(Text cu relevanță pentru SEE)

În prezent, sistemele de redresare și rezoluție din domeniul asigurărilor sunt naționale și au fost instituite doar în câteva state membre. Multe sisteme juridice naționale nu conferă deci autorităților competențele necesare pentru a trata în mod adecvat asigurătorii în curs de a intra în dificultate. Aceste legislații naționale divergente sunt de asemenea insuficiente în ceea ce privește cazurile de intrare în dificultate la nivel transfrontalier, în special pentru grupurile transfrontaliere, în cazul cărora acțiunile necoordonate ar putea conduce rapid la rezultate sub nivelul optim. Stabilirea unor mecanisme de rezoluție adecvate la nivelul Uniunii presupune o armonizare semnificativă a practicilor și procedurilor naționale, ceea ce justifică propunerea de către Uniune a actelor legislative necesare.

Propunerea armonizează legislațiile naționale în domeniul redresării și rezoluției asigurătorilor sau introduce un cadru în acest sens, dacă el nu există încă, în măsura necesară pentru a se asigura că statele membre dispun de aceleași instrumente și proceduri pentru abordarea situațiilor de intrare în dificultate. Prin stabilirea unor cerințe armonizate minime pe piața internă, propunerea ar stabili condiții de concurență echitabile în toate statele membre. De asemenea, cadrul armonizat ar garanta interesele deținătorilor de polițe și ar menține economia reală. El ar contribui la stabilitatea financiară și la încrederea în piața internă a asigurărilor și reasigurărilor, prin faptul că ar prevedea o capacitate minimă de rezoluție a asigurătorilor în toate statele membre și că ar facilita cooperarea dintre autoritățile naționale, când acestea se confruntă cu intrarea în dificultate a unor grupuri transfrontaliere. Prin urmare, propunerea are ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne, iar articolul 114 din TFUE este temeiul juridic adecvat.

Și totuși, în prezent nu există proceduri armonizate la nivel european pentru rezoluția asigurătorilor. Există, drept urmare, considerabile diferențe materiale și procedurale de la un stat membru la altul în ceea ce privește actele cu putere de lege și actele administrative care reglementează intrarea în dificultate a asigurătorilor. În plus, este posibil ca procedurile de insolvență a întreprinderilor să nu fie adecvate pentru asigurări, deoarece este posibil ca ele să nu asigure întotdeauna o continuare adecvată a funcțiilor critice. Este necesar, prin urmare, un regim care să ofere un set credibil de instrumente de rezoluție autorităților, pentru ca acestea să intervină suficient de devreme și de rapid, dacă asigurătorii sunt în curs de a intra în dificultate sau susceptibili de a intra în dificultate, și să asigure astfel un rezultat mai bun pentru deținătorii de polițe, reducând în același timp la minimum impactul asupra economiei și a sistemului financiar și orice recurgere la banii contribuabililor.

În iulie 2017, EIOPA a publicat un aviz privind armonizarea cadrelor de redresare și de rezoluție pentru asigurătorii din statele membre; EIOPA a publicat o a doua opinie în decembrie 2020, în urma „cererii de opinie” formulate de Comisie în februarie 2019. În ambele cazuri, EIOPA a efectuat o consultare publică. În plus, Comisia a organizat, în ianuarie 2020, o conferință care a cuprins și o sesiune axată pe redresare și rezoluție.

Majoritatea statelor membre nu dispun de un cadru eficace de redresare și rezoluție, iar între statele membre care dispun de un astfel de cadru există diferențe substanțiale. Printre aspectele marcate de diferențe se numără competențele și instrumentele aflate la dispoziția autorităților, condițiile în care aceste competențe pot fi exercitate și obiectivele urmărite atunci când se abordează intrarea în dificultate a asigurătorilor. În plus, după cum reiese din puținele cazuri de intrare și de cvasiintrare în dificultate înregistrate de EIOPA, este posibil ca lipsa unei pregătiri suficiente a asigurătorilor și a autorităților publice deopotrivă, lipsa de instrumente și competențe adecvate sau lipsa coordonării transfrontaliere să fi împiedicat redresarea sau rezoluția promptă și reușită a asigurătorilor în curs de a intra în dificultate în UE. În consecință, este posibil ca nivelul de protecție a deținătorilor de polițe și a beneficiarilor să nu fi fost optim.

Prezenta propunere are la bază aceeași evaluare a impactului precum propunerea privind reexaminarea cadrului Solvabilitate II. Anexa 10 la evaluarea impactului conține evaluarea actualului cadru Solvabilitate II și concluzia că acesta a fost, în linii mari, eficace în ceea ce privește realizarea de progrese în vederea atingerii obiectivelor sale globale de facilitare a dezvoltării pieței unice a serviciilor de asigurări și asigurarea simultană a unei protecții adecvate a deținătorilor de polițe. Cu toate acestea, de la intrarea sa în vigoare, în 2016, cadrul prudențial Solvabilitate II a fost pus în aplicare în diverse moduri de către autoritățile naționale de supraveghere. Este cazul, de exemplu, al scării de intervenție, care vizează restabilirea situației financiare a asigurătorilor după observarea unei deteriorări, sau, în sens mai larg, al măsurilor legate de redresare și rezoluție. În plus, având în vedere intensificarea activităților transfrontaliere și noile provocări generate de condițiile economice și financiare predominante, cadrul Solvabilitate II nu prevede încă un regim care ar putea asigura rezoluția coordonată a asigurătorilor.

•Evaluările ex post/verificarea adecvării legislației existente

3.REZULTATE ALE EVALUĂRILOR EX POST, ALE CONSULTĂRILOR PĂRȚILOR INTERESATE ȘI ALE EVALUĂRILOR IMPACTULUI

În temeiul propunerii, EIOPA ar avea obligația: (i) să elaboreze zece standarde tehnice și șase ghiduri, (ii) să prevadă întocmirea unui raport anual privind utilizarea obligațiilor simplificate, (iii) să țină la zi o bază de date privind sancțiunile administrative raportate de autoritățile naționale și (iv) să participe la colegiile de rezoluție, să ia decizii în caz de dezacord între autoritățile de supraveghere și autoritățile de rezoluție și să exercite o mediere cu caracter obligatoriu. Comitetul de rezoluție nou înființat ar pregăti, de asemenea, sarcinile pe care le are EIOPA în domeniile vizate de propunere. În acest context, autoritățile competente relevante sunt invitate să participe, în calitate de membre, la aceste evoluții, maximizând astfel utilizarea resurselor existente.

Propunerea nu are implicații asupra bugetului Uniunii.

Autoritățile de rezoluție au obligația de a pregăti planuri de rezoluție conținând măsurile de rezoluție pe care autoritatea le are în vedere în cazul în care sunt îndeplinite condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție. În ansamblu, 70 % din întreprinderile din fiecare stat membru ar trebui să fie supuse obligației de planificare a rezoluției, întreprinderile cu risc scăzut urmând a fi excluse de la caz la caz. Asigurătorii relevanți ar trebui să fie identificați pe baza unei serii de criterii de proporționalitate, printre care impactul preconizat al intrării lor în dificultate.

În plus, întrucât intrarea în dificultate a unei entități afiliate unui grup poate avea impact asupra solvabilității și a operațiunilor întregului grup, este necesar ca în planurile preventive de redresare și de rezoluție să se identifice și să se includă toate entitățile semnificative din grupurile din care poate face parte un asigurător, iar autoritățile ar trebui să dispună de mijloace eficace de acțiune în privința entităților respective pentru a impune măsuri de remediere în care să se țină seama de soliditatea financiară a grupului, prin care să se abordeze obstacolele din calea posibilității de rezoluție într-un context de grup și în care să se elaboreze o schemă de rezoluție coerentă pentru grup în ansamblu, în special într-un context transfrontalier.

Pentru a se ține seama de caracterul transfrontalier al anumitor grupuri de asigurare și pentru a se crea un cadru cuprinzător și integrat pentru măsurile de redresare și de rezoluție în Uniune, vor fi instituite colegii de rezoluție, sub conducerea autorității de rezoluție a grupului și cu participarea EIOPA. EIOPA va facilita cooperarea autorităților, va contribui la asigurarea coerenței și va acționa ca mediator, dacă este necesar. Obiectivul colegiilor este de a coordona măsurile de pregătire și de rezoluție în rândul autorităților naționale, pentru a asigura soluții optime la nivelul Uniunii.

(a)reducerea valorii contabile sau conversia instrumentelor de capital, a instrumentelor de datorie și a altor datorii eligibile, în special pentru a se facilita aplicarea altor instrumente de rezoluție, cum ar fi lichidarea de portofoliu în condiții de solvabilitate („solvent run-off”) sau instrumentele de transfer. Se creează o ierarhie specifică care vine în completarea și, la nevoie, are întâietate în fața celei stabilite în fiecare lege națională privind insolvența. În principiu, creanțele acționarilor ar trebui epuizate înaintea creanțelor creditorilor subordonați. Doar după ce creanțele respective au fost epuizate, autoritățile de rezoluție pot aloca pierderi creanțelor de rang superior. În anumite circumstanțe, conversia va avea loc într-un mod care să dilueze substanțial creanțele restante ale acționarilor;

(Text cu relevanță pentru SEE)

(15)În scopul de a asigura efectuarea ordonată a procesului de rezoluție și de a evita conflictele de interese, statele membre ar trebui să desemneze, pentru îndeplinirea funcțiilor și sarcinilor legate de cadrul de redresare și rezoluție, autorități administrative publice sau autorități învestite cu competențe de administrație publică. Statele membre ar trebui să se asigure că acestor autorități de rezoluție le sunt alocate resurse adecvate. În cazul în care un stat membru desemnează o autoritate de rezoluție care are alte funcții, ar trebui instituite mecanisme structurale adecvate pentru separarea funcțiilor respective de funcțiile legate de rezoluție și pentru asigurarea independenței operaționale. O astfel de separare nu ar trebui să împiedice funcția de rezoluție să aibă acces la orice informație de care are nevoie pentru a-și exercita atribuțiile prevăzute în cadrul de redresare și de rezoluție sau pentru a coopera cu diferitele autorități implicate în aplicarea cadrului de redresare și de rezoluție.

(12)Intrarea în dificultate a unei entități afiliate unui grup poate avea un impact rapid asupra solvabilității și a operațiunilor întregului grup. Este necesar, prin urmare, să existe cerințe de planificare preventivă a redresării și a rezoluției la nivel de grup. În plus, autoritățile ar trebui să dispună de mijloace eficace de acțiune în privința entităților respective, pentru a impune măsuri de remediere care să țină seama de soliditatea financiară a tuturor entităților grupului, să abordeze obstacolele din calea posibilității de rezoluție într-un context de grup și să elaboreze o schemă de rezoluție coerentă pentru grup în ansamblu, în special într-un context transfrontalier. Cerințele referitoare la planificarea preventivă a redresării și a rezoluției și la posibilitatea de rezoluție, precum și regimul de rezoluție ar trebui, prin urmare, să se aplice și întreprinderilor-mamă, holdingurilor și altor entități din grup, inclusiv sucursalelor întreprinderilor de asigurare și de reasigurare care sunt stabilite în afara Uniunii.

(7)În prezent, procedurile de rezoluție coordonată a întreprinderilor de asigurare sau de reasigurare nu sunt armonizate la nivelul Uniunii Europene. Se observă, în schimb, diferențe materiale și procedurale considerabile de la un stat membru la altul în ceea ce privește actele cu putere de lege și actele administrative naționale care reglementează intrarea în dificultate a întreprinderilor de asigurare și de reasigurare. În plus, este posibil ca procedurile de insolvență a întreprinderilor să nu fie întotdeauna adecvate pentru întreprinderile de asigurare sau de reasigurare, deoarece este posibil ca respectivele proceduri să nu asigure întotdeauna o continuare adecvată a funcțiilor critice pentru deținătorii de polițe, beneficiari și părțile păgubite, economia reală sau stabilitatea financiară în ansamblu.

(6)Numeroase întreprinderi de asigurare și de reasigurare își desfășoară activitatea dincolo de frontierele naționale. Lipsa de coordonare și cooperare a autorităților publice la pregătirea și gestionarea dificultăților sau a intrării în dificultate a unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare care desfășoară activități transfrontaliere ar submina încrederea reciprocă a statelor membre, ar determina un rezultat sub nivelul optim pentru deținătorii de polițe, beneficiari și părțile păgubite și ar afecta credibilitatea pieței interne a asigurărilor.

(4)Garantarea unei rezoluții eficace a întreprinderilor de asigurare și de reasigurare în curs de a intra în dificultate în Uniune este un element esențial al finalizării pieței interne. Intrarea în dificultate a unor astfel de întreprinderi are impact nu doar asupra deținătorilor de polițe și, eventual, asupra economiei reale și a stabilității financiare a piețelor pe care întreprinderile de asigurare și de reasigurare respective își desfășoară activitatea în mod direct, ci și asupra încrederii în piața internă a asigurărilor. Prin finalizarea pieței interne a serviciilor financiare s-a consolidat interacțiunea diferitelor sisteme financiare naționale. Întreprinderile de asigurare și de reasigurare desfășoară activități pe piețele financiare pentru a-și gestiona portofoliul de investiții și riscurile legate de activitățile lor. Ele sunt interconectate, prin operațiunile lor cu instrumente derivate, cu piețele interbancare și cu alte piețe financiare care sunt, în esență, paneuropene. În acest context, incapacitatea statelor membre de a aborda intrarea în dificultate a unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare și de a proceda la rezoluția acesteia într-un mod previzibil și armonizat, prin care să prevină cu eficacitate producerea unor daune sistemice mai extinse, poate submina stabilitatea piețelor financiare și, în consecință, piața internă în domeniul serviciilor financiare.

(33)Pentru protejarea drepturilor acționarilor și creditorilor, este necesar să se stabilească obligații clare în ceea ce privește evaluarea activelor și pasivelor întreprinderii aflate în rezoluție și în ceea ce privește evaluarea tratamentului pe care acționarii și creditorii l­ar fi primit dacă întreprinderea ar fi fost lichidată prin procedura obișnuită de insolvență. Este necesar să se stabilească, prin urmare, că, înainte de luarea oricărei măsuri de rezoluție, se efectuează o evaluare corectă și realistă a activelor și pasivelor întreprinderii de asigurare sau de reasigurare. Această evaluare ar trebui să poată face obiectul unei căi de atac. Cu toate acestea, având în vedere natura măsurii de rezoluție și legătura strânsă a acesteia cu evaluarea, o astfel de cale de atac ar trebui să fie posibilă numai în cazul în care este îndreptată simultan și împotriva deciziei de rezoluție. În plus, este necesar să se prevadă că, după aplicarea instrumentelor de rezoluție, se realizează o comparație între tratamentul pe care acționarii și creditorii l­au primit efectiv și tratamentul pe care l-ar fi primit în cadrul procedurii obișnuite de insolvență. Această comparație ex post ar trebui să poată fi contestată separat de decizia de rezoluție. Acționarii și creditorii care au primit mai puțin decât suma pe care ar fi primit-o în cadrul procedurii obișnuite de insolvență ar trebui să aibă dreptul la plata diferenței.

(30)Când aplică instrumente de rezoluție și exercită competențe în materie de rezoluție, autoritățile de rezoluție ar trebui să ia toate măsurile corespunzătoare pentru a garanta că măsura de rezoluție este luată în conformitate cu principiul potrivit căruia creanțele de asigurare sunt afectate după ce acționarii și alți creditori au suportat partea care le revine din pierderi. În plus, autoritățile de rezoluție ar trebui să se asigure că se reduc la minimum costurile rezoluției întreprinderilor de asigurare sau de reasigurare și că se aplică un tratament echitabil creditorilor din aceeași categorie.

(29)Utilizarea instrumentelor și a competențelor de rezoluție poate afecta drepturile acționarilor și creditorilor întreprinderilor de asigurare și de reasigurare. Mai exact, competența autorităților de rezoluție de a transfera acțiunile sau toate activele ori o parte din activele unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare către un cumpărător privat, fără acordul acționarilor, afectează drepturile de proprietate ale acționarilor. În plus, competența de a decide care din datoriile unei întreprinderi în curs de a intra în dificultate trebuie să fie transferate pentru a se asigura continuitatea serviciilor și a se evita efectele negative asupra deținătorilor de polițe, a beneficiarilor și a părților păgubite, a economiei reale sau a stabilității financiare în ansamblu, ar putea afecta egalitatea de tratament a creditorilor. Orice instrument de rezoluție ar trebui, prin urmare, să se aplice doar întreprinderilor de asigurare sau de reasigurare care sunt în curs de a intra în dificultate sau susceptibile de a intra în dificultate și doar în cazurile în care acest lucru este necesar pentru urmărirea obiectivului de rezoluție în interesul general. Mai precis, instrumentele de rezoluție ar trebui aplicate doar în cazul în care întreprinderea de asigurare sau de reasigurare nu poate fi lichidată în cadrul procedurii obișnuite de insolvență fără ca lichidarea să afecteze în mod nejustificat protecția deținătorilor de polițe, a beneficiarilor și a solicitanților de despăgubiri sau să destabilizeze sistemul financiar. În plus, măsurile de rezoluție ar trebui să fie necesare pentru a se asigura transferul rapid și continuarea funcțiilor critice și ar trebui să nu existe nicio perspectivă rezonabilă de soluție privată alternativă, cum ar fi o eventuală majorare de capital realizată de către acționarii existenți sau de către orice parte terță, suficientă pentru restabilirea viabilității depline a entității fără să fie afectate creanțele de asigurare. Orice atingere adusă drepturilor acționarilor și ale creditorilor ca urmare a măsurilor de rezoluție ar trebui să fie compatibilă cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Mai precis, eventualele diferențe în ceea ce privește tratamentul aplicat creditorilor din aceeași categorie în contextul unei măsuri de rezoluție ar trebui să fie justificate de interesul public și să fie proporționale cu riscurile abordate și nu ar trebui să aibă un caracter discriminatoriu, direct sau indirect, pe criterii de naționalitate.

(23)Planurile preventive de redresare și planurile de rezoluție ale grupului ar trebui să fie elaborate pentru grup în ansamblu și în ele ar trebui să fie identificate măsuri referitoare atât la întreprinderea-mamă de cel mai înalt rang, cât și la diferitele filiale care fac parte din grupul respectiv. Măsura în care filialele sunt luate în considerare în planurile preventive de redresare și planurile de rezoluție ale grupului ar trebui totuși să fie proporțională cu relevanța respectivelor filiale pentru grup și pentru deținătorii de polițe, precum și pentru economia reală și pentru sistemul financiar din statele membre în care își desfășoară activitatea respectivele filiale. La elaborarea oricăror planuri de rezoluție ar trebui implicate autoritățile de rezoluție din statele membre în care un grup are filiale. Autoritățile în cauză, acționând în cadrul colegiului de supraveghetori sau al colegiului de rezoluție, ar trebui să depună toate eforturile necesare pentru a ajunge la o decizie comună cu privire la evaluarea și adoptarea planurilor respective. Absența unei decizii comune în cadrul colegiului de supraveghetori sau al colegiului de rezoluție nu ar trebui să afecteze însă pregătirea adecvată pentru situații de criză. În astfel de cazuri, fiecare autoritate de supraveghere responsabilă pentru o filială ar trebui să aibă posibilitatea de a solicita un plan preventiv de redresare pentru filialele aflate în jurisdicția sa și de a efectua propria evaluare a planului preventiv de redresare. Din aceleași motive, fiecare autoritate de rezoluție responsabilă pentru o filială ar trebui să elaboreze și să țină la zi un plan de rezoluție pentru filialele aflate în jurisdicția sa. Elaborarea unor planuri preventive de redresare și a unor planuri de rezoluție individuale pentru întreprinderile care fac parte dintr-un grup ar trebui să rămână o situație excepțională, care să fie justificată în mod corespunzător și în care să se aplice aceleași standarde precum cele aplicate unor întreprinderi comparabile din statul membru în cauză. Dacă se întocmesc planuri preventive de redresare și planuri de rezoluție separate pentru întreprinderi care fac parte dintr-un grup, autoritățile relevante ar trebui să încerce să asigure, în măsura posibilului, coerența cu planurile preventive de redresare și cu planurile de rezoluție pentru restul grupului.

(56)În conformitate cu articolul 47 din Cartă, orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești. În consecință, deciziile luate de autoritățile de rezoluție ar trebui să poată face obiectul unei căi de atac.

(55)Autoritățile de rezoluție ar trebui să dispună de competențe auxiliare pentru a asigura eficacitatea transferului de acțiuni sau de instrumente de proprietate și de active, drepturi și obligații către un achizitor terț sau o întreprinderea-punte. Mai exact, pentru a se facilita transferul creanțelor de asigurare fără a se afecta profilul de risc general al portofoliului aferent și al rezervelor tehnice și cerințelor de capital asociate, ar trebui să se mențină beneficiile economice oferite de acordurile de reasigurare. Prin urmare, autoritățile de rezoluție ar trebui să aibă capacitatea de a transfera creanțele de asigurare împreună cu drepturile de reasigurare aferente. Această capacitate ar trebui să cuprindă, de asemenea, competența de a ridica drepturile deținute de terți asupra instrumentelor sau activelor transferate, competența de a asigura respectarea contractelor și competența de a asigura continuitatea acordurilor cu destinatarul activelor și acțiunilor transferate. Nu ar trebui să fie afectat nici dreptul unei părți de a înceta un contract cu o întreprindere aflată în rezoluție sau cu o entitate din grup din alte motive decât rezoluția întreprinderii de asigurare sau de reasigurare în curs de a intra în dificultate. În plus, autoritățile de rezoluție ar trebui să aibă competența auxiliară de a impune părții reziduale a întreprinderii de asigurare sau de reasigurare care se află în curs de lichidare în cadrul procedurii obișnuite de insolvență să furnizeze serviciile de care are nevoie, pentru a-și desfășura activitatea, întreprinderea căreia i-au fost transferate active sau acțiuni prin aplicarea instrumentului de vânzare a activității sau a instrumentului de întreprindere-punte.

(48)Autoritățile de rezoluție ar trebui să fie în măsură să excludă obligații, integral sau parțial, într-o serie de circumstanțe în care reducerea valorii contabile sau conversia obligațiilor respective nu este posibilă într-un termen rezonabil, în care excluderea este strict necesară și proporțională pentru atingerea obiectivelor rezoluției sau în care, prin aplicarea instrumentului de reducere a valorii contabile sau de conversie, valoarea ar fi deteriorată în așa măsură încât pierderile suportate de alți creditori ar fi mai mari decât dacă respectivele obligații nu ar fi excluse. În cazul în care se aplică excluderile menționate, nivelul reducerii valorii contabile sau al conversiei altor datorii eligibile poate fi majorat pentru a se ține seama de astfel de excluderi, sub rezerva respectării principiului potrivit căruia niciun creditor nu trebuie să fie dezavantajat în raport cu procedurile normale de insolvență. În același timp, statele membre nu ar trebui să fie obligate să finanțeze rezoluția din bugetul lor general.

(46)Nu este indicat să se aplice instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie în cazul creanțelor pentru care au fost constituite garanții mobiliare, garanții reale sau alte tipuri de garanții, deoarece o astfel de reducere a valorii contabile sau conversie ar putea fi ineficace sau ar putea avea un impact negativ asupra stabilității financiare. Pentru a se asigura însă că instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie este eficace și își atinge obiectivele, este de dorit ca acesta să poată fi aplicat unei game cât mai largi de obligații negarantate ale unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare în curs de a intra în dificultate. Cu toate acestea, este indicat să se excludă anumite tipuri de obligații negarantate din domeniul de aplicare al instrumentului de reducere a valorii contabile sau de conversie. Astfel, pentru a se asigura continuitatea funcțiilor critice, instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie nu ar trebui să fie aplicat în cazul anumitor obligații față de angajații întreprinderii de asigurare sau de reasigurare în curs de a intra în dificultate sau în cazul creanțelor comerciale care se referă la bunuri și servicii critice pentru funcționarea de zi cu zi a întreprinderii de asigurare sau de reasigurare. Pentru a onora drepturile la pensie și sumele aferente pensiilor datorate societăților de administrare a fondurilor de pensii și administratorilor fondurilor de pensii, instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie nu ar trebui să fie aplicat în cazul obligațiilor pe care o întreprindere de asigurare sau de reasigurare în curs de a intra în dificultate le are față de un sistem de pensii. Pentru a se reduce riscul de contagiune sistemică, instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie nu ar trebui să fie aplicat nici în cazul obligațiilor care rezultă din participarea la sisteme de plată și care au o scadență reziduală mai mică de șapte zile și nici în cazul obligațiilor față de întreprinderi de asigurare sau de reasigurare, instituții de credit sau firme de investiții, cu excepția entităților care fac parte din același grup, cu o scadență inițială mai mică de șapte zile.

(74)În cazurile prevăzute de prezenta directivă, Comisia ar trebui să adopte proiectele de standarde tehnice de reglementare elaborate de EIOPA, prin intermediul unor acte delegate având ca temei juridic articolul 290 din TFUE, în conformitate cu articolele 10-14 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010, pentru a preciza următoarele elemente: (a) informațiile care trebuie incluse în planurile preventive de redresare, (b) conținutul planurilor de rezoluție și conținutul planurilor de rezoluție a grupurilor, (c) elementele și criteriile evaluării posibilității de rezoluție, (d) diferite elemente referitoare la evaluare, inclusiv metodologia de calculare a rezervei pentru pierderi suplimentare care trebuie inclusă în evaluările provizorii și metodologia de efectuare a evaluării diferenței de tratament, (e) conținutul clauzei contractuale care trebuie inclusă în contractul financiar reglementat de legislația unei țări terțe, (f) funcționarea operațională a colegiilor de rezoluție. În cazurile prevăzute de prezenta directivă, Comisia ar trebui să adopte proiectele de standarde tehnice de punere în aplicare elaborate de EIOPA, prin intermediul unor acte de punere în aplicare având ca temei juridic articolul 291 din TFUE, în conformitate cu articolul 15 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010, pentru a preciza procedurile, conținutul și setul minim de formulare și modele standard pentru furnizarea, de către întreprinderea de asigurare sau de reasigurare, de informații în scopul planurilor de rezoluție și al cooperării.

(72)EIOPA ar trebui să promoveze convergența practicilor autorităților de rezoluție prin intermediul unor ghiduri emise în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010. Mai precis, EIOPA ar trebui să specifice toate elementele următoare: (a) aplicarea obligațiilor simplificate pentru anumite întreprinderi, (b) metodele de utilizat la stabilirea cotelor de piață și criteriile pentru domeniul de aplicare al planificării preventive a redresării, (c) o listă minimă de indicatori calitativi și cantitativi și o serie de scenarii pentru planurile preventive de redresare, (d) criteriile pentru identificarea funcțiilor critice, (e) detaliile privind măsurile de abordare sau de eliminare a obstacolelor din calea posibilității de rezoluție și circumstanțele în care poate fi aplicată fiecare măsură și (f) modul în care informațiile ar trebui furnizate în formă sintetică sau agregată în scopul cerințelor de confidențialitate.

(69)Pentru a asigura o acțiune coordonată la nivelul grupului, autoritățile de rezoluție ar trebui să fie invitate să aplice, în cadrul unei scheme de rezoluție a grupului, același instrument entităților care aparțin grupului și care îndeplinesc condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție. Prin urmare, autoritățile de rezoluție a grupurilor ar trebui să aibă competența de a aplica instrumentul de întreprindere-punte la nivel de grup, stabilizând grupul în ansamblu și transferând proprietatea asupra filialelor către întreprinderea-punte în vederea vânzării ulterioare a respectivelor filiale, fie sub formă de pachet, fie individual, atunci când condițiile de piață sunt adecvate. În plus, autoritatea de rezoluție a grupului ar trebui să aibă competența de a aplica instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie la nivelul entității-mamă.

(60)În cazul unor riscuri grave pentru stabilitatea financiară a statului membru în cauză și a Uniunii, ar putea fi necesară luarea de urgență a unor măsuri de gestionare a crizelor. Orice procedură aplicată în temeiul dreptului intern în legătură cu cererea de aprobare judiciară ex ante a unei măsuri de gestionare a crizelor, precum și examinarea de către instanță a cererii respective ar trebui să fie prompte. Statele membre ar trebui să se asigure că autoritatea în cauză poate lua o decizie imediat după ce o instanță și-a dat acordul. Această posibilitate nu ar trebui să aducă atingere dreptului părților interesate de a prezenta instanței o cerere de suspendare a deciziei. O astfel de posibilitate ar trebui acordată însă numai pentru o perioadă limitată după luarea măsurii de gestionare a crizelor de către autoritatea de rezoluție, pentru a nu se întârzia în mod nejustificat aplicarea deciziei de rezoluție.

(58)În vederea gestionării situațiilor de urgență, este necesar să se prevadă că introducerea unei căi de atac nu are drept rezultat suspendarea automată a efectelor deciziei contestate și că decizia autorității de rezoluție are imediat forță executorie, cu prezumția că suspendarea sa ar fi împotriva interesului public.

(2)Statele membre pot adopta sau menține norme mai stricte decât cele stabilite în prezenta directivă și în actele delegate și de punere în aplicare adoptate pe baza prezentei directive sau norme în plus față de acestea, cu condiția ca respectivele norme să aibă o aplicabilitate generală și să nu fie incompatibile cu prezenta directivă și cu actele delegate și de punere în aplicare adoptate pe baza prezentei directive.

(78)Este necesar să se asigure că întreprinderile de asigurare și de reasigurare, persoanele care controlează efectiv activitatea acestora și organul lor administrativ, de conducere sau de control își respectă obligațiile în ceea ce privește rezoluția respectivelor întreprinderi. Este necesar, în egală măsură, să se asigure că întreprinderile respective, persoanele care controlează efectiv activitatea acestora și organul lor administrativ, de conducere sau de control sunt supuse unui tratament similar în toată Uniunea. Prin urmare, statele membre ar trebui să aibă obligația de a prevedea sancțiuni administrative și alte măsuri administrative eficace, proporționale și disuasive. Astfel de sancțiuni administrative și alte măsuri administrative ar trebui să respecte anumite cerințe esențiale privind destinatarii, criteriile care trebuie avute în vedere la aplicarea unei sancțiuni administrative sau a unei alte măsuri administrative, publicarea sancțiunilor administrative sau a altor măsuri administrative, competențele-cheie în materie de sancționare și nivelurile amenzilor administrative. Sub rezerva respectării unor cerințe stricte de păstrare a secretului profesional, EIOPA ar trebui să țină la zi o bază de date centrală cu toate sancțiunile administrative sau măsurile administrative de altă natură și informațiile referitoare la căile de atac care i-au fost aduse la cunoștință de către autoritățile de supraveghere și autoritățile de rezoluție.

14.„sprijin financiar public extraordinar” înseamnă ajutor de stat în înțelesul articolului 107 alineatul (1) din TFUE sau orice alt sprijin financiar public la nivel supranațional care, dacă ar fi furnizat la nivel național, ar constitui un ajutor de stat furnizat pentru menținerea sau restabilirea viabilității, a lichidității sau a solvabilității unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare sau a unei entități menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) sau a unui grup din care face parte o astfel de întreprindere sau entitate;

36.„lichidare” înseamnă valorificarea activelor unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare sau ale uneia dintre entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e);

23.„măsură de rezoluție” înseamnă decizia de a supune o întreprindere de asigurare sau de reasigurare sau oricare dintre entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) unei proceduri de rezoluție în temeiul articolului 19 sau 20, aplicarea unuia dintre instrumentele de rezoluție menționate la articolul 26 alineatul (3) sau exercitarea uneia sau mai multor competențe de rezoluție, astfel cum sunt menționate la articolele 40-52;

53.„datorii eligibile” înseamnă datoriile și instrumentele de capital care nu îndeplinesc condițiile pentru a fi considerate instrumente de nivel 1, de nivel 2 sau de nivel 3 ale unei întreprinderi de asigurare și de reasigurare sau ale uneia dintre entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) și care nu sunt excluse din domeniul de aplicare al instrumentului de reducere a valorii contabile sau de conversie în temeiul articolului 34 alineatul (5) sau (6);

62.„filială din Uniune” înseamnă o întreprindere de asigurare sau de reasigurare care își are sediul într-un stat membru și care este filială a unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare dintr-o țară terță sau a unei întreprinderi-mamă dintr-o țară terță;

(d)o descriere a obligațiilor simplificate aplicate pe baza criteriilor menționate la alineatul (1) în comparație cu obligațiile depline, împreună cu volumul de cerințe de capital, prime, rezerve tehnice și, respectiv, active, măsurat ca procent din volumul total de cerințe de capital, prime, rezerve tehnice și, respectiv, active al întreprinderilor de asigurare și de reasigurare din statele membre sau al tuturor grupurilor, după caz.

(5)Autoritățile de supraveghere se asigură că întreprinderile de asigurare și de reasigurare își actualizează planurile preventive de redresare cel puțin o dată pe an sau după orice modificare a structurii lor organizaționale sau juridice, a activității lor sau a situației lor financiare care ar putea avea un efect semnificativ asupra planului preventiv de redresare sau care ar putea impune necesitatea modificării semnificative a acestuia.

(3)Orice întreprindere de asigurare sau de reasigurare care are obligația de a dispune de un plan de rezoluție în temeiul articolului 9 este supusă cerințelor de planificare preventivă a redresării.

(d)o descriere a obligațiilor simplificate aplicate pe baza criteriilor de eligibilitate menționate la alineatul (1) în comparație cu obligațiile depline, împreună cu volumul de cerințe de capital, prime, rezerve tehnice și, respectiv, active, măsurat ca procent din volumul total de cerințe de capital, prime, rezerve tehnice și, respectiv, active al întreprinderilor de asigurare și de reasigurare din statele membre sau al tuturor grupurilor, după caz, și

(11)EIOPA emite, până la [OP – a se adăuga 18 luni de la data intrării în vigoare], ghiduri în conformitate cu articolul 16 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010, pentru a aduce precizări suplimentare cu privire la lista minimă de indicatori calitativi și cantitativi, menționată la alineatul (7) litera (c), și, în cooperare cu Comitetul european pentru risc sistemic (CERS), cu privire la gama de scenarii menționată la alineatul (8).

(d)o descriere a modului în care a fost elaborat și va fi actualizat și aplicat planul preventiv de redresare;

(4)Autoritățile de supraveghere pot să impună filialelor de asigurare sau de reasigurare sau entităților menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (c) și (d) să elaboreze și să transmită planuri preventive de redresare în următoarele situații:

(g)o descriere a tuturor măsurilor necesare în temeiul articolului 15 pentru abordarea sau eliminarea obstacolelor din calea posibilității de rezoluție, care au fost identificate în urma evaluării efectuate în conformitate cu articolul 13;

(d)o identificare a activelor care ar urma să îndeplinească condițiile pentru a fi considerate garanții reale;

(c)o demonstrare a modului în care funcțiile critice și liniile de activitate esențiale ar putea fi separate de alte funcții din punct de vedere juridic și economic, în măsura necesară pentru asigurarea continuității acestora în caz de intrare în dificultate a întreprinderii;

(5)Autoritățile de rezoluție analizează și, dacă este necesar, actualizează planurile de rezoluție cel puțin o dată pe an și după orice modificare semnificativă a structurii organizaționale sau juridice, a activității economice sau a poziției financiare a întreprinderii de asigurare sau de reasigurare, care ar putea avea un efect semnificativ asupra eficacității planului de rezoluție sau care ar impune în alt mod necesitatea revizuirii planului respectiv.

(4)Planul de rezoluție a grupului se adoptă sub forma unei decizii comune, astfel cum se menționează la articolul 17, a autorității de rezoluție a grupului și a autorităților de rezoluție ale filialelor de asigurare și de reasigurare și ale entităților menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e).

(3)Statele membre se asigură că planurile de rezoluție a grupurilor sunt reexaminate și, dacă este necesar, actualizate, cel puțin o dată pe an, precum și după orice modificare a structurii juridice sau organizaționale, a activității economice sau a poziției financiare a grupului, inclusiv a oricărei entități din grup, care ar putea avea un efect semnificativ asupra planului sau ar impune modificarea sa.

(1)Statele membre se asigură că întreprinderile-mamă de cel mai înalt rang transmit autorității de rezoluție a grupului informațiile care ar putea fi necesare în temeiul articolului 12. Aceste informații se referă la întreprinderea-mamă de cel mai înalt rang și, în măsura în care este necesar, la fiecare dintre entitățile grupului, inclusiv entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e).

(4)Când constată că măsurile propuse de o întreprindere de asigurare sau de reasigurare în conformitate cu alineatul (3) primul paragraf nu reduc sau nu elimină în mod eficace obstacolele în cauză, autoritățile de rezoluție, acționând fie direct, fie indirect, prin intermediul autorității de supraveghere, impun întreprinderii de asigurare sau de reasigurare în cauză să ia oricare dintre măsurile alternative menționate la alineatul (5) și notifică în scris măsurile respective entității, care are la dispoziție o lună de la primirea notificării pentru a propune un plan de respectare a cerințelor respective.

(h)impunerea unor modificări ale structurilor juridice sau operaționale ale întreprinderii de asigurare sau de reasigurare sau ale oricărei entități din grup, fie în mod direct, fie în mod indirect, sub controlul său, în scopul de a se reduce complexitatea și de a se garanta astfel că funcțiile critice pot fi separate, din punct de vedere juridic și operațional, de alte funcții prin aplicarea instrumentelor de rezoluție;

La cererea unei autorități de supraveghere sau a unei autorități de rezoluție, EIOPA poate, în conformitate cu articolul 31 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010, să acorde asistență supraveghetorilor grupurilor, autorităților de supraveghere, autorităților de rezoluție a grupurilor și autorităților de rezoluție pentru ca acestea să ajungă la o decizie comună.

(2)Autoritatea de rezoluție a grupului, în cooperare cu supraveghetorul grupului și cu EIOPA, în conformitate cu articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010, întocmește un raport și îl prezintă întreprinderii-mamă de cel mai înalt rang și autorităților de rezoluție a filialelor, iar acestea din urmă transmit raportul respectiv filialelor care intră în sfera lor de competență. Raportul se întocmește după consultarea autorităților de supraveghere și conține o analiză a obstacolelor semnificative aflate în calea aplicării eficace a instrumentelor de rezoluție menționate la articolul 26 alineatul (3) și a exercitării competențelor de rezoluție menționate la articolele 40-52 în legătură cu grupul. În raport se recomandă toate măsurile proporționale și specifice care, în opinia autorității de rezoluție a grupului, sunt necesare sau indicate pentru eliminarea respectivelor obstacole, luându-se în considerare impactul măsurilor respective asupra modelului de afaceri al grupului.

(1)Statele membre se asigură că autoritățile de rezoluție pot să ia o măsură de rezoluție în legătură cu o entitate menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e), dacă entitatea respectivă îndeplinește condițiile stabilite la articolul 19 alineatul (1).

(4)În sensul alineatului (1) litera (c), o măsură de rezoluție este în interesul public dacă ea este necesară pentru atingerea unuia sau mai multora dintre obiectivele enumerate la articolul 18 alineatul (2) și este proporțională cu acestea și dacă respectivele obiective nu ar fi realizate în aceeași măsură prin lichidarea instituției în cadrul procedurii obișnuite de insolvență.

(a)autoritatea de supraveghere, după consultarea autorității de rezoluție, sau, sub rezerva condițiilor stabilite la alineatul (2), autoritatea de rezoluție, după consultarea autorității de supraveghere, a stabilit că întreprinderea de asigurare sau de reasigurare este în curs de a intra în dificultate sau susceptibilă de a intra în dificultate;

Statele membre se asigură că întreprinderile de asigurare sau de reasigurare care îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 19 alineatul (1) literele (a) și (b), dar nu și condiția stabilită la articolul 19 alineatul (1) litera (c), și care îndeplinesc cerința de capital minim stabilită în titlul I capitolul VI secțiunea 5 din Directiva 2009/138/CE sunt lichidate în mod ordonat, în conformitate cu o procedură obișnuită de insolvență care asigură o ieșire ordonată de pe piață.

(5)În evaluarea definitivă se indică împărțirea creditorilor pe categorii în funcție de rangurile lor de prioritate conform legislației aplicabile în materie de insolvență. Evaluarea definitivă conține, de asemenea, o estimare a tratamentului pe care ar fi trebuit să îl primească fiecare categorie de acționari și creditori dacă întreprinderea de asigurare sau de reasigurare sau entitatea menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) ar fi fost lichidată prin procedura obișnuită de insolvență.

(c)orice informație suplimentară referitoare la valorile de piață și valorile contabile ale activelor, ale rezervelor tehnice, astfel cum sunt menționate în titlul I capitolul VI secțiunea 2 din Directiva 2009/138/CE, și ale altor obligații ale întreprinderii de asigurare sau de reasigurare sau ale entității menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e).

(a)o situație financiară actualizată și o evaluare economică actualizată, astfel cum este prevăzută în Solvabilitate II, a bilanțului întreprinderii de asigurare sau de reasigurare sau al entității menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e);

(4)O evaluare definitivă se completează cu următoarele informații deținute de întreprinderea de asigurare sau de reasigurare sau de o entitate menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e):

(2)Dacă o autoritate de rezoluție decide să aplice un instrument de rezoluție unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare sau unei entități menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) și dacă măsura de rezoluție respectivă ar conduce la suportarea unor pierderi de către creditori, în special de către deținătorii de polițe, sau ar conduce la restructurarea sau conversia creanțelor acestora, autoritatea de rezoluție în cauză exercită competența de reducere a valorii contabile sau de conversie a instrumentelor de capital și a datoriilor eligibile în conformitate cu articolul 34 imediat înainte de aplicarea instrumentului de rezoluție sau concomitent cu aplicarea acestuia.

(1)Statele membre se asigură că autoritățile de rezoluție au competențele necesare pentru a aplica instrumentele de rezoluție întreprinderilor de asigurare și de reasigurare și entităților menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) care îndeplinesc condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție menționate la articolul 19 alineatul (1) sau la articolul 20 alineatul (3).

(b)instrumentul de vânzare a activității;

(c)instrumentul de întreprindere-punte;

(d)instrumentul de separare a activelor și pasivelor;

(e)instrumentul de reducere a valorii contabile sau de conversie.

Sub rezerva alineatului (5), autoritățile de rezoluție pot să aplice instrumentele de rezoluție separat sau în orice combinație, cu excepția instrumentului de separare a activelor și pasivelor, care poate fi utilizat numai împreună cu un alt instrument de rezoluție.

(4)Dacă se utilizează numai instrumentul de vânzare a activității și instrumentul de întreprindere-punte și dacă aceste instrumente sunt utilizate pentru transferarea doar a unei părți din activele, drepturile sau obligațiile întreprinderii aflate în rezoluție, întreprinderea de asigurare sau de reasigurare reziduală sau entitatea reziduală, menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e), de la care au fost transferate activele, drepturile sau obligațiile se lichidează în cadrul procedurii obișnuite de insolvență. Lichidarea într-un astfel de caz se realizează într-un termen rezonabil, ținându-se cont de eventuala necesitate ca întreprinderea de asigurare sau de reasigurare reziduală sau entitatea reziduală menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) să furnizeze servicii sau sprijin în temeiul articolului 43, pentru a permite destinatarului să își desfășoare activitățile sau serviciile dobândite prin transferul respectiv, precum și de orice alt motiv pentru care atingerea obiectivelor rezoluției menționate la articolul 18 sau respectarea principiilor menționate la articolul 22 necesită continuarea întreprinderii de asigurare sau de reasigurare reziduale sau a entității reziduale menționate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e).

Dacă se utilizează instrumentul de lichidare de portofoliu în condiții de solvabilitate și dacă valoarea activului net al întreprinderii aflate în rezoluție și supuse lichidării de portofoliu în condiții de solvabilitate a devenit negativă, întreprinderea de asigurare sau de reasigurare reziduală se lichidează în cadrul procedurii obișnuite de insolvență.

(5)Autoritatea de rezoluție poate recupera toate cheltuielile rezonabile suportate în mod corespunzător în legătură cu utilizarea instrumentelor de rezoluție sau cu exercitarea competențelor de rezoluție în unul sau mai multe dintre următoarele moduri:

(a)ca deducere din orice contraprestație plătită de către un destinatar întreprinderii aflate în rezoluție sau, după caz, proprietarilor acțiunilor sau ai altor instrumente de proprietate;

(b)de la întreprinderea aflată în rezoluție, în calitate de creditor preferențial;

(c)din orice încasare rezultată din încetarea funcționării întreprinderii-punte, a vehiculului de gestionare a activelor și pasivelor sau a întreprinderii de asigurare sau de reasigurare aflate în lichidare de portofoliu în condiții de solvabilitate, în calitate de creditor preferențial.

(6)Statele membre se asigură că normele din legislația națională în materie de insolvență referitoare la anularea sau inopozabilitatea actelor juridice prejudiciabile creditorilor nu se aplică transferurilor de active, drepturi sau obligații de la o întreprindere aflată în rezoluție către o altă entitate prin aplicarea unui instrument de rezoluție sau prin exercitarea unei competențe de rezoluție.

(7)Statele membre pot să confere autorităților de rezoluție instrumente și competențe suplimentare la care autoritățile respective pot să recurgă atunci când o întreprindere de asigurare sau de reasigurare sau o entitate menționată la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(e) îndeplinește condițiile de declanșare a procedurii de rezoluție menționate la articolul 19 alineatul (1) sau la articolul 20 alineatul (3), cu condiția ca:

(a)atunci când sunt aplicate unui grup transfrontalier, respectivele instrumente și competențe suplimentare să nu ridice obstacole în calea unei rezoluții eficace a grupului;

(b)respectivele instrumente și competențe să fie compatibile cu obiectivele rezoluției menționate la articolul 18 și cu principiile generale care reglementează rezoluția, stabilite la articolele 18 și 22.

Secțiunea 2

Instrumentul de lichidare de portofoliu în condiții de solvabilitate

Articolul 27

Instrumentul de lichidare de portofoliu în condiții de solvabilitate

(1)Statele membre se asigură că autoritățile de rezoluție au competența să îi retragă întreprinderii aflate în rezoluție autorizația de a încheia noi contracte de asigurare sau de reasigurare și să supună întreprinderea aflată în rezoluție la o procedură de lichidare de portofoliu în condiții de solvabilitate, pentru a pune capăt activităților întreprinderii respective.

(2)Autoritățile de rezoluție se asigură că o întreprindere de asigurare sau de reasigurare aflată în rezoluție și supusă lichidării de portofoliu în condiții de solvabilitate are capacitatea de a păstra un personal format în mod adecvat și competent pentru a asigura continuarea ordonată a activităților sale de asigurare în cursul lichidării de portofoliu până la lichidarea întreprinderii.