RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 213/62

Comunicarea Comisiei „Infrastructurile de transport al energiei și legislația UE privind natura”

(2018/C 213/02)

CUPRINS

Pagina

DESPRE PREZENTUL DOCUMENT 65

Scop 65

Structura și conținutul 65

Natura documentului 65

1. O INFRASTRUCTURĂ ENERGETICĂ REÎNNOITĂ PENTRU EUROPA 67

1.1 Necesitatea unei infrastructuri energetice reînnoite în Europa 67

1.2. Provocări legate de infrastructură 68

1.2.1. Rețelele electrice și stocarea energiei electrice 68

1.2.2 Rețelele de gaze naturale și stocarea acestora 69

1.2.3. Infrastructurile de transport și rafinare a țițeiului și olefinei 69

1.2.4. Captarea, transportul și stocarea CO 2 (CSC) 69

1.3. Tipul instalațiilor de transport și distribuție aflate în uz 69

1.3.1 Instalațiile de transport și distribuție a gazelor și petrolului 69

1.3.2. Instalațiile de transport și distribuție a energiei electrice 70

1.4 Proiecte de interes comun (PIC) 70

2. LEGISLAȚIA UE PRIVIND NATURA 72

2.1 Introducere 72

2.2 Directiva privind păsările și Directiva privind habitatele 72

2.3 Gestionarea și protecția siturilor Natura 2000 73

2.3.1 Adoptarea de măsuri pozitive de conservare și asigurarea nedeteriorării 73

2.3.2 Procedura de autorizare a planurilor și a proiectelor care afectează siturile Natura 2000 74

2.4 Dispoziții privind protecția speciilor 75

3. IMPACTUL POSIBIL AL INSTALAȚIILOR DE TRANSPORT AL ENERGIEI ASUPRA REȚELEI NATURA 2000 ȘI A SPECIILOR PROTEJATE PRIN LEGISLAȚIA UE 76

3.1 Introducere 76

3.2 Necesitatea unei abordări de la caz la caz 76

3.3 O imagine de ansamblu a impacturilor potențiale asupra speciilor și a habitatelor protejate prin legislația UE 77

3.3.1 Pierderea, degradarea sau fragmentarea habitatelor 77

3.3.2. Perturbări și strămutări 77

3.3.3. Riscul de coliziune și electrocutare 77

3.3.4 Efectele „de barieră” 77

3.4 Distincția dintre efectele semnificative și cele nesemnificative 78

3.5 Efectele cumulative 78

4. IMPACTURILE POTENȚIALE ALE INFRASTRUCTURILOR REȚELEI ELECTRICE ASUPRA PĂSĂRILOR SĂLBATICE 79

4.1 Introducere 79

4.2 Infrastructurile rețelei electrice 79

4.3 Impacturile potențial negative ale infrastructurii de energie electrică asupra păsărilor sălbatice 80

4.3.1 Electrocutarea 80

4.3.2 Coliziunea 83

4.3.3 Pierderea și fragmentarea habitatelor 84

4.3.4 Perturbări/Strămutări 84

4.3.5 Câmpurile electromagnetice 84

4.4 Efecte potențial pozitive ale infrastructurilor de energie electrică asupra păsărilor sălbatice 84

5. MĂSURI DE ATENUARE POTENȚIALE ÎN CAZUL INFRASTRUCTURILOR REȚELEI ELECTRICE CARE AFECTEAZĂ PĂSĂRILE SĂLBATICE 86

5.1 Ce sunt măsurile de atenuare? 86

5.2 Măsuri potențiale de atenuare a efectelor negative ale planurilor sau proiectelor de energie electrică asupra speciilor de păsări sălbatice 88

5.2.1 Adoptarea unor măsuri proactive la nivelul planificării 88

5.2.2 Analizarea măsurilor potențiale de atenuare și prevenire la nivel de proiect 90

5.3 Recomandări tehnice detaliate pentru măsurile corective și de atenuare 91

5.3.1 Atenuarea riscului de electrocutare 91

5.3.2 Atenuarea riscului de coliziune 92

6. IMPORTANȚA ADOPTĂRII UNEI ABORDĂRI STRATEGICE PENTRU PLANIFICARE 93

6.1 Beneficiile unei planificări integrate 93

6.2. Găsirea unor locuri potrivite pentru instalațiile de transport al energiei 94

6.3 Căutarea unor modalități de raționalizare a procedurilor de autorizare pentru instalațiile de transport al energiei 96

6.3.1 Planificarea, stabilirea unor foi de parcurs și delimitarea domeniului evaluărilor într-o fază timpurie 96

6.3.2 Integrarea timpurie și efectivă a evaluărilor de mediu și a altor cerințe de mediu 97

6.3.3 Coordonarea procedurală și termene 98

6.3.4 Calitatea rapoartelor 98

6.3.5 Cooperarea transfrontalieră 98

6.3.6 Participarea timpurie și efectivă a publicului larg 99

7. PROCEDURA DE AUTORIZARE PREVĂZUTĂ LA ARTICOLUL 6 DIN DIRECTIVA PRIVIND HABITATELE 99

7.1 Introducere 99

7.2. Domeniul de aplicare al procedurii de autorizare prevăzute la articolul 6 100

7.3 O procedură pe etape pentru efectuarea evaluărilor corespunzătoare 102

7.3.1 Etapa 1: examinarea 102

7.3.2 Etapa 2: evaluarea corespunzătoare 102

7.3.3 Etapa 3: aprobarea sau respingerea planului sau a proiectului având în vedere concluziile evaluării corespunzătoare 109

7.4 Procedura de derogare în temeiul articolului 6 alineatul (4) 109

8. INFRASTRUCTURILE DE TRANSPORT AL ENERGIEI ÎN MEDIUL MARIN 113

8.1. O imagine de ansamblu a infrastructurilor energetice actuale în apele marine ale UE 114

8.1.1. Petrol și gaze 114

8.1.2. Instalații offshore de energie eoliană, energie a valurilor și energie maremotrică 115

8.1.3. Captarea și stocarea dioxidului de carbon (CSC) 117

8.1.4. Rețele de transport 117

8.1.5. Perspective pentru viitor 117

8.2. Rețeaua NATURA 2000 în mediul marin 119

8.2.1. Protecția mediului, a habitatelor și a speciilor marine 119

8.2.2. Măsuri de sprijin și surse utile de informații 123

8.3. Impacturi potențiale și abordări referitoare la atenuare 124

8.3.1. Instalarea 126

8.3.2. Exploatarea 129

8.3.3. Dezafectarea 131

8.3.4. Efecte cumulative 131

8.3.5. Măsuri de atenuare potențiale 132

8.4. Importanța planificării strategice 133

REFERINȚE 136

ANEXA 1 – INIȚIATIVE NAȚIONALE ȘI INTERNAȚIONALE 150

ANEXA 2 – LISTA PRIORITARĂ SISTEMATICĂ A IMPACTURILOR INTERACȚIUNILOR DINTRE PĂSĂRI ȘI LINIILE ELECTRICE (BIRDLIFE, 2013) 157

ANEXA 3 – SINTEZA ELEMENTELOR DE PROBĂ REFERITOARE LA IMPACTUL LINIILOR ELECTRICE ASUPRA NIVELULUI POPULAȚIEI SPECIILOR DE PĂSĂRI PERICLITATE LA NIVEL MONDIAL (UICN, 2012) 159

ANEXA 4 – EXEMPLE DE IMPACTURI ALE LINIILOR ELECTRICE ASUPRA METAPOPULAȚIILOR CE APARȚIN SPECIILOR ENUMERATE ÎN ANEXA I LA DIRECTIVA PRIVIND PĂSĂRILE 161

ANEXA 5 – LISTA PROPUSĂ A SPECIILOR PRIORITARE PENTRU PREVENIREA ȘI ATENUAREA IMPACTULUI LINIILOR ELECTRICE ÎN UE 163

ANEXA 6 – COMPARAREA PROCEDURILOR ÎN CADRUL UNEI EVALUĂRI CORESPUNZĂTOARE (EC), AL UNEI EVALUĂRI A IMPACTULUI ASUPRA MEDIULUI (EIM) ȘI AL UNEI EVALUĂRI STRATEGICE DE MEDIU (ESM) 168

DESPRE PREZENTUL DOCUMENT

Scop

În luna noiembrie 2010, Comisia Europeană a publicat comunicarea intitulată „Priorități în domeniul infrastructurii energetice ante și post 2020 – Plan de realizare a unei rețele energetice europene integrate”. Comunicarea arată necesitatea consolidării semnificative a infrastructurilor de transport al energiei pentru asigurarea unei energii sigure, durabile și accesibile în întreaga Europă, cu reducerea în paralel a emisiilor de CO2.

Noul Regulament TEN-E (UE) nr. 347/2013 instituie un cadru UE pentru planificarea și implementarea infrastructurii energetice în Uniunea Europeană. Regulamentul definește nouă coridoare prioritare strategice privind infrastructura în domeniile energiei electrice, gazelor și petrolului și trei domenii tematice prioritare la nivelul Uniunii pentru autostrăzile de energie electrică, rețelele inteligente și rețelele de transport al dioxidului de carbon. Regulamentul introduce, de asemenea, un proces transparent și favorabil incluziunii pentru identificarea și selecționarea proiectelor concrete de interes comun (PCI) care sunt necesare pentru implementarea coridoarelor prioritare.

La fel ca toate activitățile de dezvoltare întreprinse în UE, infrastructurile de transport al energiei trebuie să respecte pe deplin politica de mediu a UE, inclusiv Directiva privind habitatele și Directiva privind păsările (directivele UE privind natura). Prezentul document oferă orientări privind cele mai bune modalități de a realiza acest lucru în practică. Documentul acordă o atenție deosebită aplicării corecte a procedurii de autorizare în temeiul articolului 6 din Directiva privind habitatele, care prevede că, înainte de a fi autorizate, toate planurile și proiectele care ar putea avea un efect negativ semnificativ asupra unui sit din rețeaua Natura 2000 sunt supuse unei evaluări corespunzătoare. Documentul abordează, de asemenea, cerințele pentru protecția speciilor în cadrul unui peisaj terestru extins.

Siturile Natura 2000 nu sunt desemnate drept „zone interzise”, nefiind exclusă dezvoltarea unor noi proiecte. Proiectele trebuie însă realizate într-un mod care să protejeze speciile rare și pe cale de dispariție, precum și tipurile de habitat pentru care a fost desemnat situl. Adesea, acest lucru poate fi realizat printr-o planificare atentă, printr-un dialog constructiv și favorabil incluziunii și, dacă este cazul, prin utilizarea unor măsuri de atenuare adecvate. Aceste măsuri ar trebui să elimine sau să prevină de la bun început orice eventual impact negativ al proiectelor individuale, precum și impactul cumulativ asupra obiectivelor de conservare ale sitului.

Prezentul document este destinat în principal dezvoltatorilor de proiecte, operatorilor sistemului de transport (OTS) și autorităților responsabile de autorizarea planurilor și a proiectelor de transport al energiei. Acesta ar trebui însă să prezinte interes și pentru consultanții care efectuează evaluări ale impactului, pentru administratorii siturilor Natura 2000, pentru ONG-uri și pentru orice alți practicieni interesați sau implicați în planificarea, conceperea, implementarea sau aprobarea planurilor și a proiectelor de infrastructură energetică. Documentul este menit să le ofere acestora o imagine de ansamblu a implicațiilor propunerilor privind infrastructurile energetice asupra siturilor Natura 2000 și a speciilor și habitatelor protejate prin legislația UE, precum și modalități de a atenua eventualele efecte negative.

Prezentul document ar putea fi util și în cadrul procedurilor de evaluare desfășurate în temeiul Directivei privind evaluarea impactului asupra mediului și al Directivei privind evaluarea strategică de mediu în ceea ce privește planurile și proiectele de transport al energiei pentru care se stabilește că nu este necesară evaluarea corespunzătoare a impactului lor asupra rețelei Natura 2000.

Domeniul de aplicare

Prezentul document oferă orientări și bune practici privind instalarea, exploatarea și dezafectarea instalațiilor de transport și distribuție de energie electrică, gaze și petrol care afectează siturile Natura 2000 și speciile protejate în temeiul directivelor UE privind habitatele și păsările în cadrul unui peisaj terestru extins. Documentul se concentrează asupra infrastructurilor de transport al energiei și nu asupra instalațiilor de producere a energiei, cum ar fi platformele petroliere, barajele hidroelectrice, turbinele eoliene, centralele electrice etc.

Printre tipurile de infrastructuri de transport al energiei care au fost abordate se numără conductele de gaz și de petrol, cablurile de transport al energiei electrice de înaltă și medie tensiune și instalațiile de distribuție a energiei, punându-se accent pe cele terestre. Este inclus un capitol separat dedicat infrastructurii de transport al energiei în mediul marin.

Structura și conținutul

Documentul este alcătuit din opt capitole.

— Capitolele 1 și 2 oferă o imagine de ansamblu a contextului de politică a UE în ceea ce privește infrastructura energetică și necesitatea unei rețele energetice moderne și interconectate în întreaga Europă, în concordanță cu dispozițiile Regulamentului TEN-E. Capitolele reiau dispozițiile legale ale directivelor privind păsările și habitatele pe care dezvoltatorii, operatorii și autoritățile din domeniul transportului de energie ar trebui să le cunoască. Se acordă o atenție deosebită procedurii de autorizare în temeiul articolului 6 în cazul planurilor sau proiectelor care ar putea avea un efect semnificativ asupra siturilor Natura 2000, precum și cerințelor privind speciile protejate prin legislația UE în cadrul unui peisaj terestru extins.

— Capitolul 3 oferă o imagine de ansamblu a diferitelor tipuri de impacturi pe care infrastructurile de transport al energiei ar putea să le aibă asupra tipurilor de habitate și a speciilor protejate în temeiul celor două directive ale UE privind natura. Cunoașterea acestor impacturi potențiale nu va asigura doar efectuarea corectă a evaluării corespunzătoare în temeiul articolului 6 din Directiva privind habitatele, ci ar trebui să contribuie totodată la identificarea, din start, a unor măsuri de atenuare adecvate care pot fi utilizate pentru a evita sau a reduce orice efecte negative semnificative.

— Capitolele 4 și 5 se referă în special la efectele potențiale ale infrastructurilor rețelei electrice și la identificarea unor măsuri de atenuare adecvate pe parcursul diferitelor etape ale ciclului unui plan sau proiect. Sunt furnizate recomandări tehnice detaliate pentru măsurile corective și de atenuare, bazate, în măsura posibilului, pe bunele practici și pe cele mai recente cercetări din întreaga Europă.

— Capitolul 6 evidențiază avantajele adoptării unei abordări mai strategice și mai integrate a planificării infrastructurilor de transport al energiei într-un mod care să evite sau să reducă la minimum apariția unor potențiale conflicte cu cerințele legislației UE privind natura într-o etapă ulterioară a procesului de planificare, când opțiunile sunt mult mai limitate. De asemenea, capitolul oferă o imagine de ansamblu asupra modului în care diferitele evaluări ale impactului cerute de legislația UE în domeniul mediului, inclusiv în temeiul Directivei privind habitatele, pot fi raționalizate în mod eficace pentru proiectele de interes comun, în special având în vedere termenele mai scurte rezervate pentru procedurile de autorizare aferente proiectelor de interes comun prevăzute de Regulamentul TEN-E.

— Capitolul 7 descrie procedura de autorizare prevăzută la articolul 6 din Directiva privind habitatele. Capitolul cuprinde sfaturi practice cu privire la aplicarea acestei proceduri de autorizare, în special în contextul infrastructurilor de transport al energiei.

— Capitolul 8 analizează implicațiile infrastructurilor de transport al energiei asupra mediului marin. Mai întâi, capitolul oferă o imagine de ansamblu a infrastructurii energetice actuale în apele maritime ale UE și a evoluțiilor viitoare preconizate. Sunt apoi prezentate implicațiile pentru siturile Natura 2000 și speciile marine protejate, cu trimitere la dispoziții ale Directivei privind habitatele și ale Directivei privind păsările, precum și măsurile de sprijin și orientările relevante din UE și din alte părți ale lumii. Ca al treilea punct, este analizat impactul potențial al infrastructurii de transport (cabluri și conducte) utilizate pentru petrol, gaze, energie eoliană, energia valurilor și a mareei, precum și impactul captării, transportului și stocării dioxidului de carbon asupra speciilor și a habitatelor marine protejate prin Directiva UE privind habitatele și prin Directiva UE privind păsările. Sunt incluse exemple de bune practici ca parte a unei discuții referitoare la modalități de atenuare a acestor efecte. Ca al patrulea punct, sunt examinate avantajele planificării strategice pentru infrastructura de transport al energiei în mediul marin, inclusiv importanța includerii acestui aspect în alte acte legislative și politici ale UE, cum ar fi Directiva-cadru „Strategia pentru mediul marin” și Directiva privind amenajarea spațiului maritim.

În întregul document sunt furnizate, ori de câte ori este posibil, exemple de bune practici arătând modul în care instalațiile de transport al energiei și legislația UE privind natura pot fi reconciliate în mod eficace în practică. Exemplele oferă o sursă utilă de idei privind diferitele tipuri de tehnici și abordări care pot fi utilizate.

Natura documentului

Prezentul document de orientare urmărește să clarifice dispozițiile Directivelor privind habitatele și păsările și să le plaseze în special în contextul dezvoltării și al exploatării mijloacelor de transport al energiei. Documentul nu are caracter legislativ, oferind mai degrabă orientări concrete și bune practici cu privire la punerea în aplicare a normelor existente. Ca atare, documentul reflectă exclusiv opiniile serviciilor Comisiei. Competența de a oferi o interpretare definitivă a directivelor UE aparține Curții de Justiție a Uniunii Europene.

De asemenea, prezentul document completează documentele generale de orientare, interpretative și metodologice ale Comisiei care există deja cu privire la dispozițiile articolului 6 din Directiva privind habitatele (1). Se recomandă ca acestea să fie citite în coroborare cu prezentul document.

Ca ultim punct, prezentul document recunoaște fără rezerve faptul că cele două directive privind natura se bazează pe principiul subsidiarității și că este la latitudinea statelor membre să stabilească cel mai bun mod de a pune în aplicare cerințele procedurale care decurg din directive. Procedurile privind bunele practici și metodologiile propuse, descrise în prezentul document, nu au rol prescriptiv; scopul acestora este de a oferi orientări, idei și sugestii utile bazate pe feedback-ul și contribuțiile primite de la autoritățile competente, reprezentanții mediului de afaceri, ONG-uri și alți experți și părți interesate din sectorul energiei.

Comisia le mulțumește tuturor celor care au participat la elaborarea prezentului document de orientare pentru contribuțiile și punctele lor de vedere valoroase.

1. O INFRASTRUCTURĂ ENERGETICĂ REÎNNOITĂ PENTRU EUROPA

1.1. Necesitatea unei infrastructuri energetice reînnoite în Europa

Țările UE au convenit asupra unui nou cadru de politici privind clima și energia pentru 2030, care include ținte și obiective de politică la nivelul UE privind emisiile de gaze cu efect de seră, energia din surse regenerabile, eficiența energetică și interconexiunile de energie electrică. Aceste ținte și obiective de politică au scopul de a sprijini UE să dobândească un sistem energetic mai competitiv, mai sigur și mai durabil și să își îndeplinească obiectivul pe termen lung de reducere a gazelor cu efect de seră până în 2050.

Figura 1

Cadrul de politici privind clima și energia pentru 2030 – principalele obiective convenite

≥ – 40 %Emisii de gaze cu efect de seră

10 %Interconexiuni

–20 %Emisii de gaze cu efect de seră

20 %Energie din surse regenerabile

15 %Interconexiuni

≥ 30 %Eficiențăenergetică

≥ 27 %Energie din surse regenerabile

20 %Eficiențăenergetică

Comisia a prezentat, drept una dintre prioritățile sale cheie, o strategie-cadru pentru o uniune energetică rezilientă cu o politică prospectivă în domeniul schimbărilor climatice (2). Scopul acesteia este de a sprijini UE să își atingă țintele și obiectivele pentru 2030 și să le ofere consumatorilor europeni o energie sigură, durabilă, competitivă și accesibilă, permițându-le să beneficieze de transformarea fundamentală în curs a sistemului energetic al Europei.

Pentru a atinge țintele și obiectivele pentru 2030, modernizarea instalațiilor europene de transport și de stocare a energiei este esențială (3). Infrastructurile depășite și slab interconectate reprezintă o constrângere majoră pentru economia Europei. Dezvoltarea producției de energie eoliană în regiunea Mării Nordului și a Mării Baltice, de exemplu, este împiedicată de lipsa unor conexiuni suficiente la rețea, atât offshore, cât și onshore. Se preconizează, de asemenea, că riscul și costul perturbărilor și risipa vor crește dacă UE nu investește în rețele energetice inteligente, eficace și competitive și dacă nu își valorifică potențialul de îmbunătățire a eficienței energetice.

Noua politică a UE privind infrastructura energetică va contribui la coordonarea și optimizarea dezvoltării rețelelor la scară continentală, fapt care îi va permite UE să profite pe deplin de o rețea europeană integrată, care este mult mai valoroasă decât componentele sale individuale.

O strategie europeană pentru infrastructuri energetice deplin integrate, bazată pe tehnologii inteligente și cu emisii reduse de dioxid de carbon, va reduce costurile decarbonizării prin economiile de scară realizate de fiecare stat membru în parte. În plus, strategia va îmbunătăți securitatea aprovizionării și va contribui la stabilizarea prețurilor pentru consumatori, prin asigurarea unei direcționări optime a energiei electrice și a gazului. Rețelele europene vor facilita totodată concurența pe piața unică a energiei din UE, vor spori solidaritatea dintre statele membre și vor asigura accesul cetățenilor și al întreprinderilor europene la surse de energie accesibile.

Pentru a sprijini punerea în aplicare a acestei importante schimbări în privința transportului de energie, UE a adoptat în 2013 un nou Regulament TEN-E (UE) nr. 347/2013 (4). Regulamentul instituie, la nivelul UE, un cadru cuprinzător pentru planificarea și implementarea infrastructurii energetice.

Regulamentul stabilește nouă coridoare prioritare strategice privind infrastructura energetică în domeniile energiei electrice, gazelor și petrolului și trei domenii tematice prioritare la nivelul Uniunii pentru autostrăzile de energie electrică, rețelele inteligente și rețelele de transport al dioxidului de carbon, cu scopul optimizării dezvoltării rețelei la nivel european până în 2020 și după această dată.

Figura 2

Coridoare prioritare pentru energia electrică, gaze și petrol

1.2. Provocări legate de infrastructură

Toate sectoarele și toate tipurile de transport al energiei se confruntă cu provocarea reprezentată de interconectarea și adaptarea infrastructurii energetice a Europei la noile nevoi.

1.2.1. Rețelele electrice și stocarea energiei electrice

Rețelele electrice vor trebui actualizate și modernizate pentru a răspunde cererii tot mai mari datorate unei schimbări importante survenite în ceea ce privește ansamblul lanțului valoric și al mixului energetic, precum și multiplicării aplicațiilor și tehnologiilor care folosesc electricitatea ca sursă de energie. Rețelele trebuie totodată extinse și actualizate pentru a promova integrarea pe piață și pentru a menține nivelurile existente de securitate a sistemelor, dar mai ales pentru a transporta și a echilibra energia electrică generată din surse regenerabile, al cărei volum se estimează că va crește de peste două ori în perioada 2007-2020.

O parte importantă a capacităților de generare va fi concentrată în locuri mai îndepărtate de centrele principale de consum sau de stocare. Alte părți importante vor proveni din instalațiile offshore, din instalațiile solare terestre și din parcurile eoliene din zona sudică a Europei sau din instalațiile de biomasă din Europa Centrală și de Est. Se estimează că și generarea descentralizată va câștiga teren.

Pe lângă aceste cerințe pe termen scurt, rețelele electrice trebuie să evolueze într-un mod mai substanțial pentru a permite trecerea la un sistem electric decarbonizat în perspectiva anului 2050, sprijinit de noi tehnologii de transport al energiei pe distanțe lungi și la tensiune înaltă și de noi tehnologii de stocare a energiei electrice, capabile să integreze cote tot mai mari de energie din surse regenerabile, provenită din interiorul sau din exteriorul UE.

În același timp, rețelele trebuie să devină mai inteligente. Realizarea obiectivelor UE 2020 în materie de eficiență energetică și surse regenerabile nu va fi posibilă dacă rețelele nu devin mai inovatoare și mai inteligente, atât la nivelul transportului, cât și al distribuției, în special grație tehnologiilor informației și comunicațiilor. Acestea vor fi esențiale pentru gestionarea componentei cererii și pentru alte servicii specifice rețelelor inteligente.

1.2.2. Rețelele de gaze naturale și stocarea acestora

Se preconizează că gazele naturale vor continua să joace un rol esențial în mixul energetic al UE în deceniile care urmează și vor deveni mai importante în calitate de combustibil de rezervă pentru situațiile în care producția de energie electrică variază. Cu toate acestea, în cazul rețelelor de gaze există cerințe suplimentare în materie de flexibilitate în cadrul sistemului, sunt necesare conducte bidirecționale, capacități de stocare sporite și o ofertă flexibilă, care include gazul natural lichefiat (GNL) și gazul natural comprimat (GNC).

1.2.3. Infrastructurile de transport și rafinare a țițeiului și olefinei

Dacă politicile în domeniile climei, transportului și eficienței energetice rămân neschimbate, se estimează că în 2030 țițeiul va continua să reprezinte 30 % din energia primară și că o parte importantă a carburanților utilizați în transporturi va continua să fie de origine petrolieră. Securitatea aprovizionării depinde de integritatea și de flexibilitatea întregului lanț al aprovizionării, de la țițeiul furnizat rafinăriilor la produsul final distribuit consumatorilor. În același timp, configurația viitoare a infrastructurii de transport al țițeiului și al produselor petroliere va fi determinată și de evoluțiile din sectorul european al rafinării, care în prezent se confruntă cu o serie de probleme.

1.2.4. Captarea, transportul și stocarea CO2 (CSC)

Tehnologiile CSC pot reduce la scară largă emisiile de CO2, dar sunt încă într-un stadiu incipient de dezvoltare. Se estimează că adoptarea la scară comercială a tehnologiei CSC pentru generarea de electricitate și pentru aplicații industriale va avea loc după 2020. Datorită faptului că potențialele situri de stocare a CO2 nu au o distribuție geografică uniformă în Europa și că unele state membre dispun doar de un potențial limitat de stocare pe propriul teritoriu, ar putea deveni necesară construirea la nivel european a unei infrastructuri transfrontaliere de conducte și a unei infrastructuri amplasate în mediul maritim.

1.3. Tipul instalațiilor de transport și distribuție aflate în uz

Modul de transport, stocare și distribuție a diferitelor forme de energie variază, desigur, în funcție de tipul de energie în cauză și de situarea acesteia pe uscat sau în mediul marin. De exemplu, transportul de energie electrică se realizează, în general, prin linii sau cabluri electrice, în timp ce transportul de gaze și petrol se realizează prin conducte.

Prezentul document vizează, în special, următoarele instalații (5):

— instalațiile terestre de transport al gazelor și petrolului: conducte îngropate, conducte supraterane, inclusiv conductele care traversează cursuri de apă, precum și toate componentele aferente [stații de injecție inițială, stații de pompare (petrol) și stații de comprimare (gaz), stații de livrare parțială, stații de vane, stații de reglare și stații de livrare finală];

— instalațiile terestre de transport al energiei electrice: linii electrice îngropate/subterane, linii electrice aeriene și componentele aferente (turnuri, stații electrice și stații de conversie).

1.3.1. Instalațiile de transport și distribuție a gazelor și petrolului

În general, pentru transportul unor cantități mari de țiței, de produse petroliere prelucrate sau de gaze naturale pe cale terestră sunt utilizate conductele. Conductele de petrol sunt fabricate din oțel sau din tuburi de plastic, având, de regulă, un diametru interior între 100 și 1 200 mm. Majoritatea conductelor sunt îngropate la o adâncime de aproximativ 1-2 m. Petrolul este păstrat în mișcare grație stațiilor de pompare. Conductele de gaze naturale sunt construite din oțel nealiat și au un diametru care variază între 51 și 1 500 mm. Stațiile de comprimare țin gazele sub presiune.

Traseul conductelor este stabilit grație dreptului de trecere pentru utilități. Pentru construirea unei conducte, se alege mai întâi traseul, care trebuie apoi analizat pentru a se asigura faptul că orice obstacole fizice sunt cunoscute în prealabil și eliminate. În cazul în care este necesar, se sapă șanțuri, în special pentru traseul principal și pentru traversări. Apoi este instalată conducta, împreună cu componentele sale aferente (vane, intersecții etc.). Dacă este cazul, conducta și șanțul sunt apoi acoperite.

1.3.2. Instalațiile de transport și distribuție a energiei electrice

Întrucât energia electrică nu poate fi încă stocată în cantități mari, aceasta trebuie să fie generată în timp real. Aceasta înseamnă că transportul constant de energie către utilizatori ar trebui să fie cât mai eficace posibil. În mediul terestru, transportul energiei electrice constă în transferul acesteia de la centralele care produc energie către stațiile electrice de înaltă tensiune situate lângă centrele de cerere. Cantitățile mari de energie electrică sunt transportate la înaltă tensiune (110-750 kV în Europa, ENTSO, 2012), pentru a reduce pierderile de energie pe distanțe mari până la o stație electrică.

Liniile de transport utilizează, în principal, curentul alternativ (AC) trifazic de înaltă tensiune, transportând cantități mari de energie pe distanțe lungi (APLIC, 2006). Tehnologia HVDC (curent electric continuu de înaltă tensiune) este mai eficientă pe distanțe foarte lungi (de regulă, de peste 600 km). Energia electrică poate fi transportată prin intermediul liniilor aeriene sau al cablurilor subterane. În toate cazurile, tensiunea este înaltă deoarece, cu tehnologiile actuale, pot fi transportate cantități mari de energie în mod eficient numai la tensiuni înalte.

Distribuția energiei electrice înseamnă transportul acestei energii la o tensiune medie (adesea sub 33 kV) din sistemul de transport către consumatorii finali. Distincția dintre liniile electrice de transport de înaltă tensiune și liniile electrice de distribuție de tensiune medie este importantă din punctul de vedere al conservării naturii, întrucât riscul de electrocutare există numai pentru liniile de distribuție de tensiune medie. Riscul de coliziune există însă pentru ambele tipuri de linii electrice, fie că sunt de transport, fie de distribuție (6) (a se vedea capitolul 4).

De obicei, energia electrică este transportată prin intermediul liniilor electrice aeriene, suspendate între turnuri sau stâlpi pentru utilități, însă uneori sunt utilizate și linii electrice îngropate/subterane, în special în zonele urbane sau în zonele sensibile. Liniile electrice aeriene au impacturi specifice asupra biodiversității, a sănătății și a peisajului, care diferă de impactul liniilor electrice subterane. Pe de altă parte, costurile investiției inițiale în cazul cablurilor subterane pot fi adesea mult mai mari decât cele pentru liniile electrice aeriene.

1.4. Proiecte de interes comun (PIC) (7)

Regulamentul TEN-E existent, care a intrat în vigoare la 15 mai 2013, instituie cadrul juridic și de politică pentru optimizarea dezvoltării rețelelor la nivel european până în 2020 și după această dată. Regulamentul identifică 12 coridoare și domenii tematice prioritare strategice pentru infrastructura energetică cu dimensiune transeuropeană/transfrontalieră. Regulamentul prevede un proces de stabilire, o dată la doi ani, a unor liste la nivelul Uniunii cuprinzând proiectele de interes comun (așa-numitele PIC) (8) care vor contribui la dezvoltarea rețelelor de infrastructură energetică în fiecare dintre cele 12 coridoare și domenii tematice prioritare.

Pentru a fi inclus în lista Uniunii, un proiect trebuie să aibă beneficii semnificative pentru cel puțin două state membre; să contribuie la integrarea pieței și la o mai mare concurență; să consolideze securitatea aprovizionării și să reducă emisiile de CO2. Procesul identificării proiectelor se bazează pe cooperarea regională, în care sunt implicate statele membre și diferite părți interesate care își pun la dispoziție cunoștințele și expertiza referitoare la fezabilitatea tehnică și condițiile de piață, atât la nivel național, cât și la nivel european.

A treia listă a Uniunii, cuprinzând 173 de PIC în domeniul infrastructurii energetice (9), a fost adoptată în luna noiembrie 2017. Lista conține 106 proiecte în domeniul energiei electrice, inclusiv referitoare la liniile electrice și stocarea energiei electrice, 4 proiecte privind rețelele inteligente și 53 de proiecte în domeniul gazelor. Pentru prima dată, lista PIC include și 4 proiecte privind rețelele de dioxid de carbon. Lista PIC este actualizată o dată la doi ani pentru a integra proiecte noi, necesare și pentru a elimina proiectele finalizate.

Aceste proiecte de interes comun pot fi acum eligibile pentru a beneficia de sprijin financiar în cadrul Mecanismului pentru interconectarea Europei (MIE). În cadrul acestui nou mecanism, pentru perioada 2014-2020 a fost alocat un buget de 5,35 miliarde EUR pentru infrastructurile energetice transeuropene. În 2016, în cadrul celei de a doua și a treia cereri de propuneri,a fost alocată suma totală de 707 milioane EUR sub formă de granturi pentru 27 de PIC. Din aceste granturi, 11 au fost acordate pentru proiecte din sectorul energiei electrice și 15 pentru proiecte din sectorul gazelor; un grant a fost acordat pentru un proiect de rețea inteligentă. Opt granturi au fost acordate pentru lucrări de construcție și 19 pentru studii. Suma de 800 de milioane EUR sub formă de granturi MIE a fost rezervată pentru PIC în 2017.

Având în vedere importanța lor strategică în UE, proiectele de interes comun beneficiază de o procedură raționalizată de planificare și de autorizare. De exemplu, pentru PIC, se desemnează o singură autoritate națională competentă care să acționeze ca un „ghișeu unic” pentru toate autorizațiile și se stabilește un termen obligatoriu de trei ani pentru autorizarea proiectului. Scopul este de a accelera procedurile și de a se asigura autorizarea și exploatarea rapidă a proiectelor care sunt considerate necesare pentru obținerea securității energetice și sprijinirea realizării obiectivelor UE privind clima și energia. În același timp, trebuie să se asigure respectarea celor mai înalte standarde impuse de legislația Uniunii în domeniul mediului și trebuie sporită transparența și participarea cetățenilor. Atractivitatea PIC pentru investitori ar trebui, prin urmare, să crească datorită unui cadru de reglementare consolidat.

Proiecte de interes comun în domeniul energiei: o hartă interactivă Comisia Europeană a creat o platformă în materie de transparență (10) care îi permite utilizatorului să identifice și să parcurgă fiecare dintre cele 173 de proiecte de interes comun adoptate în 2017 cu ajutorul unei hărți interactive online. Proiectele pot fi cartografiate în funcție de tipul de energie (energie electrică, gaze, petrol sau altele), tipul de infrastructură, țara și/sau coridorul prioritar. Sunt, de asemenea, furnizate sinteze tehnice pentru fiecare proiect la scurt timp după adoptarea sa.

Trebuie precizat însă că lista Uniunii conține PIC în diferite etape de dezvoltare. Unele se află încă în primele faze, prin urmare mai sunt necesare studii pentru a demonstra că proiectul este fezabil.

Includerea unor astfel de proiecte în lista Uniunii a proiectelor de interes comun nu aduce atingere rezultatului evaluării de mediu relevante și al procedurilor de autorizare. În cazul în care se dovedește că un proiect inclus în lista PIC a Uniunii nu este în conformitate cu acquis-ul UE, acesta va fi eliminat din lista Uniunii.

În iulie 2013, Comisia a emis un document de orientare (11) pentru a sprijini statele membre să definească măsuri legislative și nelegislative adecvate menite să raționalizeze diversele proceduri de evaluare de mediu și pentru a asigura o aplicare consecventă a măsurilor care trebuie adoptate în ceea ce privește PIC în temeiul legislației Uniunii.

Ce înseamnă „raționalizare”? Raționalizare înseamnă: îmbunătățirea și coordonarea mai eficientă a procedurilor de evaluare de mediu în vederea reducerii sarcinii administrative inutile , crearea de sinergii și reducerea , în consecință, a intervalului de timp necesar pentru a încheia procesul de evaluare, asigurând, în același timp, un nivel ridicat de protecție a mediului prin intermediul unor evaluări de mediu cuprinzătoare, în conformitate cu acquis-ul UE în domeniul mediului. Sursă: Documentul de orientare Streamlining environmental assessment procedures for energy infrastructure – Projects of Common Interest (PCIs) [Raționalizarea procedurilor de evaluare de mediu pentru infrastructura energetică – Proiecte de interes comun (PIC)], iulie 2013.

Documentul de orientare cuprinde șase recomandări principale în vederea raționalizării procedurilor. Recomandările se bazează (fără a se limita însă la aceasta) pe experiența punerii în aplicare și pe bunele practici identificate în statele membre până în prezent (a se vedea capitolul 4 pentru mai multe detalii).

Recomandările vizează, în special:

— planificarea, stabilirea unor foi de parcurs și delimitarea domeniului evaluărilor într-o fază timpurie;

— integrarea timpurie și efectivă a evaluărilor de mediu și a altor cerințe de mediu;

— coordonarea procedurală și termenele;

— colectarea datelor, schimbul de date și controlul calității;

— cooperarea transfrontalieră; și

— participarea timpurie și efectivă a publicului larg.

Capitolele următoare din prezentul document de orientare se axează în special pe procedura de autorizare în temeiul Directivei privind habitatele în contextul planurilor și al proiectelor de transport al energiei. Alte proceduri de autorizare în domeniul mediului nu sunt analizate în detaliu, fiind doar menționate, după caz.

Prezentul document completează așadar Orientările privind raționalizarea pentru PIC, menționate mai sus, dar are un domeniu de aplicare mai larg, acoperind toate tipurile de infrastructuri de transport al petrolului, gazelor și energiei electrice, indiferent dacă acestea sunt sau nu proiecte de interes comun.

2. LEGISLAȚIA UE PRIVIND NATURA

2.1. Introducere

Unele planuri și proiecte de infrastructură de transport al energiei ar putea afecta unul sau mai multe situri Natura 2000 incluse în Rețeaua Natura 2000 a UE sau ar putea avea un impact asupra anumitor specii rare și pe cale de dispariție care sunt protejate de legislația UE. Directiva privind habitatele și Directiva privind păsările prevăd dispozițiile care trebuie respectate în astfel de cazuri. Prezentul capitol oferă o prezentare generală a acestor dispoziții. Capitolele următoare prezintă elementele specifice ale procedurii de autorizare în temeiul articolului 6 din Directiva privind habitatele, întrucât acesta se referă la planurile sau proiectele de transport al energiei.

2.2. Directiva privind păsările și Directiva privind habitatele

Stoparea pierderii biodiversității din UE este recunoscută ca fiind un element important al Strategiei Europa 2020, care promovează o politică în materie de creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii, menită să țină seama de beneficiile socio-economice importante pe care natura le oferă societății.

În luna martie 2010, șefii de stat sau de guvern din UE și-au fixat obiectivul ambițios de a stopa pierderea biodiversității și de a inversa declinul biodiversității în Europa până în 2020. În luna mai 2011, Comisia Europeană a adoptat o nouă Strategie a UE în domeniul biodiversității pentru 2020 [COM(2011) 244] (12) care definește cadrul de politică pentru atingerea acestui obiectiv.

Directiva privind păsările (13) și Directiva privind habitatele (14) reprezintă pietrele de temelie ale politicii UE în domeniul biodiversității. Acestea permit tuturor statelor membre ale UE să conlucreze, într-un cadru legislativ comun, pentru a conserva cele mai amenințate și mai valoroase specii și habitate europene în întreaga lor arie de extindere naturală din UE, indiferent de granițele politice sau administrative.

Cele două directive nu vizează toate speciile de plante și animale din Europa (respectiv întreaga biodiversitate din Europa). Directivele se referă la o subserie de aproximativ 2 000 de specii care trebuie protejate pentru a preveni scăderea numărului lor sau degradarea acestora. Acestea sunt adesea denumite specii de interes comunitar sau specii protejate prin legislația UE. De asemenea, aproximativ 230 de tipuri de habitate rare sau pe cale de dispariție sunt ele însele protejate în temeiul Directivei privind habitatele.

Obiectivul global al celor două directive este asigurarea faptului că speciile și tipurile de habitat pe care le protejează sunt păstrate sau readuse la un stadiu de conservare corespunzător (15) în aria lor de extindere naturală din UE. Acest obiectiv este definit în termeni pozitivi, punându-se accentul pe un stadiu corespunzător, care trebuie atins și menținut. Prin urmare, aceasta înseamnă mai mult decât simpla evitare a deteriorării lor.

Pentru realizarea acestui obiectiv, directivele UE privind natura le impun statelor membre:

— să desemneze și să conserve situri esențiale pentru protecția speciilor și a tipurilor de habitate enumerate în anexele I și II la Directiva privind habitatele și în anexa I la Directiva privind păsările, precum și pentru păsările migratoare. Aceste situri fac parte din rețeaua Natura 2000 la nivelul UE;

— să instituie un regim de protecție pentru toate speciile de păsări sălbatice europene și pentru alte specii pe cale de dispariție enumerate în anexele IV și V la Directiva privind habitatele. Acest regim de protecție se aplică în întreaga arie de extindere naturală a speciilor din UE, și anume în cadrul unui peisaj terestru extins (atât în interiorul, cât și în afara siturilor Natura 2000).

2.3. Gestionarea și protecția siturilor Natura 2000

Până în prezent, peste 27 000 de situri au fost desemnate ca situri Natura 2000. Împreună, acestea acoperă aproximativ 18 % din suprafața terestră a Europei, precum și importante zone marine.

VIZUALIZATORUL NATURA 2000: un instrument util pentru dezvoltatori Vizualizatorul Natura 2000 este un sistem de cartografiere online oferind informații geografice care permite dezvoltatorilor să localizeze și să exploreze fiecare sit Natura 2000 din rețeaua UE. Siturile pot fi examinate la o scară foarte fină (1:500), care arată granițele sitului și principalele caracteristici ale peisajului la o rezoluție foarte mare. Pentru fiecare sit este disponibil un formular-tip care enumeră speciile și tipurile de habitat pentru care situl a fost desemnat. Formularul-tip oferă, de asemenea, estimări cu privire la dimensiunea populației și starea de conservare a sitului, precum și detalii referitoare la importanța sitului pentru speciile sau tipurile de habitat în cauză în cadrul UE. http://natura2000.eea.europa.eu

Protecția și conservarea siturilor Natura 2000 sunt reglementate de dispozițiile articolului 6 din Directiva privind habitatele. Articolul respectiv se referă la două tipuri de măsuri: primul tip de măsuri [reglementat de articolul 6 alineatele(1) și (2)] (16) se referă la gestionarea conservării tuturor siturilor Natura 2000, în orice moment, în timp ce al doilea tip de măsuri [reglementat de articolul 6 alineatele (3) și (4)] stabilește o procedură de autorizare pentru planurile sau proiectele care ar putea avea un efect negativ semnificativ asupra unui sit Natura 2000.

Din articolul respectiv reiese în mod clar că siturile Natura 2000 nu sunt „zone interzise” pentru dezvoltare. Noi planuri și proiecte pot fi categoric realizate cu condiția respectării anumitor garanții procedurale și juridice. Există o procedură de autorizare pentru a se asigura că astfel de planuri și proiecte sunt implementate într-un mod compatibil cu obiectivele de conservare ale sitului Natura 2000 în cauză.

2.3.1. Adoptarea de măsuri pozitive de conservare și asigurarea nedeteriorării

Articolul 6 din Directiva privind habitatele (1) Pentru ariile speciale de conservare, statele membre adoptă măsurile de conservare necesare, inclusiv, după caz, planuri de gestionare adecvate, speciale sau incluse în alte planuri de dezvoltare, precum și actele administrative sau clauzele contractuale adecvate în conformitate cu necesitățile ecologice ale tipurilor de habitate naturale din anexa I sau ale speciilor din anexa II prezente pe teritoriul respectivelor situri. (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive.

Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Directiva privind habitatele impune statelor membre:

— să ia măsuri pozitive de conservare care sunt necesare pentru menținerea sau restabilirea tipurilor de habitate și a speciilor pentru care a fost desemnat situl respectiv [articolul 6 alineatul (1)];

— să ia măsuri pentru a evita orice deteriorare a tipurilor de habitat sau orice perturbare semnificativă a speciilor prezente [articolul 6 alineatul (2)].

În ceea ce privește primul element, statele membre sunt obligate să stabilească obiective clare de conservare pentru fiecare sit Natura 2000 pe baza stării de conservare și a necesităților ecologice ale tipurilor de habitate și ale speciilor de interes pentru UE prezente în situl respectiv. Obiectivul de conservare ar trebui să fie cel puțin menținerea stării de conservare a speciilor și a habitatelor pentru care a fost desemnat situl în cauză, nepermițând continuarea deteriorării acestuia.

Cu toate acestea, întrucât obiectivul general al directivelor privind natura constă în asigurarea unei stări de conservare corespunzătoare a speciilor și a tipurilor de habitat protejate în aria lor naturală de extindere, pentru îmbunătățirea stării de conservare a anumitor situri pot fi necesare obiective de conservare mai ambițioase. Cunoașterea obiectivelor de conservare ale siturilor Natura 2000 este deosebit de importantă pentru dezvoltatorii, planificatorii și autoritățile din domeniul transportului de energie deoarece potențialele efecte negative ale planului sau proiectului în cauză vor trebui evaluate din perspectiva acestor obiective de conservare (17).

Deși acest lucru nu este obligatoriu, Directiva privind habitatele încurajează autoritățile responsabile pentru protecția naturii să elaboreze planuri de gestionare Natura 2000 în strânsă cooperare cu părțile interesate de la nivel local (18). Aceste planuri pot fi o sursă foarte utilă de informații, deoarece furnizează de obicei informații detaliate privind speciile și tipurile de habitat pentru care a fost desemnat situl în cauză, explică obiectivele de conservare ale sitului și, după caz, relația cu alte utilizări ale terenurilor din zonă. De asemenea, planurile descriu în practică măsurile de conservare necesare în vederea atingerii obiectivelor de conservare ale sitului.

2.3.2. Procedura de autorizare a planurilor și a proiectelor care afectează siturile Natura 2000

Articolul 6 din Directiva privind habitatele: (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.

Articolul 6 alineatele (3) și (4) din Directiva privind habitatele stabilește procedura de autorizare care trebuie urmată atunci când se propune un plan sau un proiect care ar putea afecta unul sau mai multe situri Natura 2000 (19). Această procedură de autorizare se aplică nu numai planurilor sau proiectelor din interiorul siturilor Natura 2000, ci și celor din exterior, dar care ar putea avea un efect semnificativ asupra conservării speciilor și habitatelor din cadrul sitului.

Articolul 6 alineatul (3) din Directiva privind habitatele impune ca orice plan sau proiect care ar putea avea un efect negativ semnificativ asupra unui sit Natura 2000 să fie supus unei evaluări corespunzătoare pentru a analiza în detaliu astfel de efecte în lumina obiectivelor de conservare ale sitului respectiv. Autoritatea competentă poate aproba planul sau proiectul doar dacă, pe baza constatărilor evaluării corespunzătoare, a stabilit că acesta nu va avea efecte negative asupra integrității sitului respectiv. Este important de remarcat faptul că se pune accentul pe demonstrarea absenței (mai degrabă decât a prezenței) impacturilor negative.

În funcție de tipul și de gravitatea impactului identificat, uneori poate fi posibilă ajustarea planului sau a proiectului și/sau introducerea anumitor măsuri de atenuare, pentru a evita sau a preveni, a elimina sau a reduce impactul la un nivel nesemnificativ, astfel încât planul sau proiectul să poată fi aprobat.

Dacă acest lucru nu este posibil, planul sau proiectul trebuie să fie respins și trebuie explorate în schimb soluții alternative mai puțin dăunătoare. În circumstanțe excepționale, poate fi invocată o procedură de derogare în temeiul articolului 6 alineatul (4) pentru aprobarea unui plan sau a unui proiect care are efecte negative asupra integrității unuia sau mai multor situri Natura 2000, dacă se poate demonstra că nu există alternative și că planul sau proiectul este considerat necesar din motive cruciale de interes public major. În astfel de situații, vor trebui adoptate măsuri compensatorii adecvate pentru a asigura protejarea coerenței globale a rețelei Natura 2000.

În sfârșit, este important de remarcat faptul că procedura de autorizare în temeiul Directivei privind habitatele nu este identică celei prevăzute în Directiva privind evaluarea impactului asupra mediului (EIM) și în Directiva privind evaluarea strategică de mediu (ESM), chiar dacă acestea pot fi integrate (a se vedea capitolul 7 pentru detalii). Spre deosebire de evaluările prevăzute de directivele EIM și ESM, al căror rezultat trebuie să fie luat în considerare pentru aprobarea planului sau a proiectului, concluziile evaluării corespunzătoare sunt definitive și vor determina dacă planul sau proiectul poate fi autorizat.

2.4. Dispoziții privind protecția speciilor

Al doilea set de dispoziții din cele două directive UE privind natura se referă la protecția anumitor specii pe întregul teritoriu al UE, și anume atât în interiorul, cât și în afara siturilor Natura 2000.

Unele specii protejate pot fi vulnerabile la anumite tipuri de proiecte de infrastructură energetică, cum ar fi cablurile electrice aeriene. Prin urmare, aceste dispoziții trebuie, de asemenea, să fie luate în considerare atunci când se analizează astfel de planuri și de proiecte în zone potențial sensibile din afara siturilor Natura 2000 în cadrul procedurilor prevăzute de directivele EIM și ESM.

Dispozițiile privind protecția speciilor vizează toate speciile de păsări sălbatice care se găsesc în mod natural în UE, precum și alte specii enumerate în anexele IV și V la Directiva privind habitatele.

În esență, acestea impun statelor membre să interzică:

— perturbarea deliberată a speciilor respective, în special în timpul perioadei de reproducere, creștere, hibernare și migrare;

— deteriorarea sau distrugerea ariilor de reproducere sau de odihnă;

— distrugerea deliberată a cuiburilor sau a ouălor sau smulgerea ori distrugerea plantelor protejate.

Condițiile exacte sunt prevăzute la articolul 5 din Directiva privind păsările și la articolul 12 (pentru animale) și la articolul 13 (pentru plante) din Directiva privind habitatele (20).

Articolul 5 din Directiva privind păsările: Fără a se aduce atingere articolelor 7 și 9, statele membre iau măsurile impuse pentru a stabili un sistem de protecție pentru toate speciile de păsări menționate la articolul 1, interzicând în special următoarele: (a) omorârea sau capturarea deliberată a speciilor respective, indiferent de metoda utilizată; (b) distrugerea sau producerea de daune în mod deliberat asupra cuiburilor sau ouălor sau eliminarea cuiburilor; (c) culegerea ouălor din natură și păstrarea acestora, chiar dacă sunt goale; (d) perturbarea deliberată a acestor păsări, în special în perioada de reproducere sau de maturizare, dacă o astfel de perturbare este relevantă în contextul obiectivelor prezentei directive; (e) ținerea în captivitate a păsărilor din specii a căror vânare și capturare este interzisă. Articolul 12 din Directiva privind habitatele: (1) Statele membre iau măsurile necesare pentru a institui un sistem de protecție riguroasă a speciilor de animale enumerate în anexa IV litera (a) în aria lor de extindere, interzicând: (a) orice formă de capturare sau ucidere deliberată a specimenelor din aceste specii în natură; (b) perturbarea deliberată a speciilor respective, în special în timpul perioadei de reproducere, cuibărire, hibernare și migrare; (c) distrugerea deliberată sau culegerea ouălor din natură; (d) deteriorarea sau distrugerea ariilor de reproducere sau de odihnă. (2) Pentru speciile respective, statele membre interzic deținerea, transportul, vânzarea sau schimbul, precum și oferirea spre schimb sau vânzare a specimenelor luate din natură, cu excepția celor luate legal, înainte de punerea în aplicare a prezentei directive. (3) Interdicțiile prevăzute la alineatul (1) literele (a) și (b) și la alineatul (2) se aplică în toate stadiile de viață ale animalelor care se supun prevederilor prezentului articol. Articolul 13 din Directiva privind habitatele (1) Statele membre iau măsurile necesare pentru a institui un sistem de protecție riguroasă a speciilor de plante enumerate în anexa IV litera (b), interzicând: (a) culesul, colecționarea, tăierea, smulgerea sau distrugerea deliberată a acestor plante în natură, în aria lor de extindere naturală; (b) deținerea, transportul, vânzarea sau schimbul, precum și oferirea spre schimb sau vânzare a specimenelor din respectivele specii, luate din natură, cu excepția celor luate legal, înainte de punerea în aplicare a prezentei directive. (2) Interdicțiile prevăzute la alineatul (1) literele (a) și (b) se aplică în toate stadiile ciclului biologic al plantelor care se supun prevederilor prezentului articol.

Sunt permise derogări de la aceste dispoziții în anumite circumstanțe (de exemplu, pentru a preveni deteriorarea gravă a culturilor, animalelor, pădurilor, peștilor și apei), cu condiția să nu existe nicio altă soluție satisfăcătoare, iar consecințele derogărilor să nu fie incompatibile cu scopurile generale ale directivelor.

Condițiile pentru aplicarea derogărilor sunt stabilite la articolul 9 din Directiva privind păsările și la articolul 16 din Directiva privind habitatele. În ceea ce privește infrastructura de transport al energiei, s-ar putea aplica în principal motivele referitoare la „interesele de sănătate publică și siguranță publică” sau „alte motive cruciale de interes public” [cf. articolul 16 alineatul (1) litera (c)].

3. IMPACTUL POSIBIL AL INSTALAȚIILOR DE TRANSPORT AL ENERGIEI ASUPRA REȚELEI NATURA 2000 ȘI A SPECIILOR PROTEJATE PRIN LEGISLAȚIA UE

3.1. Introducere

Proiectele de infrastructură energetică nu reprezintă de obicei o amenințare majoră pentru biodiversitate. Există numeroase cazuri în care proiecte bine concepute și amplasate în mod corespunzător nu au niciun impact sau au doar un impact limitat. De asemenea, există exemple în care proiectele au adus beneficii globale nete pentru natură, în special în zonele în care mediul natural este deja grav sărăcit. Acest lucru nu exclude obligația de a examina, în cadrul diferitelor proceduri legale de evaluare de mediu în vigoare, cum ar fi procedurile prevăzute de directivele EIM și ESM și evaluările corespunzătoare (a se vedea capitolul 7 pentru detalii), efectele potențiale ale planurilor sau proiectelor individuale asupra mediului natural.

Prezentul capitol examinează tipul impacturilor posibile ale infrastructurilor energetice asupra habitatelor și a speciilor protejate în temeiul Directivelor privind păsările și habitatele. Scopul este de a oferi dezvoltatorilor, operatorilor de transport al energiei și autorităților relevante o imagine de ansamblu a tipurilor de impacturi potențiale pe care aceștia trebuie să le aibă în vedere când pregătesc planuri sau proiecte de infrastructură de transport al energiei și când efectuează evaluări corespunzătoare în cadrul procedurii de autorizare prevăzute la articolul 6 din Directiva privind habitatele sau evaluări în temeiul directivelor EIM și ESM.

3.2. Necesitatea unei abordări de la caz la caz

Trebuie subliniat faptul că efectele potențiale depind foarte mult de proiectarea și amplasarea infrastructurii energetice specifice în cauză și de cât de sensibile sunt habitatele și speciile protejate prin legislația UE prezente în situl respectiv. Din acest motiv este esențial să se examineze fiecare plan sau proiect de la caz la caz.

Conceperea fiecărui proiect de instalație de transport al energiei, inclusiv a proiectelor de interes comun, va depinde, desigur, de o gamă largă de factori, inclusiv de tipul și volumul energiei transportate, de mediul receptor (de exemplu, pe uscat sau pe mare), de distanțele necesare pentru transport și de capacitatea necesară pentru recepție sau depozitare. Proiectele pot viza nu numai construirea, ci și renovarea și/sau dezafectarea uneia sau a mai multor instalații sau infrastructuri necesare pentru a transmite, a recepționa sau a stoca energie pe uscat.

La evaluarea impactului potențial asupra naturii și a vieții sălbatice, este important să se ia în considerare nu numai infrastructura principală în sine, ci și toate instalațiile și facilitățile conexe, cum ar fi drumurile de acces temporare, instalațiile și echipamentele de stocare ale contractanților, compușii pentru construcții, fundațiile de beton, cablurile instalate temporar, reziduurile și spațiile pentru depunerea pământului excavat etc. Impacturile pot fi temporare sau permanente, pot apărea în interiorul sitului sau în afara acestuia și în diferite etape din cadrul ciclului proiectului.(de exemplu, în timpul lucrărilor de construcție, renovare, întreținere și/sau dezafectare). Toți acești factori trebuie luați în considerare.

Dispozițiile privind protecția speciilor prevăzute de directivele UE privind natura trebuie avute în vedere atunci când există un risc ca planul sau proiectul de infrastructură energetică să cauzeze moartea sau accidentarea ori perturbarea deliberată în timpul perioadei de reproducere, creștere, hibernare și migrare ori deteriorarea sau distrugerea ariilor de reproducere sau de odihnă ale speciilor protejate în temeiul celor două directive (de exemplu, vulturi și mamifere marine). Acest regim riguros de protecție se aplică în zona rurală extinsă, și anume atât în interiorul, cât și în afara siturilor Natura 2000.

Măsuri de atenuare Impacturile negative menționate în acest capitol pot fi uneori atenuate în mod eficace. Atenuarea implică introducerea unor măsuri în planul sau proiectul în cauză în vederea eliminării sau a reducerii efectelor negative potențiale la un nivel nesemnificativ. Aceasta înseamnă că măsurile trebuie să fie legate în mod direct de impacturile posibile și să aibă la bază înțelegerea temeinică a speciilor/habitatelor în cauză. Măsurile de atenuare pot implica o schimbare a amplasării proiectului, dar pot presupune și modificări ale dimensiunii, proiectării și configurației unor elemente diverse ale infrastructurii energetice. De asemenea, acestea pot lua forma unor ajustări temporare pe parcursul etapelor de construcție și operaționale. În capitolul următor sunt prezentate mai multe detalii, cu exemple de posibile măsuri de atenuare.

3.3. O imagine de ansamblu a impacturilor potențiale asupra speciilor și a habitatelor protejate prin legislația UE

Tipul și amploarea impactului depind într-o mare măsură de speciile sau tipurile de habitate protejate prin legislația UE prezente în situl în cauză, de ecologia, distribuirea și starea lor de conservare. Prin urmare, este necesar să se examineze fiecare plan sau proiect în mod individual, de la caz la caz. Urmează o prezentare generală a celor mai frecvente tipuri de impacturi posibile.

3.3.1. Pierderea, degradarea sau fragmentarea habitatelor

Pentru realizarea proiectelor de infrastructură de transport al energiei poate fi necesară defrișarea terenului și înlăturarea vegetației de suprafață (proceduri denumite adesea „utilizarea directă a terenului”). Prin acest proces, habitatele existente pot fi modificate, deteriorate, fragmentate sau distruse. Amploarea pierderii și a degradării habitatelor depinde de dimensiunea, amplasarea și conceperea proiectului, precum și de cât de sensibile sunt habitatele afectate.

Este important de remarcat că, deși utilizarea efectivă a terenurilor poate părea limitată, efectele indirecte ar putea fi mult mai răspândite, în special atunci când proiectele de dezvoltare interferează cu regimurile hidrologice, cu procesele geomorfologice sau cu calitatea solului și a apei. Aceste efecte indirecte pot cauza deteriorarea gravă a habitatului, fragmentarea și pierderea acestuia, uneori chiar și la distanțe considerabile față de situl propriu-zis al proiectului.

Gradul de semnificație a pierderii habitatelor depinde, totodată, de raritatea și sensibilitatea habitatelor afectate și/sau de importanța acestora în calitate de arie folosită de anumite specii pentru hrănire, reproducere sau hibernare. De asemenea, la evaluarea semnificației pierderii sau a degradării habitatelor, trebuie luat în considerare rolul potențial al anumitor habitate în calitate de componente ale coridoarelor sau punctelor de trecere importante pentru dispersie și migrație, precum și pentru diferite deplasări cu caracter mai local, de exemplu, între siturile folosite pentru hrănire și cuibărire.

3.3.2. Perturbări și strămutări

Perturbarea speciilor în locurile lor obișnuite de reproducere, hrănire sau odihnă, precum și de-a lungul rutelor de migrație poate conduce la strămutări și excludere și, în consecință, la pierderea habitatului. Speciile pot fi strămutate din zone din interiorul și din jurul sitului în care se derulează proiectul, de exemplu, din cauza intensificării traficului, a prezenței umane, precum și a zgomotului, a prafului, a poluării, a iluminării artificiale sau a vibrațiilor provocate în timpul sau după finalizarea lucrărilor de construcție.

Semnificația impactului este determinată de amploarea și gradul de perturbare, de gradul de sensibilitate al speciilor afectate, dar și de disponibilitatea și calitatea altor habitate potrivite din apropiere care pot găzdui animalele strămutate. În ceea ce privește speciile rare și amenințate, chiar și perturbările minore sau temporare pot avea repercusiuni grave asupra supraviețuirii lor pe termen lung în regiune.

3.3.3. Riscul de coliziune și electrocutare

Păsările și, eventual, liliecii, pot intra în coliziune cu diferite părți ale liniilor electrice aeriene și cu alte instalații electrice supraterane. Nivelul riscului de coliziune depinde în foarte mare măsură de amplasarea sitului și de speciile prezente în cadrul acestuia, precum și de condițiile meteorologice, de vizibilitate și de proiectarea specifică a liniilor electrice în sine (în special în cazul electrocutării). Pot fi în pericol mai ales speciile cu durată lungă de viață, speciile cu rate scăzute de reproducere și/sau speciile rare sau aflate deja într-o stare precară de conservare (precum acvilele, vulturii și berzele).

Riscul de coliziune și de electrocutare în cazul păsărilor este examinat la capitolele 4 și 5. În privința liliecilor, din păcate lipsesc în general studii privind riscurile și impacturile potențiale ale coliziunii cu liniile electrice aeriene, din cauza dificultății de a monitoriza moartea unor animale mici de-a lungul unor infrastructuri liniare atât de lungi.

3.3.4. Efectele „de barieră”

În cazul energiei electrice, infrastructurile mari de transport, recepție și stocare pot obliga anumite specii să ocolească complet zona respectivă, atât în timpul migrărilor, cât și la nivel local, în cursul activităților regulate de căutare a hranei. Dacă acest lucru reprezintă sau nu o problemă depinde de o serie de factori precum dimensiunea stației electrice, distanța dintre cablurile electrice și ruta acestora, nivelul de strămutare a speciilor și capacitatea acestora de a compensa consumul de energie crescut, precum și gradul de perturbare a legăturilor dintre siturile folosite pentru hrănire, staționare diurnă sau înnoptare și reproducere.

Mai multe echipe științifice au furnizat noi dovezi care arată că animalele se feresc de cablurile electrice, deoarece acestea emană intermitent raze ultraviolete care sunt invizibile pentru oameni. O echipă internațională de cercetători a efectuat un studiu (21) inspirat din observațiile potrivit cărora renii evită liniile electrice care traversează tundra arctică. Deși cunoștințele sunt încă foarte limitate în anumite cazuri, acest tip de evitare și fragmentare este relevant pentru determinarea semnificației impactului.

3.4. Distincția dintre efectele semnificative și cele nesemnificative

Identificarea speciilor și a habitatelor care pot fi afectate de un plan sau un proiect de infrastructură de transport al energiei este primul pas al oricărei evaluări a impactului, efectuată fie în temeiul articolului 6 din Directiva privind habitatele, dacă proiectul afectează un sit Natura 2000, fie în temeiul directivelor EIM sau ESM, dacă proiectul afectează specii protejate din afara rețelei Natura 2000. După aceea, este necesar să se stabilească dacă impactul este sau nu semnificativ. Procedura juridică de stabilire a „semnificației” planurilor și a proiectelor care afectează în mod specific siturile Natura 2000 este descrisă în capitolul 7. Aici se explică pe scurt anumite principii generale implicate în stabilirea gradului de „semnificație” în cazul vieții sălbatice (indiferent dacă aceasta face sau nu parte dintr-un sit Natura 2000) pentru a contribui la înțelegerea generală a acestui concept.

Evaluarea semnificației trebuie efectuată de la caz la caz, în funcție de speciile și habitatele care ar putea fi afectate. Pentru unele specii, pierderea câtorva exemplare poate fi nesemnificativă, însă pentru altele, aceasta poate avea consecințe grave. Dimensiunea populației, distribuția, categoria, strategia reproductivă și durata de viață sunt factori care influențează cu toții semnificația efectelor. Este probabil că acești factori variază de la un sit la altul.

Trebuie luată în considerare, de asemenea, interconexiunea efectelor. De exemplu, utilizarea terenurilor în sine poate fi nesemnificativă pentru o anumită specie, dar atunci când este combinată cu perturbări majore sau cu riscul de strămutare, aceasta poate reduce condiția fizică și, în cele din urmă, rata de supraviețuire a speciei respective la un nivel semnificativ.

Trebuie luată în considerare, de asemenea, evaluarea semnificației la o scară geografică corespunzătoare. În cazul speciilor migratoare care călătoresc pe distanțe lungi, impactul observat într-un anumit sit poate afecta speciile dintr-o zonă geografică mult mai extinsă. În mod similar, în cazul speciilor care ocupă teritorii întinse sau care își modifică obiceiurile în cadrul habitatului, poate fi încă necesară luarea în considerare a impacturilor potențiale la scară regională și mai puțin la scară locală.

Ca ultim aspect, considerațiile de mai sus ar trebui să se bazeze pe cele mai fiabile date disponibile. Poate fi necesară efectuarea unor studii pe teren specifice sau derularea unor programe de monitorizare cu câtva timp înainte de realizarea proiectului.

3.5. Efectele cumulative

Evaluarea efectelor cumulative ar trebui, de asemenea, să fie luată în considerare pentru a determina impactul asupra siturilor Natura 2000, așa cum prevede articolul 6 alineatul (3) din Directiva privind habitatele. Efectele cumulative ale planurilor și ale proiectelor pot fi adesea foarte importante și trebuie evaluate cu atenție. Acestea pot apărea atunci când mai multe infrastructuri energetice sunt prezente în cadrul unei zone sau de-a lungul unui coridor de migrație sau atunci când un proiect de infrastructură energetică are loc în aceeași zonă cu un alt tip de plan sau proiect (de exemplu, alte proiecte industriale). Efectul cumulativ este efectul combinat al tuturor acestor activități luate împreună. Este posibil ca un proiect de infrastructură energetică să nu aibă, de unul singur, un efect semnificativ, însă, dacă efectele sale sunt adăugate celor ale altor planuri sau proiecte din zonă, impacturile lor combinate ar putea deveni semnificative.

De exemplu, un proiect de instalare a unor conducte de petrol care traversează o parte a unei zone umede poate cauza un nivel redus, însă acceptabil de degradare temporară a habitatului, care are capacitatea de a face față acestei degradări. Însă, dacă în aceeași zonă umedă există și un sistem de drenare a solului și/sau un proiect de construcție a unui drum, efectele hidrologice ale tuturor acestor proiecte, luate împreună, ar putea duce la pierderea permanentă, la fragmentarea sau la uscarea habitatului respectiv. În acest caz, în timp ce impactul primului și al celui de al doilea proiect, luat fiecare în parte, nu este sesizabil, impactul ambelor proiecte, luate împreună, ar putea fi semnificativ. Aceasta influențează decizia de planificare aferentă ambelor propuneri de proiect.

Impacturile cumulative trebuie, de asemenea, luate în considerare în temeiul procedurilor prevăzute de directivele EIM și ESM.

Dezvoltarea infrastructurii energetice se desfășoară într-un ritm rapid în întreaga UE. Prin urmare, este important ca efectele cumulative să fie evaluate încă din primele etape ale unei evaluări de mediu, nu doar ca aspect secundar, la sfârșitul procesului, ceea ce ar tergiversa luarea deciziilor privind compatibilitatea propunerilor de proiect cu dispozițiile legislației UE.

4. IMPACTURILE POTENȚIALE ALE INFRASTRUCTURILOR REȚELEI ELECTRICE ASUPRA PĂSĂRILOR SĂLBATICE

4.1. Introducere

Capitolul anterior a oferit o imagine de ansamblu a tipurilor de impacturi potențiale care trebuie avute în vedere la dezvoltarea proiectelor de infrastructură energetică, în special în siturile Natura 2000 și în jurul acestora, precum și în vecinătatea altor zone sensibile utilizate de speciile protejate în temeiul celor două directive ale UE privind natura.

Prezentul capitol se concentrează, în special, pe analizarea efectelor potențiale ale infrastructurii de energie electrică asupra păsărilor sălbatice europene. Acest subiect a suscitat mult interes în ultimii ani. Efectele infrastructurii de energie electrică pot fi mai frecvente și mai semnificative decât cele ale altor tipuri de infrastructuri energetice terestre.

4.2. Infrastructurile rețelei electrice

Spre deosebire de alte produse energetice, energia electrică nu poate fi stocată, prin urmare trebuie produsă și transportată către utilizatori în timp real. Sistemul de transport al energiei electrice este, așadar, mai complex și mai dinamic decât alte sisteme de utilități, cum ar fi apa sau gazele naturale. Odată ce energia electrică a fost generată într-o centrală electrică, liniile de transport de înaltă tensiune (110-750 kV în Europa, ENTSO, 2012) transportă cantități mari de energie electrică pe distanțe lungi către stațiile electrice. De la stațiile electrice, liniile electrice de distribuție de medie tensiune (1-60 kV) și de joasă tensiune (> 1 kV) transportă energia electrică spre consumatorii casnici și întreprinderi.

Figura 3

(USDA, 2009)

Sistemul de energie electrică este strâns buclat. Rețeaua de transport nu include numai linii care merg de la centralele electrice la centrele de consum, ci și linii între liniile de transport, oferind un sistem care contribuie la asigurarea unui flux energetic neîntrerupt. În cazul în care o linie de transport este scoasă din funcțiune într-o parte a rețelei electrice, energia este redirecționată în mod normal către alte linii electrice, astfel încât să poată ajunge în continuare la consumatori (PSCW, 2009).

Energia electrică poate fi transportată prin intermediul liniilor aeriene sau al cablurilor subterane, prin care circulă curent alternativ sau continuu. În toate cazurile, tensiunile sunt înalte, întrucât acestea sunt mai eficiente pe distanțe lungi (de regulă, distanțe de peste 600 km). Liniile aeriene cu curenți alternativi (liniile AC) reprezintă modalitatea tradițională de transport al energiei electrice (EASAC, 2009).

Avantajul liniilor aeriene față de cablurile subterane este că, deocamdată, costurile aferente construirii lor sunt cu mult mai mici decât cele ale instalării cablurilor subterane. În plus, capacitatea liniilor aeriene este mai mare. Durata de viață estimată a liniilor aeriene este ridicată, de până la 70 sau 80 de ani. Principalele dezavantaje ale liniilor aeriene sunt reprezentate de modul în care acestea utilizează terenurile, de impactul lor vizual și de diferitele lor impacturi asupra mediului (EASAC, 2009) (22).

Structurile liniilor de transport suportă cel puțin un circuit cu curent trifazat. Acestea au trei conductoare sub tensiune (mai multe, dacă este vorba de un fascicul de conductoare) și pot avea unul sau două conductoare de împământare (denumite, de obicei, fire statice) instalate deasupra conductoarelor de fază pentru a asigura protecția paratrăsnet. Structurile liniilor de distribuție pot suporta o varietate de configurații de conductoare (APLIC, 2006).

Majoritatea liniilor electrice aeriene comerciale cu curent alternativ utilizează o formă de structură de sprijin de care sunt legați izolatori și conductoare electrice. Structurile de sprijin pot fi stâlpi de lemn, stâlpi zăbreliți, stâlpi de beton armat sau stâlpi din materiale compozite fabricate din fibră de sticlă sau din alte materiale. Izolatorii sunt fabricați din porțelan sau din materiale polimerice care în mod normal nu conduc energia electrică. Conductoarele electrice sunt de obicei fabricate din cupru sau aluminiu (Bayle, 1999, Janss, 2000, APLIC, 2006).

Sistemele trifazate sunt utilizate atât pentru liniile de distribuție, cât și pentru liniile de transport. Unul dintre principalele beneficii ale sistemelor trifazate este capacitatea de a furniza cantități mari de energie electrică pe distanțe lungi (APLIC, 2006).

4.3. Impacturile potențial negative ale infrastructurii de energie electrică asupra păsărilor sălbatice

În continuare sunt prezentate pe scurt principalele tipuri de impacturi asupra speciilor de păsări sălbatice. Unele specii europene protejate sunt în mod clar mai vulnerabile la anumite tipuri de impact, în special la electrocutare și la coliziune, din cauza dimensiunii, a morfologiei, a comportamentului și a distribuției lor.

Tabelul din anexa 2 prezintă o listă ierarhizată a impacturilor interacțiunilor dintre populațiile de păsări și liniile electrice (Birdlife, 2013). Aceasta nu înseamnă că impacturile respective se produc în toate circumstanțele astfel cum se descrie în tabel. Impactul depinde în mare măsură de speciile în cauză, de particularitățile fiecărui caz și de existența unor măsuri corective de atenuare a impactului respectiv.

De ce anumite specii de păsări sunt mai vulnerabile la liniile electrice decât altele? Acest lucru se explică prin următoarele caracteristici fiziologice, comportamentale și de mediu: — un corp de mari dimensiuni; — o viziune frontală slabă; — preferința pentru activitatea nocturnă; — faptul că unele păsări nu zboară foarte bine, având o manevrabilitate redusă (coliziune); — păsări fără experiență de zbor, păsări tinere (electrocutare și coliziune); — preferința pentru locuri situate la înălțime pentru staționare diurnă sau înnoptare, odihnă sau cuibărit; — preferința pentru habitate deschise, fără copaci (electrocutare); — formarea de stoluri și comportamentele gregare; — specii susceptibile la perturbări; — preferința pentru habitatele situate la joasă altitudine (și anume, în raport cu o densitate mai mare a rețelei electrice); — specii rare și amenințate (având legătură cu o densitate scăzută, cu o fecunditate scăzută etc., a se vedea mai jos); — specii cu densitate scăzută (cu un potențial de reînnoire mai scăzut); — specii cu potențial scăzut de reproducere (prin creșterea mortalității în rândul adulților, specia are nevoie de mai mult timp pentru a se reface în urma scăderii populației); — specii cu o fecunditate scăzută, cu o rată scăzută a mortalității, cu speranță de viață îndelungată (prin reducerea potențialului de recrutare în timp ce populația este în scădere constantă); — păsări care migrează pe distanțe lungi, intercontinentale (scară spațială amplă și niveluri foarte diferite de atenuare a impacturilor liniilor electrice).

4.3.1. Electrocutarea

Electrocutarea poate avea un impact major asupra mai multor specii de păsări, cauzând moartea a mii de păsări în fiecare an (23). Electrocutarea se poate produce atunci când o pasăre atinge simultan două conductoare de fază sau un conductor și un dispozitiv împământat, în special atunci când penajul păsării este ud (Bevanger, 1998). Următoarele specii sunt deosebit de frecvent afectate de electrocutare: Ciconiiformes, Falconiformes, Strigiformes și Passeriformes (Bevanger, 1998) - a se vedea tabelul de mai jos.

Există un consens puternic potrivit căruia riscul pentru păsări depinde de construcția tehnică și de proiectarea detaliată a instalațiilor electrice. În special, riscul de electrocutare este ridicat în cazul stâlpilor electrici de medie tensiune prost concepuți („stâlpii ucigași”) (BirdLife International, 2007).

În continuare sunt enumerați factorii care influențează probabilitatea electrocutării păsărilor.

— Morfologia păsărilor: păsările mari sunt mai vulnerabile, deoarece probabilitatea ca acestea să atingă componentele electrice cu aripile întinse sau cu alte părți ale corpului este mai mare decât pentru păsările mici (Olendorff et al., 1981; APLIC, 2006).

— Comportamentul păsărilor: păsările care utilizează stâlpii electrici pentru odihnă, staționare diurnă sau înnoptare și cuibărit sunt mai vulnerabile (Bevanger, 1998). Speciile care cuibăresc la sol (ereții și unele bufnițe) par să se electrocuteze rar, deoarece, de regulă, vânează în zbor și se odihnesc pe sol sau aproape de sol (Benson, 1981).

— Tipul și configurația stâlpilor electrici: — Majoritatea accidentelor au loc pe stâlpii cu linii de distribuție de medie tensiune (între 1 kV și 60 kV), din cauza distanței mici dintre diferitele părți ale stâlpului (Haas & Nipkow, 2006). — Stâlpii cu o funcție specială (stâlpii de întindere, stâlpii de transpunere a fazelor, stâlpii de traversare sau posturile de transformare) fac mai multe victime decât structurile simple (Demeter et al., 2004). — López-López și colegii săi (2011) au demonstrat că mortalitatea păsărilor ar fi putut fi redusă considerabil prin reconfigurarea stâlpilor periculoși, prost concepuți.

— Factori de mediu: — Abundența prăzii: numărul păsărilor de pradă electrocutate crește proporțional cu numărul animalelor vânate (Benson, 1981; Guil et al., 2011). — Structura și acoperirea vegetală: structura vegetală poate afecta disponibilitatea animalelor vânate și capacitatea păsărilor de pradă de a-și căuta hrana (Guil et al., 2011). — Habitatul: păsările utilizează mai frecvent stâlpii electrici (și se electrocutează pe aceștia) în zonele în care locurile de odihnă sunt rare, de exemplu, pășunile, zonele umede (Haas et al., 2005; Lehman et al., 2007). — Topografia: în cazul electrocutării, topografia influențează locul ales de păsări pentru odihnă și staționare diurnă sau înnoptare, iar înălțimea vegetației afectează disponibilitatea locurilor naturale de odihnă din zonă. Ratele mortalității în cazul vulturilor au crescut proporțional cu înclinarea pantei, posibil ca urmare a obiceiului acestor păsări de a vâna prada în picaj. Studiile au demonstrat că stâlpii situați în poziții la altitudine, înconjurate de pante abrupte, tind să producă rate mai mari de electrocutare (Guil et al., 2011).

— Sexul: în cadrul aceleiași specii, riscurile de electrocutare sunt mai ridicate pentru femelele care au dimensiuni mai mari (Ferrer & Hiraldo, 1992).

— Vârsta: puii de păsări și păsările care nu au atins maturitatea sunt mai predispuse la electrocutare decât exemplarele adulte. Acest lucru poate fi cauzat de lipsa de experiență în ceea ce privește decolarea și aterizarea (Benson, 1981; Harness, 1997; Bevanger, 1998; Harness & Wilson, 2001; Janss & Ferrer, 2001; González et al., 2007).

— Factorul spațial: în anumite zone-cheie pentru păsări, rata de electrocutare este mai ridicată decât în zonele cu densitate scăzută (de exemplu, zonele de reproducere, cu o densitate ridicată, zonele de dispersie, siturile de adunare, zonele cu obstacole) (González et al., 2006; Cadahia et al., 2010).

— Factori sezonieri: majoritatea victimelor sunt înregistrate la sfârșitul verii, începând cu perioada în care învață să zboare sau în perioada imediat următoare. Vulturii de mari dimensiuni sunt mai amenințați toamna și iarna, probabil din cauza faptului că au penajul ud în timpul intemperiilor (ploaie, zăpadă), factor extrem de important în cazul riscului de electrocutare. (Benson, 1981; Bevanger, 1998; Lasch et al., 2010; Manville, 2005; Lehman et al., 2007).

— Direcția vântului predominant față de consolă poate contribui, de asemenea, la electrocutarea păsărilor de pradă. Se presupune că stâlpii ale căror console sunt perpendiculare față de direcția vântului predominant au cauzat mai puține victime decât stâlpii ale căror console sunt în diagonală sau paralele cu vântul, dată fiind dificultatea de a decola și a ateriza în condiții de vânt de travers (Nelson și Nelson, 1976).

Tabelul de mai jos oferă o imagine de ansamblu a familiilor de păsări din Europa care au fost identificate ca fiind vulnerabile la electrocutare și/sau coliziune (Birdlife, 2013).

Tabelul 1

Gravitatea impacturilor mortalității cauzate de electrocutare și de coliziunea cu liniile electrice asupra diferitelor familii de păsări din Eurasia

Familii de păsări din Eurasia identificate ca fiind vulnerabile la electrocutare și coliziune la nivel internațional Victime cauzate de electrocutare Victime cauzate de coliziune Cufundari (Gaviidae) și corcodeli (Podicipedidae) 0 II Furtunari, petreli (Procellariidae) 0 II Corbi de mare, gâște de mare (Sulidae) 0 I Pelicani (Pelicanidae) I II-III Cormorani (Phalacrocoracidae) I I Stârci, egrete (Ardeidae) I II Berze (Ciconidae) III II Ibiși (Threskiornithidae) I II Flamingo (Phoenicopteridae) 0 II Rațe, gâște, lebede, ferestrași (Anatidae) 0 II Păsări de pradă (Accipitriformes și Falconiformes) II-III I-II Potârnichi, prepelițe, bibilici (Galliformes) 0 II-III Cârstei, găinușe de baltă, lișițe (Rallidae) 0 II Cocori (Gruidae) 0 III Dropii (Otidae) 0 III Păsări de mal (Charadriidae + Scolopacidae) I II-III Lupi de mare (Sterkorariidae) și pescăruși (Laridae) I II Rândunici de mare (Sternidae) 0-I I-II Pinguini nordici (Alcidae) 0 I Găinușe de pustiu (Pteroclididae) 0 II Porumbei, turturele (Columbidae) I-II II Cuci (Cuculidae) 0 I-II Bufnițe (Strigiformes) II-III II Caprimulgi (Caprimulgidae) și drepne (Apodidae) 0 I-II Pupeze (Upudidae) și pescăruși albaștri (Alcedinidae) I I-II Prigorii (Meropidae) 0-I I-II Dumbrăvence (Coraciidae) I-II I-II Ciocănitori (Picidae) I I-II Corbi, ciori, coțofene și gaițe (Corvidae) II I-II Păsări cântătoare de dimensiune mică și medie (Passeriformes) I I-II 0= nu s-au raportat victime sau este improbabil să existe vreo victimă; I= s-au raportat victime, dar nu există amenințări clare la adresa populației de păsări; II= un număr ridicat de victime la nivel regional sau local, dar fără un impact semnificativ asupra populației globale a speciei respective; III= accidentele reprezintă un factor major de mortalitate, amenințând specia respectivă, care devine o specie periclitată, la nivel regional sau la o scară mai largă.

4.3.2. Coliziunea

Coliziunea cu liniile electrice provoacă moartea a milioane de păsări în întreaga lume și poate cauza un nivel ridicat de mortalitate în cazul anumitor specii de păsări (Bevanger 1994, 1998; Janss 2000; APLIC, 2006; Drewitt & Langston, 2008; Jenkins et al., 2010; Martin, 2011; Prinsen et al., 2011). Datele empirice și considerațiile teoretice indică faptul că speciile care au greutate mare raportată la anvergura aripilor, care sunt late și rotunjite, sunt supuse unui risc mai mare de coliziune cu liniile electrice. Aceste păsări se disting prin rapiditatea zborului, iar combinația dintre un corp greu și aripi mici limitează reacțiile rapide la obstacole neprevăzute (Bevanger, 1998). Dacă numărul semnalat de victime ale coliziunii este examinat în raport cu dimensiunea și abundența populației speciilor în cauză, unele specii de Galliformes, Gruiformes, Pelicaniformes și Ciconiiformes par a fi afectate în mod disproporționat de mare (Bevanger, 1998) – a se vedea tabelul 1.

În continuare sunt enumerați factorii care influențează riscul de coliziune.

— Morfologia păsărilor: păsările cu o masă corporală mare, care au aripi și cozi relativ scurte și care nu zboară foarte bine, sunt cele mai expuse riscului de coliziune (Bevanger, 1998; Janss, 2000).

— Fiziologia păsărilor: anumite specii de păsări sunt oarbe, cel puțin temporar, în direcția de deplasare (Martin, 2011).

— Comportamentul păsărilor: — Sunt deosebit de vulnerabile speciile care formează stoluri, și anume cele care se deplasează zilnic în stol și traversează linii electrice către și dinspre locurile de hrănire, cuibărire și staționare diurnă sau înnoptare (Janss, 2000). — Speciile de păsări care zboară în mod regulat pe timpul nopții sau în crepuscul, la distanță mică de sol, sunt mai predispuse la coliziune decât speciile care zboară mai ales în timpul zilei.

— Alți factori, cum ar fi condițiile meteorologice, configurația liniei, traseul liniei, utilizarea habitatului, vegetația de-a lungul liniilor, topografia, perturbările, alegerea rutelor de migrație și a locurilor de escală, ar trebui, de asemenea, luați în considerare.

Electrocutarea și coliziunea păsărilor cu liniile electrice provoacă pierderi economice Întreruperile cauzate de păsări reduc fiabilitatea rețelei de energie electrică și cresc costurile livrării acesteia. Unele întreruperi pot afecta temporar numai câțiva consumatori, însă ele pot avea un impact asupra fiabilității serviciului și a garanțiilor oferite consumatorilor. Întreruperile mai importante pot avea consecințe dramatice și ar putea cauza o pierdere economică semnificativă pentru companiile de utilități și pentru consumatori (APLIC, 2006). Costurile asociate întreruperilor cauzate de păsări includ costurile legate de: — pierderi de venituri; — restabilirea alimentării cu energie electrică; — repararea echipamentelor; — măsuri privind eliminarea cuiburilor și alte măsuri de limitare a daunelor cauzate de animale; — sarcini administrative și manageriale; — pierderea unor servicii prestate consumatorilor și percepția negativă a publicului; și — reducerea fiabilității sistemului electric (APLIC, 2006).

4.3.3. Pierderea și fragmentarea habitatelor

Culoarele deschise pentru a permite trecerea liniilor electrice grație drepturilor de trecere pot fragmenta pădurile și alte habitate naturale. Liniile electrice pot conduce, de asemenea, la pierderea habitatelor prin provocarea de incendii forestiere accidentale (Rich et al., 1994). Deși utilizarea terenurilor de către infrastructura de energie electrică poate fi relativ redusă, acest lucru poate deveni totuși semnificativ dacă pierderea afectează un habitat principal pentru o anumită specie sau dacă există efecte cumulative rezultate în urma altor proiecte desfășurate în aceeași zonă. Așadar, proiectele respective trebuie examinate de la caz la caz.

4.3.4. Perturbări/Strămutări

În faza de construcție și în cursul întreținerii liniilor electrice, o parte a habitatului este în mod inevitabil distrusă și modificată (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Liniile electrice supraterane pot conduce la pierderea zonelor utilizabile de hrănire și de reproducere, precum și a habitatelor de popas și de iernat. De exemplu, studii recente au arătat că prezența unei linii electrice a influențat direcția de zbor a dropiilor și a limitat utilizarea habitatelor propice (Raab et al., 2010). De asemenea, spurcacii evită liniile de transport al energiei electrice, acest factor fiind cel mai important factor pentru determinarea densității de reproducere în situri cu habitate propice pentru această specie (Silva, 2010; Silva et al., 2010).

4.3.5. Câmpurile electromagnetice

Toate tipurile de curent electric, inclusiv cel care trece prin liniile electrice, generează câmpuri electromagnetice (CEM). Prin urmare, numeroase specii de păsări, ca și oamenii, sunt expuse câmpurilor electromagnetice pe tot parcursul vieții (Fernie și Reynolds, 2005). S-au făcut numeroase cercetări și există controverse cu privire la întrebarea dacă expunerea la CEM afectează sau nu sistemele celulare, endocrine, imunitare și reproductive ale vertebratelor. Studiile care examinează efectele CEM asupra păsărilor arată că expunerea la CEM a păsărilor le modifică în general, dar nu întotdeauna în mod sistematic, comportamentul, succesul reproducerii, creșterea și dezvoltarea, fiziologia și endocrinologia, precum și stresul oxidativ (Fernie, 2000; Fernie și Reynolds, 2005).

4.4. Efecte potențial pozitive ale infrastructurilor de energie electrică asupra păsărilor sălbatice

Liniile electrice, turnurile și stâlpii de distribuție pot avea și o serie de efecte benefice pentru speciile de păsări sălbatice. De exemplu, acestea pot oferi:

— Substratul de reproducere, situl de cuibărire: există diferite motive pentru care păsările se reproduc uneori pe structurile electrice, inclusiv: lipsa altor situri de cuibărire, cum ar fi copaci și stâncile; structurile electrice oferă o platformă solidă, protejată de mamiferele de pradă, unde păsările își pot construi cuiburile (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Structurile pentru utilități pot furniza substraturi de cuibărire în habitate în care elementele naturale sunt limitate și oferă o oarecare protecție, facilitând astfel extinderea sau creșterea densității locale a anumitor specii (APLIC, 2006).

— Spațiu de odihnă, de staționare diurnă sau înnoptare și de vânătoare: vulturii și berzele caută adesea structurile de susținere a liniilor electrice pentru staționare diurnă sau înnoptare, întrucât acestea sunt mai protejate de condițiile meteorologice aspre și de prădătorii de la sol. Prezența stâlpilor electrici în habitatele situate în câmp deschis este benefică pentru anumite păsări de pradă deoarece le oferă spațiu de odihnă cu vedere spre zonele de vânătoare. Grație structurilor de susținere a liniilor electrice din zonele cu puțini copaci, milioane de kilometri de teren au devenit habitate propice pentru păsările de pradă care vânează prada în picaj (Olendoff et al., 1980).

— Gestionarea habitatelor: liniile electrice pot, de asemenea, oferi habitat continuu unor specii care au nevoie de vegetație joasă. Studii efectuate în Statele Unite ale Americii au demonstrat că liniile pentru utilități instalate grație drepturilor de trecere oferă habitate pentru speciile de păsări aflate în declin (Confer & Pascoe, 2003; Askins, 2012).

Proiectul ELIA/RTE LIFE+: generarea de beneficii pentru natură (24) ELIA (operator de sistem de transport al energiei electrice de înaltă tensiune din Belgia) și RTE (operator de sistem de transport al energiei electrice din Franța) au desfășurat un proiect pe o perioadă de 5 ani (2011-2017) pentru a gestiona și a restabili peste 300 de hectare de teren situat sub liniile electrice aeriene de medie și înaltă tensiune în Valonia și în Franța. Acest proiect oferă exemple de măsuri de conservare a naturii, ilustrând modul în care părțile interesate din domeniul energiei pot folosi dezvoltarea infrastructurii drept ocazie de a promova biodiversitatea. Iazuri (obiectiv: crearea a 100 de iazuri în cei 130 km aferenți zonei proiectului) În zonele în care solul a fost potrivit (prezența unui strat impermeabil: sol de turbă, sol cu lut alb și sol argilos gleizat) și în special în zonele care au oferit un bun potențial pentru anumite specii rare au fost săpate iazuri sau au fost construite baraje pe canalele de drenare pentru a inunda zone de cel puțin 25 m2 (dimensiunea minimă pentru a limita astuparea cu aluviuni, și anume umplerea naturală a iazurilor cu frunze). Rețeaua de iazuri situate în păduri va permite colonizarea cu amfibieni, libelule, zigoptere, Dytiscidae și păsări din zone umede și va împiedica izolarea populațiilor. Livezi (obiectiv: 20 ha cu 8 000 de copaci) Sub liniile electrice aeriene au fost plantați o serie de pomi fructiferi de talie mică din specii foarte rare și din specii locale, precum părul sălbatic european (Pyrus pyraster), mărul sălbatic (Malus sylvestris) și moșmonul (Mespilus germanica). Prezența lor aduce diversitate arboreturilor, oferind totodată adăpost și hrană unei întregi game de specii de faună locală (animale mari, păsări și insecte). Pajiști înflorite simple (obiectiv: 20 ha) Pe rutele de acces al liniilor electrice de înaltă tensiune au fost recreate pajiști înflorite simple, care servesc drept refugiu pentru specii rare de plante, insecte, păsări și mamifere mici. Cositul și îndepărtarea periodică a vegetației cosite vor sărăci solul și vor permite reapariția unor plante rare sau pierdute. În cazuri extreme, pajiștile înflorite au fost recreate prin semănarea de semințe din soiurile de plante locale. Turbării și lande (obiectiv: restabilirea sau gestionarea adecvată a 20 de hectare suplimentare) Restabilirea zonelor umede și a landelor situate sub liniile electrice este posibilă prin îndepărtarea stratului superficial al solului și prin promovarea dezvoltării unor specii pioniere în urma resuscitării băncii de semințe în stare latentă aflate sub stratul superficial al solului. De asemenea, în unele zone a fost restabilit și nivelul apei prin astuparea canalelor de drenaj, fapt care a revitalizat landele umede și turbăriile. Obiectivul este de a menține și a îmbunătăți schimbul de plante și animale între turbăriile și landele existente, inclusiv cele recent restabilite. Pășunat (obiectiv: gestionarea a 20 ha prin pășunat și a 20 ha prin cosit) Pășunatul a sprijinit refacerea turbăriilor, a landelor, a pajiștilor cu vegetație rară și a văilor deteriorate, contribuind la rezolvarea problemei speciilor dominante, cum ar fi iarba de stepă. În alte cazuri (fânețe, lande uscate, pajiști cu vegetație rară), cositul (prin contracte încheiate cu fermieri locali), adaptat ca perioadă și ritm, a ajutat la menținerea vegetației la nivelul propice pentru o multitudine de specii de plante, insecte și reptile. Specii invazive (obiectiv: tratarea a 20 până la 30 ha) În cadrul proiectului a fost eradicată sau adusă sub control creșterea speciilor de plante înscrise pe lista valonă a speciilor invazive, în special mălinul american (Prunus serotina), liliacul de vară (Buddleja davidii), crucea pământului (Heracleum mantegazzianum), slăbănogul himalaian (Impatiens glandulifera), troscotul japonez (Fallopia japonica), Senecio inaequidens și, într-o oarecare măsură, salcâmul (Robinia pseudoacacia). Fragmentare [obiectiv: crearea de liziere pe o distanță de 30 km (90 ha) și restabilirea lizierelor pe o distanță de 40 km (120 ha)] În prezent, în zonele de lucru ale proiectului, culoarele create în păduri pentru a permite trecerea liniilor electrice sunt, de regulă, în formă de U: în centru este iarbă scurtă, tunsă în mod regulat, apoi se face o trecere bruscă la pădure, cu copaci înalți pe ambele părți. Proiectul a creat liziere în formă de V între culoar și pădure. Aceste liziere, cu copaci de diferite înălțimi și din diferite specii, pot furniza, în calitate de ecoton, un habitat pentru hrană și adăpost unei serii întregi de specii de insecte, mamifere și păsări care nu sunt prezente în culoarele în care zonele învecinate sunt „curate” și întreținute în mod regulat. Pădurea este îmbogățită cu specii secundare de copaci, care sunt deseori absente din aceste spații. Prin crearea unei pante, lizierele reduc, de asemenea, pagubele pe care vântul le poate cauza arboretului. De asemenea, aceste liziere pot fi foarte bogate în lemn mort, oferind adăpost unui număr foarte mare de insecte, precum și habitate utile pentru păsări și lilieci. Când se îndesesc, aceste liziere frânează creșterea copacilor înalți (mesteceni, molizi, fagi) care constituie un pericol pentru liniile electrice. Situația inițială și situația după finalizarea proiectului

5. MĂSURI DE ATENUARE POTENȚIALE ÎN CAZUL INFRASTRUCTURILOR REȚELEI ELECTRICE CARE AFECTEAZĂ PĂSĂRILE SĂLBATICE

5.1. Ce sunt măsurile de atenuare?

Atunci când evaluarea unui plan sau proiect de infrastructură energetică efectuată în temeiul articolului 6 din Directiva privind habitatele identifică o serie de efecte negative asupra unui sit Natura 2000, planul sau proiectul respectiv nu este respins în mod automat. În funcție de gravitatea impacturilor potențiale, s-ar putea adopta măsuri de atenuare care să elimine, să prevină sau să reducă la un nivel nesemnificativ impacturile potențiale negative ale unui plan sau proiect.

Prezentul capitol se concentrează asupra siturilor Natura 2000, însă ar trebui avute în vedere măsuri care să reducă impacturile negative în temeiul directivelor EIM/ESM și în cazul planurilor și al proiectelor pentru care nu este cerută o evaluare corespunzătoare, dar care ar avea un impact negativ asupra speciilor protejate.

Pentru a decide care sunt măsurile de atenuare necesare, este esențial, în primul rând, să se evalueze efectele planului sau ale proiectului (per se sau în combinație cu alte proiecte sau planuri) asupra speciilor și a tipurilor de habitate protejate de legislația UE prezente în cadrul sitului Natura 2000. Astfel vor fi identificate natura și amploarea efectelor negative și se va defini un sistem de referință în raport cu care va fi determinat tipul de măsuri de atenuare necesare.

Efectele negative asupra siturilor Natura 2000 pot fi atenuate în mod eficace numai după ce potențialele efecte negative au fost pe deplin recunoscute, evaluate și raportate. Identificarea măsurilor de atenuare, la fel ca și evaluarea impactului în sine, trebuie să se bazeze pe o înțelegere aprofundată a speciilor/ habitatelor vizate.

Măsurile de atenuare pot presupune modificări în ceea ce privește dimensiunea, amplasarea, proiectarea și configurarea diverselor aspecte ale planului sau proiectului de infrastructură energetică (de exemplu, izolarea conductoarelor pentru a evita electrocutarea). De asemenea, acestea pot lua forma unor ajustări temporare pe parcursul etapelor operaționale și de construcție (de exemplu, evitarea realizării lucrărilor de construcție în cursul sezonului de reproducere).

Odată ce măsurile de atenuare corespunzătoare au fost identificate și analizate în detaliu, planul sau proiectul poate fi aprobat în temeiul procedurii prevăzute la articolul 6 din Directiva privind habitatele, cu condiția ca aceste măsu