie 2002, oferind statelor membre un termen de doi ani pentru transpunerea acesteia în dreptul intern. În raportul său, prezentat în termenul prevăzut Parlamentului European și Consiliului în aprilie 2006[1], Comisia a declarat că revizuirea va fi amânată, ținând cont de întârzierea statelor membre în transpunerea directivei[2]. Majoritatea statelor membre nu au transpus directiva decât în 2005/2006.

4. Acest raport conține concluzii din studii și analize, precum și informații privind situația pieței și măsura în care utilizarea marjei de manevră de care dispun statele membre în aplicarea dispozițiilor care nu au fost pe deplin armonizate a avut un impact asupra realizării pieței interne și asupra obiectivelor directivei în materie de protecție a consumatorilor. Analiza se bazează în principal pe două studii lansate de Comisie[3]. Studiul juridic examinează impactul directivei dintr-o perspectivă juridică, iar concluziile sale au fost luate în considerare în studiul economic care analizează impactul economic al directivei asupra comercializării transfrontaliere la distanță a serviciilor financiare.

5. De asemenea, în 2007 și 2008, tema a fost dezbătută cu asociațiile de consumatori și operatorii din sectorul serviciilor financiare. Statele membre au fost invitate să răspundă la un chestionar în septembrie 2007, iar în martie 2008 s-a organizat un atelier cu participarea statelor membre. Raportul ține cont, de asemenea, de rezultatele sondajelor desfășurate la nivel național și comunitar, precum Eurobarometrul, de concluziile grupurilor țintă ale Comisiei constituite în 2007 și axate pe informarea precontractuală, precum și de controalele privind transpunerea efectuate de Comisie. Datele colectate se bazează pe materialele obținute înainte de criza economică și financiară. Nu există date mai recente.

SITUAțIA PIEțEI

6. Piața serviciilor financiare transfrontaliere în general, indiferent de mijloacele de comercializare, este încă foarte limitată în sectorul distribuției, atât în domeniul bancar, cât și în cel al asigurărilor. Conform rezultatelor sondajului Eurobarometru[4], 4% din cetățenii UE au obținut, de exemplu, în 2003, un cont bancar peste frontieră[5] în statele membre ale UE-15. Acest procent a crescut la 8% (în UE-25) în 2006[6].

Cel mai recent Eurobarometru, care pune în contrast comercializarea globală la distanță (națională și transfrontalieră) a bunurilor și serviciilor generale și comercializarea la distanță a serviciilor financiare, arată că, în 2007, mai mult de jumătate din totalul europenilor (52%) au efectuat o achiziție de bunuri sau servicii la distanță în Uniunea Europeană[7], în timp ce numai 12%[8] dintre aceștia au recurs la comercializarea la distanță pentru servicii financiare. Deși nivelul rămâne scăzut, tendința în comercializarea la distanță a serviciilor financiare este ascendentă, dat fiind faptul că procentul pentru 2006 era de numai 7%[9].

Se constată un contrast și mai mare în cazul comparației între comerțul transfrontalier și comerțul intern de servicii financiare. Din procentul de 12% de cetățeni europeni care au achiziționat la distanță un serviciu financiar de un anumit tip, 10% s-au adresat furnizorilor din propria lor țară, în timp ce numai 1% au achiziționat servicii financiare la distanță de la furnizori comunitari din altă țară, iar 1% de la furnizori din afara UE[10]. Statisticile cele mai recente indică faptul că, în general, comerțul transfrontalier stagnează[11]. Această constatare este consolidată de studiul economic care a remarcat nivelul extrem de scăzut al comercializării transfrontaliere la distanță a serviciilor financiare.

7. Profilul tip al cumpărătorului transfrontalier este acela al unui tânăr activ, bine instruit, care dispune de o conexiune la internet, acesta fiind de departe modul de comercializare la distanță cel mai utilizat, așa cum rezultă din studiul grupurilor țintă ale Comisiei[12]. De fapt, 31% din cetățenii europeni nu sunt interesați de achizițiile transfrontaliere deoarece nu au acces la internet[13]. Din acest motiv, țările care înregistrează rate ridicate de acces la internet, precum țările nordice, pot prezenta niveluri de comercializare la distanță mai ridicate.

8. Confirmând preferința pentru internet și discrepanța dintre comerțul intern și comerțul transfrontalier, raportul recent al Comisiei privind comerțul electronic transfrontalier în UE[14] a indicat faptul că procentajul de consumatori care au comandat bunuri sau servicii prin internet a crescut de la 22% la 34% între 2004 și 2008. Cu toate acestea, această creștere s-a limitat la piețele naționale. Consumatorii online continuă să se abțină de la achiziționarea bunurilor și serviciilor peste frontiere, ceea ce contribuie la sporirea acestei discrepanțe; comerțul electronic transfrontalier nu a progresat decât marginal, de la 6% la 7% între 2006 și 2008.

9. Achizițiile transfrontaliere în statele membre inițiale (UE-15) și în țările din zona euro sunt mai frecvente decât în statele membre care au aderat după 2004 și în țările din afara zonei euro. În general, europenii sunt în prezent mai încrezători decât în 2006 atunci când este vorba de cumpărături în alte țări ale UE[15].

10. Din informațiile furnizate de sectorul bancar reiese că comercializarea transfrontalieră la distanță a serviciilor financiare nu a atins încă niveluri semnificative, în parte deoarece comercializarea la distanță nu constituie încă unul dintre principalele canale utilizate de către bănci. Ca și în cazul achizițiilor transfrontaliere de bunuri și servicii generale, cel mai recent Eurobarometru a constatat că obstacolul major semnalat de cetățeni în calea achiziției transfrontaliere de servicii financiare era reprezentat de problemele lingvistice. Procentul pentru probleme lingvistice era 37%, urmat de riscul de fraudă (30%), informații incomprehensibile (29%) sau insuficiente (26%) și costuri suplimentare implicate (24%)[16].

11. Există o deosebire importantă între serviciile transfrontaliere la distanță oferite direct de prestatorul serviciilor și cele oferite indirect de sediul unei sucursale sau a unei filiale, utilizând un intermediar sau un sistem online în alt stat membru, acesta din urmă beneficiind în mod obișnuit de servicii de back office din partea statului membru de origine. În plus, nu există în general un model distinct de interacțiune cu clienții; furnizorii de servicii financiare recurg mai curând la o comercializare prin canale multiple, care combină în același timp interacțiunea la distanță și cea directă. Această preferință pronunțată este indicată în studiul economic, care a constatat că contractele sunt rareori încheiate prin intermediul unui singur canal, respectiv numai prin internet, prin telefon sau direct. Această preferință a fost confirmată în studiul grupurilor țintă ale Comisiei[17], conform căruia, pe lângă informațiile disponibile pe internet, consumatorii doresc să primească avizul unor profesioniști prin intermediul interviurilor directe.

12. Deși este puțin probabil ca recurgerea la această consiliere să se schimbe, canalul prin care serviciile financiare sunt comercializate are potențialul de a evolua în timp. Concluziile studiului economic relevă existența unui potențial de creștere acolo unde economiile de scară pot fi realizate de societăți mari care penetrează pe piețe, sau în cadrul piețelor mari. Cu toate acestea, este dificil să se atingă o masă critică pe piețele financiare mai mici sau mai puțin dezvoltate, deși uneori, diferențele de preț semnificative atrag băncile către piețe, depășind acest obstacol. Consolidarea și integrarea pieței în sectorul bancar, precum și în cel al asigurărilor are ca urmare faptul că un număr mic de societăți mari desfășoară activități la nivel paneuropean, iar cota lor de piață este în creștere, conform informațiilor disponibile, atât în asigurări[18] cât și în sectorul bancar[19].

13. Ofertele care se pretează la o adaptare reușită la metodele de comercializare la distanță cuprind în primul rând produse simple din categoriile „economii și investiții”, „împrumuturi” și „asigurări generale”. Conform studiului economic, împrumuturile neipotecare și conturile de economii sunt cele două produse cele mai utilizate de comercializare la distanță pentru bănci, fiind urmate de acțiuni, obligațiuni și cărți de credit. În ceea ce privește ofertele transfrontaliere de produse prin comercializare la distanță, gama de produse se restrânge, economiile și cărțile de credit fiind produsele cele mai simple, și în consecință, cele mai populare pentru această piață.

TRANSPUNEREA DIRECTIVEI

Transpunerea directivei în statele membre

14. La verificarea conformității dispozițiilor naționale cu directiva, majoritatea dificultăților în transpunerea acesteia apar în legătură cu câteva dispoziții.

15. Articolul 3 tratează informațiile care trebuie comunicate consumatorului înainte de încheierea contractului la distanță. Directiva prevede informarea consumatorilor cu privire la identitatea reprezentantului furnizorului stabilit în statul membru de reședință al consumatorului sau cu privire la identitatea persoanei, alta decât furnizorul, cu care desfășoară tranzacții. Câteva state membre au omis să transpună una dintre aceste cerințe.

16. Articolul 6 definește dreptul de retragere iar alineatul (2) din acest articol prevede cazurile în care acest drept nu se aplică. Câteva state membre au definit un domeniu de aplicare care depășește excepțiile enumerate la articolul 6 alineatul (2).

17. Articolul 7 privește plata serviciului prestat înainte de retragere. Atunci când consumatorii își exercită dreptul de retragere, acestora li se poate cere să plătească numai serviciul financiar prestat efectiv de furnizor în conformitate cu contractul. Este prevăzut un termen de maximum 30 de zile pentru ca furnizorul sau consumatorul să ramburseze orice sume primite. Câteva state membre nu au pus în aplicare în mod corect una dintre aceste dispoziții.

18. În unele cazuri, așa cum se menționează mai sus, Comisia a lansat proceduri formale de încălcare a dreptului comunitar și ar putea să procedeze la fel și în alte cazuri.

Condițiile de informare prealabilă

19. Articolul 4 alineatul (2) acordă statelor membre dreptul de a opta pentru condiții de informare prealabilă suplimentare (fie prin menținerea unor drepturi existente sau prin introducerea unor noi dispoziții).

20. Conform informațiilor disponibile, 16 state membre (Austria, Danemarca, Finlanda, Franța, Germania, Grecia, Irlanda, Italia, Letonia, Malta, Portugalia, Regatul Unit, România, Slovacia, Suedia și Ungaria) au recurs la articolul 4 alineatul (2)[20].

21. Printre aceste condiții de informare suplimentare figurează de exemplu, următoarele: adresa detaliată a prestatorului/furnizorului, schema de autorizare sau de acordare a licențelor, condițiile de exercitare a dreptului de modificare a clauzelor contractuale, forma informațiilor pentru a răspunde nevoilor persoanelor cu dizabilități, durata contractului, detalii privind fondurile de garantare și sistemele de garantare, dacă furnizorul face obiectul unei proceduri de insolvență sau nu, limba utilizată, facturi, detalii privind sistemele de recurs sau dreptul de retragere, riscurile implicate, modul în care urmează a fi stocate informațiile și obligațiile de informare în cazul apelurilor telefonice.

22. În prezent, nu există dovezi conform cărora diferențele juridice imputabile utilizării articolului 4 alineatul (2) de către statele membre constituie obstacole majore pentru tranzacțiile existente sau că acestea au un impact direct asupra nivelului de comercializare la distanță a serviciilor financiare pe teritoriul UE. Studiul juridic nu a detectat reclamații specifice sau preocupări particulare în legătură cu utilizarea acestei dispoziții.

Dreptul de retragere

23. Articolul 6 alineatul (3) autorizează statele membre să excludă dreptul de retragere în anumite cazuri, cum ar fi: (a) oricare credit destinat în principal achiziționării sau reținerii de drepturi de proprietate asupra terenurilor sau asupra unei clădiri existente sau prevăzute, ori renovării sau îmbunătățirii unei clădiri, (b) oricare credit garantat printr-o ipotecă asupra unei proprietăți imobiliare sau printr-un drept asupra unei proprietăți imobiliare sau (c) declarații ale consumatorilor care utilizează serviciile unei oficialități, cu condiția ca oficialitatea în cauză să confirme că i se garantează consumatorului drepturile prevăzute la articolul 5 alineatul (1).

24. Conform informațiilor disponibile, 14 state membre (Belgia, Bulgaria, Danemarca, Franța, Irlanda, Lituania, Luxemburg, Polonia, Portugalia, Regatul Unit, România, Spania, Suedia și Țările de Jos) au recurs la opțiunile prevăzute la literele (a) și (b). Patru state membre (Italia, Luxemburg, Polonia și România) au recurs la opțiunea prevăzută la litera (c)[21].

25. În prezent, nu există dovezi conform cărora diferențele privind aplicarea dreptului de retragere care decurge din articolul 6 alineatul (3) creează un obstacol juridic semnificativ sau că acestea au un impact direct asupra nivelului de comercializare la distanță a serviciilor financiare pe teritoriul UE. Studiul juridic nu a detectat reclamații specifice sau preocupări particulare în legătură cu această dispoziție.

IMPACTUL GLOBAL AL DIRECTIVEI

26. Studiul economic arată că obstacolele din calea dezvoltării comerțului cu servicii financiare transfrontaliere prin comercializarea la distanță sunt centrate în principal pe furnizori. Cu toate acestea, doar dispozițiile naționale de combatere a spălării banilor și lipsa de armonizare a legislației naționale relevante sau absența legislației comunitare, privind puncte care nu sunt incluse în domeniul de aplicare al directivei, sunt clasificate de studiu ca fiind obstacole foarte importante. În timp ce prima categorie se referă la norme naționale detaliate divergente, care prescriu modul în care instituțiile financiare ar trebui să confirme adresa și identitatea unui client, a doua categorie se referă în principal la norme naționale specifice unui produs. Niciuna dintre aceste categorii de obstacole nu intră sub incidența domeniului de aplicare a directivei. În plus, există dovezi insuficiente și parțial contradictorii privind importanța celui de-al doilea obstacol, deoarece furnizorii serviciilor financiare înșiși și asociațiile bancare au opinii divergente privind importanța acestui obstacol. În timp ce asociațiile bancare au considerat acest obstacol ca fiind semnificativ, doar un număr redus de societăți (furnizori de servicii financiare) au împărtășit acest punct de vedere. În plus, Comitetul European pentru Sectorul Bancar ( European Banking Industry Committee ), care reprezintă asociațiile bancare la nivel european, sprijină concluzia potrivit căreia reglementările juridice diferite din statele membre nu împiedică comercializarea transfrontalieră la distanță a serviciilor financiare[22].

27. Obstacolele cele mai importante din perspectiva cererii sunt de ordin lingvistic și cultural; acestea se datorează, în egală măsură, lipsei de informații disponibile privind produsele transfrontaliere. Comisia Europeană a luat deja măsuri în vederea îmbunătățirii calității informațiilor precontractuale puse la dispoziția consumatorilor, de exemplu, în fișa informativă europeană standard pentru creditul de consum, anexată la noua directivă privind creditul de consum[23], și în documentul „informații cheie pentru investitori”, supus examinărilor pentru revizuirea directivei privind anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM)[24]. În domeniul ipotecar, examinarea fișei informative europene standard vizează îmbunătățirea prezentării informațiilor precontractuale destinate consumatorilor[25]. Comunicarea Comisiei privind pachetele de produse de investiții cu amănuntul propune măsuri pentru furnizarea de informații precontractuale clare și comparabile destinate investitorilor în aceste produse[26]. Aceste măsuri au ca efect standardizarea prezentării informațiilor precontractuale într-un mod în care consumatorul să poată compara mai ușor ofertele diferiților furnizori. Aceasta reduce riscul unor prețuri mai mari pentru consumatori sau asumarea unor riscuri inutile privind produsele financiare. De asemenea, Comisia este în curs de lansare a unui studiu comportamental privind serviciile de investiții cu amănuntul. Acest studiu va furniza o analiză a principalelor caracteristici de comportament care afectează alegerile consumatorilor în acest sector.

28. Combinația de obstacole la nivelul cererii și al ofertei este consolidată de însăși natura serviciilor financiare. În comparație cu produsele și serviciile nefinanciare, serviciile financiare prezintă caracteristici distincte, în special deoarece sunt în general mai complexe și implică deseori un angajament economic considerabil și important pe termen lung în vederea atingerii unui rezultat așteptat. De aici rezultă necesitatea unui serviciu de consiliere care să permită consumatorului să concretizeze acest angajament. Pe de altă parte, anumite servicii cum ar fi asigurarea auto sunt locale prin natura locului riscului și, prin urmare, nu se pot transfera ușor peste frontiere. Deși directiva prevede o infrastructură de reglementare care poate sprijini comercializarea la distanță a serviciilor financiare, ea nu modifică caracterul complex al acestora.

29. Directiva a creat, în toate statele membre un cadru legal destinat furnizorilor și consumatorilor pentru achiziționarea de servicii financiare prin instrumente de comercializare la distanță. În timp ce comercializarea națională la distanță a serviciilor financiare a cunoscut o creștere, deși la un nivel încă scăzut în ansamblu, nu se poate concluziona în acest stadiu că existența acestui cadru a contribuit la stimularea dezvoltării activităților transfrontaliere. Studiul juridic a indicat că în prezent nu a fost raportată nicio reclamație din partea consumatorilor privind modul în care directiva este aplicată. Experții juridici și organizațiile de consumatori care au fost consultați în contextul studiului au explicat această lipsă de dovezi prin nivelul încă nesemnificativ al tranzacțiilor din acest domeniu.

CONCLUZIE

30. Piața actuală pentru vânzarea la distanță a serviciilor financiare de consum peste frontiere este foarte redusă. În majoritatea statelor membre, legislația națională de punere în aplicare nu a intrat în vigoare decât din 2005/2006, iar piața nu a evoluat într-un mod semnificativ de la introducerea directivei. Această constatare concordă cu concluziile raportului privind comerțul electronic[27], conform cărora piața ar putea să crească pe termen mediu și lung deoarece atitudinea întreprinderilor este definită mai curând de felul de a vedea lucrurile decât de problemele reale și deoarece popularitatea crescândă a tranzacțiilor online în rândul consumatorilor va crea o cerere de extindere transfrontalieră.

31. Preferințele lingvistice și culturale reprezintă obstacolul major pentru consumatorii care doresc să se lanseze pe această piață. Cu toate acestea, Comisia nu poate lua nicio măsură în acest domeniu. În legătură cu absența informațiilor privind legislația de reglementare a produselor financiare pe anumite piețe, Comisia se angajează să ia măsuri importante pentru a îmbunătăți calitatea informațiilor în domeniul creditelor și investițiilor.

32. Dacă progresele viitoare ale comerțului electronic în general nu vor fi însoțite de evoluții similare în domeniul comercializării la distanță a serviciilor financiare, Comisia poate considera oportună reexaminarea posibilității de a modifica directiva sau luarea altor inițiative relevante.

33. În acest stadiu, nu există nicio dovadă care să demonstreze faptul că consumatorii întâmpină probleme care derivă din punerea incorectă în aplicare a directivei. De asemenea, nu există dovezi care ar indica faptul că diversitatea juridică care rezultă din utilizarea de către statele membre, în diverse proporții, a opțiunilor prevăzute de directivă, are un impact direct asupra nivelului redus de comercializare transfrontalieră la distanță a serviciilor financiare.

34. Având în vedere cele menționate mai sus, Comisia este de părere că, în momentul de față, nu este oportun să propună modificarea directivei. Ea va continua să monitorizeze evoluția pieței și aplicarea directivei.

[1] COM(2006) 161 final.

[2] Curtea a constatat că două state membre nu respectaseră obligația de a transpune directiva în termenul stabilit; a se vedea cauzele C-127/06, Comisia/Luxemburg , hotărârea din 7 decembrie 2006, Culegere p. I-131, și C-141/06, Comisia/Spania , hotărârea din 19 aprilie 2007, Culegere p. I-58.

[3] A se vedea http://ec.europa.eu/consumers/rights/fin_serv en.htm

[4] Eurobarometru (EB) 60.2 (2004), Opinia publică a UE în Europa: Servicii financiare, Raport B. p 53, http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_205_fullreport_en.pdf

[5] Studiu calitativ în rândul cumpărătorilor transfrontalieri de servicii financiare în Uniunea Europeană, Optem. Decembrie 2003, p. 5. Deși eșantionul nu a fost reprezentativ, s-a constatat că conturile bancare erau produsele cel mai ușor de măsurat.

http://ec.europa.eu/consumers/cons_int/fina_serv/cons_experiences/cross_border_final_report_en.pdf

[6] EB special 252 (2006), Protecția consumatorilor pe piața internă, p. 106, a se vedea nota de subsol 4.

[7] EB special 298 (2008), Protecția consumatorilor pe piața internă, p. 14, a se vedea nota de subsol 4.

[8] Idem p. 84.

[9] A se vedea nota de subsol 6, p. 112.

[10] Vezi nota de subsol 7, p. 84.

[11] A doua ediție a tabloului de bord al piețelor de consum al Comisiei Europene, COM (2009) 25 final, p. 3.

[12] Comisia Europeană, Informare precontractuală privind serviciile financiare. Studiu calitativ în 27 state membre, ianuarie 2008.

http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/PCI_final_report_22Feb2008_en.pdf

[13] A se vedea nota de subsol 6, p. 57.

[14] SEC (2009) 283 final, p. 5.

[15] A se vedea nota de subsol 7, p. 52.

[16] A se vedea nota de subsol 6, p. 89.

[17] A se vedea nota de subsol 12, p. 14.

[18] CEIOPS (2007), Report on Financial Conditions and Financial Stability in the European Insurance and Occupational Pension Fund Sector 2006-2007 (Risk Update) , p. 16,http://www.ceiops.eu/media/files/publications/reports/CEIOPS-DOC-12-07.pdf

[19] SEC(2007) 1696, Raport 2007 privind integrarea financiară europeană , anexa II, graficul 1.4, p.50 și graficul 3.1, p. 64.

[20] A se vedea studiul juridic; pp. 51-56, 63-74 și rapoartele naționale.

[21] A se vedea studiul juridic, rapoartele naționale.

[22] Poziția EBIC privind proiectul de raport final referitor la impactul juridic al Directivei 2002/65 privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum, p. 9.

[23] Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului, anexa II (JO L 133, 22.5.2008, pp. 66-92).

[24] Reformarea Directivei 85/611/CEE, COM (2008) 458 final, cf. art. 76.

[25] Carte albă privind integrarea piețelor creditului ipotecar din Uniunea Europeană, COM (2007) 807 final, p. 6.

[26] COM(2009) 204 final.

[27] A se vedea nota de subsol 14, p. 20.