RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 376/7

Avizul Comitetului Economic și Social European privind zonele metropolitane și regiunile urbane în Strategia Europa 2020 (aviz din proprie inițiativă)

2011/C 376/02

Raportor: dl Joost VAN IERSEL

La 20 ianuarie 2011, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic și Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie inițiativă cu privire la

Zonele metropolitane și regiunile urbane în Strategia Europa 2020

(aviz din proprie inițiativă).

Secțiunea pentru uniunea economică și monetară și coeziune economică și socială, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, și-a adoptat avizul la 1 septembrie 2011.

În cea de-a 474-a sesiune plenară, care a avut loc la 21 și 22 septembrie 2011 (ședința din 21 septembrie 2011), Comitetul Economic și Social European a adoptat prezentul aviz cu 142 de voturi pentru, 3 voturi împotrivă și 1 abținere.

1. Concluzii și recomandări

1.1 CESE salută conștientizarea din ce în ce mai clară de către instituțiile europene – Consiliu, Comisie, Parlamentul European și Comitetul Regiunilor – a importanței dezvoltării metropolitane din Europa, în cadrul Agendei teritoriale 2020. Această prioritate de prim rang corespunde opiniilor coerente exprimate de Comitet în ultimii zece ani.

1.2 O zonă metropolitană (ZM) nu este doar un oraș mare. CESE o definește ca reprezentând fie un oraș mare, fie un grup policentric de orașe, ambele categorii incluzând localitățile mai mici și zonele rurale înconjurătoare, fiecare ZM reprezentând o masă critică de cel puțin 500 000 de locuitori (sau mult mai mulți). ZM sunt regiuni funcționale care formează importante zone economice și piețe ale forței de muncă. De regulă, acestea nu corespund unor entități administrative (de lungă durată) de tipul provinciilor și districtelor. ZM reprezintă noduri majore ale rețelei transeuropene de transport (TEN-T), dispunând, la rândul lor, de rețele complexe de transport.

1.3 CESE se declară în favoarea unei abordări ingenioase a renașterii urbane în secolul XXI și a unor zone metropolitane durabile și competitive. Tendințele economice, sociale, ecologice și teritoriale, precum și perspectivele financiare sumbre necesită urgent o politică urbană coerentă a UE, strâns legată de Strategia Europa 2020. Perspectiva CESE asupra politicii urbane și asupra impactului Strategiei Europa 2020 este dezbătută în secțiunile 5 și 6 de mai jos.

1.4 În prezent există multă confuzie în legătură cu modul de abordare a problemei la nivelul UE și adesea și la nivel național, pe de o parte din cauza problemelor privind guvernanța și responsabilizarea, iar pe de altă parte din cauza abordărilor fragmentare. Mai specific, tensiunile apar în urma unor opinii contradictorii privind abordările de tip ascendent și descendent necesare, precum și în urma unor probleme între orașele mari și localitățile mai mici (periurbane) și zonele rurale. O problemă majoră constă în faptul că, adesea, dezvoltarea metropolitană nu coincide cu granițele administrative.

1.5 CESE este de părere că ZM echilibrate și solide, stimulate în cadrul Strategiei Europa 2020, se vor dezvolta ca vârfuri de lance ale evoluțiilor viitoare, fiecare cu propria sa identitate și propriile sale caracteristici. Acestea vor avea, de asemenea, un impact macroeconomic pozitiv pentru Europa. Politicile privind dezvoltarea metropolitană ar trebui să fie puse în aplicare în paralel cu eforturile de reducere a diferențelor la nivel regional.

1.6 CESE recomandă constituirea unui grup la nivel înalt sau a unui grup operativ pentru dezvoltarea metropolitană pe lângă Grupul interservicii pentru dezvoltarea urbană, existent în cadrul Comisiei. Un astfel de grup operativ ar trebui să fie interdisciplinar și să includă o gamă largă de reprezentanți ai statelor membre, ai ZM, ai părților interesate publice și private și ai societății civile. Trebuie asigurat un schimb structurat între practicieni și cercetători, spre exemplu în cadrul Institutului pentru rețelele metropolitane europene, al Inițiativei de programare în comun „Europa urbană” și al METREX.

1.7 Obiectivul grupului operativ ar trebui să fie elaborarea unei viziuni pe termen lung privind Europa metropolitană dincolo de frontierele naționale. O politică urbană europeană coerentă și eficientă în perspectiva anului 2050 ar trebui să înlocuiască abordările fragmentate cu un concept global și ar trebui să se concentreze asupra programului global al Strategiei Europa 2020 pentru creștere inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii.

1.8 Această politică ar trebui susținută de analize aprofundate ale tendințelor actuale (și viitoare), sprijinite de statistici ale Eurostat și de date și cercetări ale ESPON, precum și de alte surse bine definite.

1.9 Tratatul de la Lisabona și Strategia Europa 2020 presupun, totodată, o schimbare în ceea ce privește guvernanța. În această etapă, guvernanța pe mai multe niveluri trebuie privită cu seriozitate, și nu trebuie să rămână literă moartă. ZM ar trebui recunoscute ca având un rol important în dezvoltarea regională. În cadrul Comisiei, aspectele privind dezvoltarea urbană și metropolitană ar trebui coordonate mai bine și prezentate în consecință. Politica metropolitană este, în principal, o componentă a politicii europene, naționale (dat fiind că are impact asupra zonelor principale din Europa și din statele membre), regionale și locale. Autorităților ZM ar trebui să le revină responsabilitatea coordonării tuturor acestor aspecte.

1.10 În Europa, dezvoltarea metropolitană este în plin avânt. CESE este convins că o platformă a Uniunii Europene orientată către viitor – grup operativ și grup interservicii – poate funcționa ca un catalizator în orientarea dezbaterii privind procesele aflate în desfășurare, în definirea abordărilor ascendente și descendente, în încurajarea autorităților regionale/locale și a societății civile să elaboreze modele corespunzătoare, în promovarea interconexiunilor și în sprijinirea inițiativelor transfrontaliere.

1.11 Ritmul este în creștere. În prezentul aviz, CESE elaborează analize, argumente și propuneri în sprijinul abordărilor necesare. Acesta solicită Comisiei și Consiliului să țină seama de acestea pentru a consolida dimensiunea urbană a pachetului legislativ viitor privind politica de coeziune, în strânsă legătură cu reflecțiile Comisiei Europene pe tema „Orașele viitorului”.

2. Considerații analitice

2.1 Uniunea Europeană are o relație dificilă și complexă cu orașele și zonele metropolitane. Dificultățile reciproce dintre UE și orașe și metropole au la bază mai multe motive, de la lipsa unei guvernanțe eficiente până la o mare diversitate de situații și evoluții.

2.2 Contextul de la nivelul Comisiei și al Consiliului

2.2.1 În 1972, Consiliul European a declarat politica regională europeană ca reprezentând un factor esențial pentru consolidarea Comunității. Primele finanțări erau destinate sprijinirii regiunilor celor mai defavorizate, promovând o dezvoltare echilibrată și armonioasă în Europa. Începând cu 1986, eliminarea diferențelor la nivel regional a fost privită ca un obiectiv complementar important al creării pieței unice.

2.2.2 În anii ’80 și ’90, eficiența politicii și a programelor a fost îmbunătățită. Tratatul privind UE din 1992 și, câțiva ani mai târziu, negocierile privind extinderea Uniunii au dus la o creștere substanțială a fondurilor structurale.

2.2.3 Într-o etapă ulterioară, orașele în sine au fost integrate în procesul de elaborare a politicilor la nivelul UE, deși o serie de acțiuni-pilot la nivel urban fuseseră deja lansate la începutul anilor ’90. Nu s-a făcut o diferență prea mare între orașele mari și cele mici. Principala distincție, care a făcut obiectul principal al discuțiilor, a rămas, pentru mult timp, cea între zonele bogate și cele sărace ale UE, între așa-numita „banană” a Europei de Vest, pe de o parte, și toate celelalte zone, pe de altă parte.

2.2.4 În 1998, Comisia a întreprins o inițiativă interesantă, elaborând Comunicarea „Dezvoltarea urbană durabilă: un cadru de acțiune”. Impactul acesteia asupra deliberărilor Consiliului și asupra activităților sale de zi cu zi a rămas însă unul foarte limitat.

2.2.5 Între timp, DG Regio, DG Cercetare, DG Mobilitate și Transporturi, DG Energie și DG Ocuparea Forței de Muncă au elaborat programe și proiecte în orașe. ESPON a efectuat studii cu obiective specifice privind dezvoltarea regională și metropolitană, finanțate prin programul INTERREG.

2.2.6 Începând cu 2004, Consiliul a devenit mai direct implicat în problemele urbane. În timpul ședințelor bianuale care au avut loc în cadrul reuniunii informale a miniștrilor responsabili cu amenajarea teritoriului și dezvoltarea teritorială, dimensiunea urbană a reprezentat o temă centrală. Din cauza lipsei unor competențe stabilite prin Tratat, Comisia și Consiliul s-au văzut limitate în acțiunile lor concrete.

2.2.7 Între timp, în cadrul reuniunilor ministeriale informale s-au adoptat o serie de declarații. Dintre acestea, una foarte importantă este Carta de la Leipzig din 2007, al cărei obiectiv consta în elaborarea unei politici urbane. Aceasta a identificat o gamă de probleme urbane, inclusiv ale orașelor mari, de rezolvat într-un cadru comun european, cu respectarea principiului subsidiarității. Această declarație a reprezentat punctul de pornire al unei abordări mai structurate. Printre acțiunile realizate ca urmare a acesteia trebuie menționate concluziile reuniunii ministeriale (1) în ceea ce privește contribuția arhitecturii și a culturii la dezvoltarea durabilă. Obiectivele și argumentele au fost dezvoltate în continuare, în special în cadrul reuniunilor ministeriale informale de la Marsilia și Toledo (2). Concluziile și Declarația de la Gödöllö, din mai 2011, dovedesc un dinamism în creștere, în sensul unei abordări integrate și transsectoriale pentru o dezvoltare metropolitană echilibrată (3).

2.2.8 În ciuda prezenței orașelor în comunicările Comisiei și în programele UE, imaginea globală și progresul realizat în materie de politică urbană nu sunt impresionante. Acest lucru se întâmplă nu doar din cauza lipsei de competențe formale, ci și din cauza lipsei unor obiective clare și a unei focalizări corespunzătoare. Rațiunile de politică internă și subsidiaritatea împiedică statele membre să discute probleme urbane la nivelul UE.

2.3 Opinii anterioare ale CESE

2.3.1 În 2004, CESE a lansat o propunere (4) de intensificare a atenției în zonele metropolitane ale UE și în orașele mari cu o masă critică, în principal din două motive: pe de o parte, acestea sunt, atât cu părțile lor bune, cât și cu cele rele, „laboratoare ale economiei mondiale”; pe de altă parte, aglomerările tind să se extindă. În ultimii zece ani, ambele tendințe s-au intensificat. Recent, acestea au fost recunoscute pe deplin în reuniunile ministeriale informale.

2.3.2 CESE a argumentat că, în paralel cu concentrarea asupra reducerii diferențelor la nivel regional, aceeași atenție trebuie acordată unor ZM puternice, care trebuie considerate vârfuri de lance ale dezvoltării viitoare.

2.3.3 Marile aglomerări urbane din Europa reprezintă de obicei, ca peste tot în lume, magneți pentru activitățile, companiile și centrele de cercetare internaționale, serviciile, proiectele de creație de toate tipurile și instituțiile de învățământ de calitate. Globalizarea face ca acestora să li se acorde o atenție sporită, pe măsură ce frontierele naționale se estompează: prin intermediul mijloacelor moderne de transport și al conexiunilor digitale, acestea sunt interconectate la nivel internațional, oferind, în același timp, un context fertil pentru proximitatea talentelor.

2.3.4 În mod incontestabil, în calitatea lor de magneți pentru toate categoriile de persoane de pe teritoriul UE, precum și pentru imigranți, ZM și regiunile urbane au, de asemenea, o rată destul de ridicată a șomajului și un număr mare de persoane cu calificare redusă, fenomene care nu sunt ușor de stăpânit și, în același timp, care reprezintă adesea o sursă de probleme (majore) sociale, culturale și economice. Provocările din domeniul ecologiei sunt multiple și evidente.

2.3.5 În avizul său din 2008, CESE a prezentat o scurtă descriere a stării de fapt din statele membre. În ciuda unei tendințe către deconcentrare și a unei dezbateri pe întreg teritoriul european privind abordările și măsurile care ar trebui adoptate în ceea ce privește dezvoltarea metropolitană, fiecare țară are propria politică, în strânsă legătură cu evoluțiile istorice și legislative. De aceea, CESE a susținut înființarea unui grup la nivel înalt al UE pentru discutarea și elaborarea unei politici urbane pentru ZM (5), cu accent pe o creștere competitivă, durabilă și favorabilă incluziunii. În acest scop, ZM, în cooperare cu guvernele naționale, ar trebui încurajate să își definească propria Strategie de la Lisabona. Acest proces – inclusiv cele mai bune practici – ar trebui dezbătut la nivelul UE, iar în cadrul său Comisia ar trebui să joace un rol activ și de monitorizare.

2.3.6 O astfel de abordare nu a intrat încă în uzul curent. Rămâne încă de discutat ce responsabilități îi revin fiecăruia, în ce cadru și în ce context.

3. Situația actuală

3.1 În zilele noastre, importanța ZM este de necontestat (6). Tendințele la nivel mondial sunt, de asemenea, analizate de OCDE și de Banca Mondială. Centre de cercetare din întreaga Europă își bazează opiniile pe considerente similare celor formulate în prezentul document. Dar există încă multă confuzie în legătură cu modul de abordare a acestei probleme la nivel european și, adesea, de asemenea, la nivel național. În parte, acest lucru se întâmplă din cauza problemelor privind guvernanța, iar în parte, din cauza abordărilor fragmentate. Câteva exemple:

— în zonele urbanizate mari există adesea un decalaj între urbaniștii care se ocupă de amenajarea teritoriului, infrastructură, locuințe și servicii generale și acei actori care promovează dinamismul și dezvoltarea economică, precum și crearea de locuri de muncă; cu alte cuvinte, adesea, nu există o viziune comună;

— din ce în ce mai des, universitățile și institutele de cercetare publică studii de caz utile privind aglomerările urbane, dar comunicarea eficientă cu autoritățile publice este încă limitată;

— autoritățile de la nivel național, regional și local sunt, de obicei, reticente în a face schimb de idei cu sectorul privat, de exemplu cu dezvoltatorii imobiliari și investitorii;

— orașele și regiunile, la fel ca și guvernele, se adresează, în primul rând, Bruxelles-ului pentru a obține sprijin financiar, omițând, de regulă, posibilitatea de a discuta politici favorabile sau nevoia de a dezbate efectele legislației UE asupra ZM.

3.2 Angajamentul sporit al Comisiei și al Consiliului se traduce printr-un număr substanțial de programe. Având în vedere diferitele abordări sectoriale, aceste programe au scopuri variate și se bazează, de obicei, pe definiții divergente ale problemelor. În consecință, aceste abordări împiedică, de obicei, vizibilitatea, dăunând eficienței în ceea ce privește părțile terțe și beneficiarii finali.

3.3 Fără îndoială, Strategia de la Lisabona a contribuit la integrarea dezvoltării urbane în cadrul mai larg și printre ambițiile de la nivel european. Dar, de multe ori, aceasta se lovește de ostilitatea statelor membre, care simt rareori nevoia unei implicări „supranaționale” în problemele lor urbane. De aceea, finanțarea europeană a proiectelor în orașe implică adesea și administrația națională, în loc să țină doar de responsabilitatea Comisiei și a autorităților de la nivel local, fără vreun alt intermediar.

3.4 În ciuda unor exemple pozitive, există, în general, în rândul statelor membre, precum și la nivel european, o confuzie legată de tipurile de abordări ascendente și descendente necesare. Aceasta duce, mai degrabă, la o strategie de marketing urban individuală din partea metropolelor, și nu la o abordare mai structurată.

3.5 În final, dezbaterea este deseori afectată negativ de tensiuni contraproductive între zonele rurale și cele urbane (inclusiv localitățile periurbane).

3.6 Guvernanța pe mai multe niveluri de succes este îngreunată în cele mai multe cazuri de bariere culturale și istorice care împiedică un răspuns pozitiv la provocările reale.

3.7 În concluzie, deseori statele membre și aglomerările urbane continuă să întreprindă acțiunile lor zilnice, în loc să fie deschise către strategii integrate și obiective pe termen lung. Valoarea adăugată a UE nu este bine definită, în parte deoarece statele membre nu sunt de acord asupra mandatului Comisiei și nici asupra rolului exact al Consiliului (informal), în parte deoarece în prezent Comisia nu are capacitatea de a răspunde numeroaselor puncte de vedere diferite ale statelor membre privind rolul său.

4. O abordare proactivă pentru o renaștere urbană în secolul XXI

4.1 În ciuda unei atenții sporite acordate în comunicările Comisiei Europene și în programele UE privind orașele, imaginea globală rămâne fragmentată. Cerințele economice, sociale, teritoriale și ecologice, precum și perspectivele financiare sumbre necesită o politică urbană coerentă și operațională. O astfel de politică ar sprijini oportunitățile economice, sociale, culturale și tehnologice existente și ascunse pe întreg teritoriul continentului.

4.2 În avize anterioare, CESE a oferit argumente puternice în favoarea unei astfel de politici a UE în raport cu dezbaterea politică și universitară la nivel internațional privind promovarea unei renașteri urbane în secolul XXI. Elementele relevante ale dezbaterii privind dimensiunea metropolitană sunt următoarele:

— o schimbare de paradigmă în favoarea ZM și a regiunilor urbane ca urmare a globalizării, care se caracterizează prin crearea de rețele și de lanțuri valorice la nivel internațional, precum și printr-o estompare a frontierelor naționale;

— transformarea și restructurarea regiunilor industriale în regiuni cu industrie prelucrătoare și servicii specializate și efectele acestora asupra bazinelor economice și asupra ZM;

— o specializare a orașelor ca baze ale unor clustere care atrag investiții;

— proximitatea universităților, a centrelor de cercetare, a persoanelor calificate, a lanțurilor valorice dezvoltate regional în industrie și a serviciilor foarte dezvoltate;

— conectivitatea la nivel internațional în paralel cu mobilitatea internă și sistemele de transport inteligente;

— orașul verde: schimbări climatice, exigențe privind mediul și consumul redus de energie, care necesită o administrare locală și regională mai bună și mai atentă, precum și parteneriate public-privat;

— necesitatea amplă a unei densități urbane în locul unei extinderi urbane;

— o mai bună interacțiune între zonele urbane și cele rurale;

— durabilitatea socială, schimbările demografice, calitatea muncii la toate nivelurile societății, susținută de o educație și niște sisteme de școlarizare adecvate în regiune;

— nevoia urgentă de eliminare a decalajelor culturale, accentul punându-se asupra creării de oportunități pentru minorități, care să fie benefice pentru societate în ansamblul său, și

— necesitatea îmbunătățirii calității vieții și a locuințelor, în special în ceea ce privește migrația;

— accentul pe urbanism, asigurându-se condiții pentru o dezvoltare optimă a ZM ca un întreg, ceea ce atrage după sine implicarea urbaniștilor și arhitecților;

— garanții pentru siguranță și securitate pe plan intern și extern;

— modalități de petrecere a timpului liber.

4.3 Nu în ultimul rând, guvernanța eficientă a zonelor metropolitane și a orașelor trebuie să se bazeze pe o combinație de abordări ascendente și descendente. La nivelul ZM, trebuie asigurată implicarea tuturor părților interesate: cele mai bune rezultate se vor obține dacă și atunci când toate nivelurile sociale implicate își vor însuși acest concept. Cu cât este mai bună interacțiunea între nivelurile procesului decizional și cele ale punerii în aplicare – guvernanță pe mai multe niveluri –, cu atât mai eficient este rezultatul.

4.4 Actorii aleși la nivel regional și local au rolul principal în asumarea răspunderii. În plus, pot fi dezvoltate noi forme de democrație participativă a societății civile. Tendințele, identificate la nivelul UE, pot fi favorabile.

4.5 Tratatul privind Uniunea Europeană recunoaște explicit „coeziunea teritorială” ca obiectiv general, pe lângă coeziunea economică și socială (7). Toate cele trei aspecte sunt citate ca domenii politice cu competențe partajate între UE și statele membre. Prin urmare, politicile privind regiunile nu mai trebuie considerate o prerogativă exclusivă a statelor membre, în temeiul subsidiarității. Această perspectivă este reflectată și în dispozițiile privind rețelele transeuropene (8).

4.6 Mai mult, principiul subsidiarității se extinde și la nivel regional și local, deoarece tratatul subliniază explicit autonomia locală și regională (9), ceea ce respectă realitatea, având în vedere că realizarea politicilor privind piața internă, industria, cercetarea și dezvoltarea, energia, mediul și sănătatea depinde în mare măsură de punerea lor în aplicare în regiuni, în special în ZM.

5. Politica urbană și dezvoltarea metropolitană

5.1 Societatea europeană trebuie să se pregătească pentru viitor. Coeziunea teritorială este unul dintre instrumentele de care dispune. În viziunea CESE, abordările globale ale ZM – centre de gravitație – și procesele de dezvoltare metropolitană sunt compatibile cu structura urbană unică din Europa și promovează durabilitatea socioeconomică.

5.2 Dezvoltarea metropolitană ar trebui să aducă după sine o nouă viziune virtuală a hărții Europei. Aceasta nu ar trebui să mai prezinte doar o imagine a cooperării dintre statele membre, nici o imagine în termeni de mare și mic sau rural și urban. Mai degrabă, harta ar trebui să arate evoluția metropolitană – la nivel național și transfrontalier – ca o ajustare spațială la evoluțiile sociale, economice și tehnologice din prezent și din viitorul apropiat. În acel context, o politică pentru dezvoltarea metropolitană ar trebui să ajute societatea europeană să se adapteze în mod optim.

5.3 În opinia CESE, dezvoltarea metropolitană ar trebui să contribuie în mod eficient la înlăturarea polarizării dintre zonele rurale și orașe. Aceasta reprezintă o temă de actualitate. Există numeroase argumente în favoarea promovării interacțiunii pozitive dintre zonele rurale și orașe. Trebuie elaborate instrumente noi în vederea promovării beneficiilor reciproce. O inițiativă viitoare interesantă o reprezintă URMA – cooperarea dintre mediul urban și cel rural în zonele metropolitane – lansată de METREX, în cadrul căreia vor fi prezentate metode și proiecte concrete de îmbunătățire. Alte îmbunătățiri de ordin pragmatic pot fi realizate prin punerea adecvată în aplicare a policentrismului, precum și în ceea ce privește lansarea de proiecte, pe baza noilor forme de guvernanță. Bunele practici ar trebui diseminate.

5.4 Pe lângă evoluțiile pe care CESE le-a menționat în 2008, se poate observa intensificarea eforturilor de a impulsiona dezvoltarea metropolelor. Cele mai multe dintre acestea se dezvoltă pe baze economice. Dar motivele spațiale, sociale și culturale pot juca, la rândul lor, un rol important. Printre numeroasele exemple și modele diverse, merită menționate următoarele:

— cooperarea între regiunile metropolitane germane (Metropolregionen) se intensifică în cadrul Cercului de inițiativă al regiunilor metropolitane europene (Initiativkreis Europäische Metropolregionen);

— centrele metropolitane (pôles métropolitains) din Franța, în paralel cu centrele de excelență (pôles d'excellence);

— Grand Paris (inclusiv viitoarea conexiune cu Oceanul Atlantic și cu nordul);

— o extindere așteptată a regiunii Öresund și o consolidare a aglomerării urbane Stockholm;

— proiecte intensificate în Randstad, Țările de Jos (în împrejurimile orașului Amsterdam și ale viitoarelor „orașe gemene” Rotterdam-Haga);

— construirea regiunilor metropolitane ale orașelor Barcelona, Valencia și Bilbao;

— experiența în materie de parteneriate între întreprinderi locale de care beneficiază unele dintre cele mai mari orașe ale Angliei;

— dezvoltarea metropolitană a regiunilor urbane Varșovia, Gdansk și Katowice în Silezia; se așteaptă ca ultimele două exemple să aibă un impact transfrontalier major (Marea Baltică și Republica Cehă);

— dezvoltări metropolitane în jurul orașelor Praga și Budapesta;

— îngemănarea viitoare a orașelor Viena și Bratislava;

— ambițiile metropolitane din jurul orașului Leipzig cu un numitor comun cultural, „decada Luther” – cea de-a 500-a aniversare a Reformei luterane din 1517.

5.5 Dezvoltarea metropolitană poate fi impulsionată îndeosebi de viitoarele macroregiuni cum ar fi regiunea baltică, regiunea Dunării și Europa de Nord-Vest (deși în mod neoficial, literatura de specialitate consideră că această macroregiune este constituită din Nord-Pas-de Calais, Belgia, Luxemburg, Țările de Jos și Rinul de Nord-Westphalia).

5.6 Dintr-o perspectivă europeană, inițiativele transfrontaliere – uneori cu, dar deseori fără sprijin din partea guvernelor naționale – necesită o atenție specială. Merită menționat Cercul de inițiativă al regiunilor frontaliere metropolitane (Initiativkreis Metropolitane Grenzregionen). Pe lângă modelele existente, precum Öresund și Lille-Courtrai, se derulează o serie de inițiative noi. Câteva exemple sunt Oberrhein (Basel, Strasbourg, Karlsruhe), Niederrhein (Rhineland-Pfalz, Luxemburg, Nancy), Katowice, Savoie-Aosta etc. Hamburgul intenționează să-și consolideze legăturile cu regiunea Öresund, printr-o mai bună conectivitate. Dezvoltarea relațiilor dintre Kaliningrad, în Rusia, și ZM a Gdanskului oferă exemple interesante de cooperare.

5.7 Statele membre mai mici, precum Slovenia, pot profita îndeosebi de pe urma inițiativelor transfrontaliere bine definite. Din 2007, aceste noi inițiative transfrontaliere sunt stimulate prin instrumentul juridic Gruparea europeană de cooperare teritorială (GECT).

5.8 CESE recomandă ca utilizarea GECT să nu se limiteze la regiunile transfrontaliere vecine. Regiunile metropolitane europene care au în vedere construirea unei Europe mai competitive în comparație cu țări terțe (China) trebuie încurajate să creeze o cooperare mai strânsă în jurul unor lanțuri valorice, însoțită de o „superstructură” de cooperare tradițională în domeniile cultural, educațional, al cooperării administrative etc., pentru a expune mai puțin cooperarea economică unor crize. Un exemplu grăitor ar putea fi o GECT pentru Hamburg – Toulouse, ambele specializate în industria aeronautică.

5.8.1 CESE recomandă ca problemele cu care se confruntă reprezentanții GECT existente și potențiale și autoritățile de notificare, așa cum sunt menționate în Raportul de monitorizare a GECT pentru anul 2010, să fie abordate în revizuirea Directivei privind GECT 2011.

5.9 UE are nevoie de o analiză aprofundată a dezvoltării metropolitane în circumstanțele socioeconomice actuale. O astfel de analiză necesită o hartă geografică, economică, socială și tehnologică actualizată a Europei. ESPON poate fi foarte util în acest domeniu. Rolul Eurostat în ceea ce privește furnizarea de date fiabile rămâne indispensabil. În plus, auditul urban și programul Urbact ar trebui folosite mai eficient pentru a asigura diseminarea rezultatelor cercetării și experienței practice.

5.10 CESE este de părere că ar trebui să se înființeze un grup la nivel înalt (HLG) sau un grup operativ pentru dezvoltarea metropolitană pe baza Strategiei Europa 2020, alături de Grupul interservicii pentru dezvoltare urbană deja existent. Acest grup la nivel înalt ar trebui să fie interdisciplinar și să includă o gamă largă de reprezentanți ai statelor membre, ai ZM, ai părților interesate publice și private și ai societății civile.

5.11 Obiectivul grupului operativ ar trebui să constea în elaborarea unei viziuni pe termen lung privind Europa metropolitană, care să includă zonele metropolitane transfrontaliere, așa cum se prevede, de asemenea, în cadrul Inițiativei de programare în comun „Europa urbană”, cu o perspectivă pe termen lung către Europa 2050.

5.12 Pe baza elementelor de dezvoltare metropolitană cum ar fi cele menționate la punctul 4.2, o platformă europeană poate funcționa ca un catalizator, din următoarele considerente:

— definirea unor numitori comuni între dezvoltarea metropolitană, în ciuda unei mari diversități între ZM, și promovarea celor mai bune practici;

— aplicarea Strategiei Europa 2020, abordarea sa holistică și accentul pe atragerea cât mai multor părți interesate pentru atingerea obiectivelor UE cu privire la creșterea inteligentă, durabilă și favorabilă incluziunii în ZM;

— examinarea provocărilor majore în materie de conducere și de gestionare, precum și a evoluțiilor în domeniu;

— obținerea unui profit în urma punerii în comun a cunoștințelor între cercetători și autoritățile publice;

— definirea de răspunsuri raționale într-o perioadă dificilă de reduceri financiare care necesită, în orice caz, o utilizare mai eficientă a resurselor disponibile;

— concretizarea triunghiului educație-cercetare-inovare, care este motorul metropolizării pe întreg teritoriul Europei;

— discutarea și demararea, în cadrul conceptului de oraș durabil al viitorului, a proiectelor-pilot inteligente cu privire la orașul locuibil, orașul conectat, orașul antreprenorial și orașul deschizător de drumuri;

— măsurarea impactului politicii europene privind schimbările climatice asupra orașelor (energie, transport, construcții) și formularea unor abordări necesare;

— contribuția la eliminarea polarizării între zonele rurale și orașe;

— asigurarea unei valori adăugate a discuțiilor din ce în ce mai intense de la nivel național privind dezvoltarea metropolitană și crearea de oportunități pentru regiuni mai consolidate;

— identificarea importanței ZM ca regiuni funcționale într-un context (mondial) mai larg.

5.13 Până în prezent, schimburile de experiență structurale și „lecțiile învățate” rămân limitate. Un grup operativ al UE ar putea avea un rol foarte stimulativ și ar putea difuza cele mai bune practici și experiențe. De asemenea, acestea pot ajuta la formularea de politici europene și pot îndrepta participarea fondurilor europene către proiecte la nivel local.

5.14 Există numeroase studii și analize privind dezvoltarea urbană în Europa. Un cadru european ar trebui să vină în sprijinul combaterii fragmentării și al îmbunătățirii cooperării. Centrele de cercetare specializate și universitățile pot să-și unească într-o mai mare măsură eforturile în Europa.

5.15 Un exemplu de proiect-pilot european ar fi înființarea de „laboratoare vii” fictive (comunități de practică) pe teme specifice, precum clusterele economice, triunghiul cunoașterii, dezvoltarea durabilă, parteneriatele public-privat favorabile incluziunii, locuințele sociale, rolul de lider în dezvoltarea teritorială (la nivel subnațional) și așa mai departe. Fiecare „laborator” este coordonat de o ZM și constă într-o varietate de părți interesate publice și private.

5.16 Ar fi, de asemenea, loc pentru inițiative bazate pe cerere, în care ZM prezintă anumite provocări și probleme la nivelul UE. Pe întreg teritoriul european ar trebui găsite mijloace și metode pentru a face față corespunzător acestora. Într-o etapă ulterioară, se pot colecta recomandări privind politicile, experiențe și analize ale celor mai bune sau rele practici.

5.17 Alte posibile inițiative sunt: un sistem educațional european pentru orașe și ZM care să asigure date fiabile privind proiecte viitoare deja realizate în altă parte; o conferință anuală privind starea de dezvoltare a metropolelor și, cel mai important, lecții de învățat din experiențele urbane de construire a pieței unice.

5.18 Conform CESE, prin elaborarea de metode interactive și a unei guvernanțe pe mai multe niveluri cu adevărat funcțională, precum și prin implicarea orașelor și ZM în integrarea europeană, se vor deschide noi căi cu potențial ascuns și vor apărea atitudini mai deschise.

6. Strategia Europa 2020 - o bază solidă pentru o politică urbană a UE

6.1 Conform CESE, Strategia Europa 2020 pune la dispoziție instrumente utile pentru crearea de potențialități și atitudini favorabile. Un accent corespunzător pus pe dezvoltarea metropolitană va crea condiții sociale și economice mai bune, precum și o expunere națională și internațională mai mare.

6.2 CESE împărtășește opinia comisarului Hahn, care recunoaște orașele și ZM ca actori cu un rol crucial în Strategia Europa 2020, afirmând, la reuniunea ministerială informală privind dezvoltarea urbană, care a avut loc la Toledo, în luna iunie 2010, că „în rezolvarea problemelor ridicate de globalizarea accelerată și schimbările structurale rapide, orașele se află în prim-planul realizării inovării și declanșării progresului economic”.

6.3 În avizul său din 2008, CESE s-a declarat în favoarea unei politici pentru zonele metropolitane pe baza Strategiei de la Lisabona (10). Îndeosebi programarea globală a Strategiei Europa 2020, care adaugă noi aspecte Strategiei de la Lisabona, oferă oportunități speciale pentru ZM, precum și pentru îmbunătățirea guvernanței pe mai multe niveluri care reprezintă, de mai mulți ani, un punct foarte slab.

6.4 Canalele de comunicare în cazul ZM sunt mai scurte decât la nivel național. Procesele decizionale și de planificare sunt, de regulă, mai ușor de realizat. De obicei, autoritățile și alte părți interesate – partenerii sociali și societatea civilă, în special sistemele de școlarizare la toate nivelurile, urbaniștii, dezvoltatorii imobiliari și investitorii privați – acționează într-un mod mai bine orientat. Exemple de succes arată că acțiunea bine orientată, conștientizarea și chiar și mândria sunt factori care influențează în mod special progresul din cadrul ZM.

6.5 Există un număr tot mai mare de foi de parcurs bine orientate, inspirate de exemple de succes. În cele mai multe cazuri, însă, acestea au avut avantajul unor primari vizionari și al unei perspective împărtășite pe scară largă. Printre altele, câteva exemple sunt: aglomerarea urbană Bilbao, Copenhaga-Malmö, Viena și Birmingham.

6.6 O politică urbană ar aduce beneficii reciproce: Strategia Europa 2020 poate pune la dispoziție o structură utilă pentru o astfel de politică, în timp ce ZM de succes vor fi profitabile pentru realizarea Strategiei Europa 2020 (11). Elementele fundamentale sunt următoarele:

6.6.1 Strategia Europa 2020 atrage după sine necesitatea unei coordonări mai eficiente în cadrul Comisiei, în strânsă colaborare cu Consiliul. Elaborarea de politici și programele UE ar trebui raționalizate. CESE susține gruparea proiectelor în cadrul Comisiei. Un efect secundar important va fi o mai mare vizibilitate a acțiunilor Comisiei și a coordonării (europene).

6.6.2 O abordare globală bine definită trebuie să favorizeze compensarea pierderilor financiare inevitabile cu care se confruntă orașele din toate statele membre în contextul actualei crize economice.

6.6.3 Până în prezent, principiul subsidiarității a stânjenit punerea în aplicare a unei politici urbane. CESE consideră că Strategia Europa 2020 necesită o coordonare mai bună între UE și statele membre, cu o abordare mai flexibilă a subsidiarității, cu o distincție mai puțin netă între competențele UE și cele naționale.

6.6.4 Este esențial ca o astfel de flexibilitate să favorizeze implicarea autorităților regionale, metropolitane și locale ca actori responsabili în cadrul UE. De mai mulți ani, guvernanța pe mai multe niveluri a fost dezbătută pe larg fără efecte palpabile. A sosit momentul să trecem de la declarații verbale la o guvernanță pe mai multe niveluri și să îmbunătățim angajamentele operaționale interactive între actorii publici, cei privați și societatea civilă.

6.6.5 O politică urbană care se înscrie în cadrul Strategiei Europa 2020 ar necesita, totodată, o monitorizare mai intensă de către Comisie a aspectelor direct legate de orașe și ZM. Acest lucru înseamnă că orașele și ZM, inclusiv părțile interesate și societatea civilă, trebuie să fie acceptate ca parteneri în punerea în aplicare a politicilor și programelor UE.

6.6.6 În același mod, Strategia Europa 2020 recomandă o legătură mai strânsă între statele membre. În acest sens, pot fi identificate două domenii importante:

— statele membre trebuie să-și analizeze reciproc cu mai multă atenție practicile și realizările;

— o legătură mai strânsă între statele membre ar fi profitabilă pentru regiunile de graniță și potențialitățile lor ca ZM. Angajamentele bilaterale și trilaterale ale guvernelor naționale ar fi de mare utilitate în aprofundarea cooperării transfrontaliere.

Bruxelles, 21 septembrie 2011 Președintele Comitetului Economic și Social European Staffan NILSSON

(1) JO C 319/05 din 13.12.2008, p. 13.

(2) Aceste declarații au fost adoptate în timpul Președinției franceze, respectiv al celei spaniole, la Marsilia, în 2008, și la Toledo, în 2010.

(3) A se vedea concluziile Președinției maghiare și Agenda teritorială a Uniunii Europene 2020, adoptate în cadrul Reuniunii ministeriale informale, Gödöllö, 19 mai 2011.

(4) Avizul din proprie inițiativă al CESE privind Zonele metropolitane europene: implicații socio-economice pentru viitorul Europei, JO C 302/20 din 7.12.2004, p. 101. În 2007, o serie de probleme specifice au fost discutate într-un aviz al CESE pe aceeași temă, JO C 168/02 din 20.7.2007, p. 10.

(5) Avizul exploratoriu al CESE privind dezvoltarea echilibrată a mediului urban: provocări și oportunități, raportor: dl van Iersel, JO C 77/27, 31.3.2009, p. 123.

(6) Sunt bine-cunoscute lucrările lui Richard Florida „Cities and the creative class”, Charles Landry „The Creative City” și Edward Glaeser „Triumph of the City”.

(7) A se vedea articolul 3 alineatul (3) din TUE.

(8) A se vedea articolele 170-172 din TFUE.

(9) A se vedea articolul 5 alineatul (3) din TUE.

(10) A se vedea nota de subsol nr. 5.

(11) Unele comentarii interesante în acest sens se pot găsi în Raportul privind agenda urbană europeană și viitorul său în contextul politicii de coeziune, Parlamentul European, A7-0218/2011, raportor Oldřich Vlasák, adoptat în iunie 2011.