Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind intermedierea de asigurări (reformare) /* COM/2012/0360 final - 2012/0175 (COD) */





EXPUNERE DE MOTIVE 1. Contextul propunerii Directiva 2002/92/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind intermedierea de asigurări (denumită în continuare „IMD1”)[1] este singurul act legislativ al UE care reglementează punctele de vânzare a produselor de asigurare, astfel încât să fie garantate drepturile consumatorului. Aceasta a fost adoptată la 9 decembrie 2002 și trebuia să fie transpusă de statele membre până la 15 ianuarie 2005. Directiva este un instrument de armonizare minimă care conține principii de nivel înalt, iar implementarea sa în cele 27 de state membre s-a realizat în moduri substanțial diferite. Necesitatea revizuirii IMD1 fusese deja recunoscută cu ocazia controlului implementării realizat de Comisie în perioada 2005-2008. Turbulențele financiare din trecutul recent și din prezent au subliniat necesitatea de a asigura o protecție eficace a consumatorilor în toate sectoarele financiare. În noiembrie 2010, grupul G20 a solicitat OECD, Consiliului pentru Stabilitate Financiară (CSF) și altor organizații internaționale pertinente să elaboreze principii comune în domeniul serviciilor financiare, în vederea consolidării protecției consumatorilor. Proiectul de principii la nivel înalt al G20 privind protecția consumatorilor subliniază necesitatea unei reglementări și/sau a unei supravegheri adecvate a tuturor furnizorilor de servicii financiare, precum și a agenților care intră în contact direct cu consumatorii. Conform acestor principii, clienții trebuie să beneficieze întotdeauna de standarde comparabile de protecție a consumatorilor. Actuala revizuire a IMD1 trebuie privită în lumina acestor orientări și a inițiativelor internaționale conexe. În cursul discuțiilor din Parlamentul European referitoare la directiva care reglementează abordarea bazată pe risc a capitalizării și a supravegherii întreprinderilor de asigurare (Solvabilitate II)[2], adoptată în 2009, s-a formulat o solicitare explicită de revizuire a IMD1. Un număr de membri ai Parlamentului și de organizații ale consumatorilor au fost de părere că în urma crizei financiare este necesară o mai bună protecție a deținătorilor de polițe și că practicile de vânzare a diverselor produse de asigurare ar putea fi ameliorate. În particular, s-au exprimat temeri pronunțate în ceea ce privește standardele pentru vânzarea de produse de asigurare de viață cu componentă investițională. În vederea asigurării unei consecvențe între diversele sectoare, Parlamentul European a solicitat ca revizuirea IMD1 să țină cont de revizuirea Directivei privind piețele instrumentelor financiare (MiFID II)[3], aflată în curs de desfășurare. Aceasta înseamnă că în toate cazurile în care este vorba de reglementarea practicilor de vânzare a produselor de asigurare de viață cu componentă investițională, propunerea de revizuire a directivei (IMD2) trebuie să respecte aceleași standarde privind protecția consumatorilor ca directiva MiFID II. 1.1. Obiectivele propunerii Directiva revizuită (IMD2) vizează ameliorarea într-o manieră eficientă a reglementării pieței de asigurări de retail. Scopul directivei este asigurarea unor condiții echitabile pentru toate părțile implicate în vânzarea de produse de asigurare și consolidarea protecției deținătorilor de polițe. Obiectivele globale ale prezentei revizuiri sunt asigurarea unei concurențe nedistorsionate, protecția consumatorilor și integrarea pieței. În termeni concreți, proiectul IMD2 trebuie să conducă la următoarele ameliorări: extinderea domeniului de aplicare al IMD1 la toate canalele de distribuție (de exemplu asigurători direcți, societăți de închiriere auto etc.), identificarea, gestionarea și atenuarea conflictelor de interese, creșterea nivelului de armonizare al sancțiunilor și al măsurilor aplicabile în caz de încălcare a dispozițiilor-cheie ale directivei actuale, ameliorarea adecvării și a obiectivității consultanței, asigurarea unor calificări profesionale ale vânzătorilor care să corespundă complexității produselor vândute, simplificarea și armonizarea procedurii de pătrundere pe piața de asigurări a altor state pe întreg teritoriul UE. 1.2. Coerența cu alte politici și obiective ale Uniunii Obiectivele propunerii sunt coerente cu politicile și obiectivele urmărite de Uniune. Tratatul prevede adoptarea de măsuri pentru crearea și funcționarea unei piețe interne care să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și libertatea de a presta servicii. Propunerea actuală este supusă adoptării ca parte a unui „pachet vizând produsele de retail și protecția consumatorilor”, împreună cu propunerea PRIPs (pachete de produse de investiții de retail) privind publicarea de informații referitoare la produsele de investiții și cu propunerea de directivă OPCVM V. Inițiativa PRIPs vizează asigurarea unei abordări orizontale coerente a publicării informațiilor referitoare la produsele de investiție și la produsele de asigurare cu componentă investițională (așa-numitele PRIPs de asigurări[4]), iar revizuirile directivelor IMD1 și MiFID vor include dispoziții privind practicile de vânzare. În plus, propunerea este în acord cu alte texte legislative și politici ale UE, cum ar fi directivele Solvabilitate II și MiFID II și inițiativa PRIPs, venind în același timp în completarea acestora, în special în materie de protecție a consumatorilor, protecție a investitorilor și supraveghere prudențială. Directiva IMD2 va reglementa practicile de vânzare pentru toate produsele de asigurare, de la produsele de asigurare generale, cum ar fi asigurările auto până la polițele de asigurare de viață, inclusiv cele cu componentă investițională, de exemplu produsele de asigurare de viață bazate pe unități. Directiva IMD2 ar continua să aibă caracteristicile unui instrument juridic de „armonizare minimă”. Aceasta înseamnă că statele membre pot decide să adopte reglementări mai stricte, dacă acest lucru este necesar pentru protecția consumatorului. Cu toate acestea, nivelul standardelor minime din Directiva IMD1 va crește semnificativ. Anumite părți din noua directivă vor fi consolidate prin măsuri de nivelul 2, pentru a alinia normele la dispozițiile MiFID II, în special în capitolul care reglementează distribuirea polițelor de asigurare de viață cu componentă investițională. 2. Rezultatele consultărilor cu părțile interesate și ale evaluării impactului Serviciile Comisiei au solicitat avizul Autorității europene pentru asigurări și pensii ocupaționale (AEAPO, anterior CEIAPO) în privința unui număr mare de elemente referitoare la revizuirea IMD. Raportul final al AEAPO a fost prezentat în noiembrie 2010[5]. În perioada 2010-2011, serviciile Comisiei s-au întâlnit periodic cu reprezentanți ai sectorului asigurărilor, ai organizațiilor de consumatori și ai autorităților de supraveghere pentru discutarea revizuirii viitoare. Serviciile Comisiei au realizat, între 26 noiembrie 2010 și 28 februarie 2011, o consultare publică referitoare la revizuirea directivei IMD1. Această consultare a arătat că există o susținere largă pentru orientarea propunerii de revizuire care a fost prezentată de serviciile Comisiei[6]. La 10 decembrie 2010 a avut loc o audiere publică referitoare la IMD2. Discuțiile s-au axat pe domeniul de aplicare al directivei, pe informațiile furnizate de intermediarii din asigurări, pe conflictele de interese, pe tranzacțiile transfrontaliere și pe cerințele privind calificările profesionale[7]. La 11 aprilie 2011 s-a organizat o întâlnire cu experți din statele membre și AEAPO având drept scop discutarea rezultatelor consultării publice, precum și structura și conținutul posibile ale IMD2. Marea majoritate a părților interesate prezente la aceste întruniri au sprijinit direcția revizuirii directivei IMD1 propusă de serviciile Comisiei. În conformitate cu politica sa pentru „o mai bună legiferare”, Comisia a realizat o evaluare a impactului alternativelor de politică. O serie de studii specifice comandate de diverse servicii ale Comisiei au fost utilizate pentru pregătirea evaluării impactului. Mai întâi, DG MARKT a comandat firmei PricewaterhouseCoopers (PwC) un studiu care să ofere o prezentare generală cuprinzătoare a funcționării distribuției asigurărilor în UE. Raportul a fost finalizat în iulie 2011 și a fost publicat pe site-ul web al Comisiei[8]. În al doilea rând, prezenta propunere ține cont de rezultatele unui studiu, comandat în 2010, referitor la costurile și beneficiile unor potențiale modificări ale regulilor de distribuție a produselor de asigurare și a produselor de asigurare cu componentă investițională[9]. În al treilea rând, s-a ținut cont de constatările unui studiu care viza evaluarea calității consultanței oferite la nivelul UE[10]. S-a ținut cont și de un al patrulea studiu, prin care s-a încercat înțelegerea prin intermediul economiei comportamentale a diverșilor factori care intervin în luarea deciziilor de către investitori[11]. Opțiunile de politică discutate în evaluarea impactului au fost analizate din punctul de vedere al mai multor criterii: integrarea pieței pentru actorii de pe piață, protecția și încrederea consumatorilor, asigurarea unor condiții concurențiale echitabile pentru diverșii actori de pe piață și raportul costuri-eficacitate, cu alte cuvinte măsura în care opțiunile avute în vedere conduc la atingerea obiectivelor vizate și facilitează funcționarea piețelor de asigurare într-o manieră eficientă și cu un bun raport costuri‑eficacitate. La nivel global, dat fiind numărul mare de întreprinderi afectate de propunere (circa un milion), costurile administrative estimate pe baza studiului PwC menționat mai sus și a statisticilor din domeniu, reanalizate de serviciile Comisiei, sunt relativ modeste, ridicându-se în medie la aproximativ 730 de euro pe întreprindere. Activitatea de evaluare a impactului s-a finalizat în 2012. S-a ținut cont de recomandările Comitetului de evaluare a impactului al Comisiei Europene, în special în ceea ce privește impactul asupra IMM-urilor. De exemplu, IMM-urile activând ca intermediar care nu intră în prezent în domeniul de aplicare dar vor intra în domeniul de aplicare în urma prezentei propuneri sunt în esență societăți al căror obiect principal de activitate este diferit de intermedierea de asigurări (cu alte cuvinte această intermediere este pur auxiliară față de obiectul principal de activitate, care poate fi reprezentat de o agenție de voiaj sau o societate de închirieri auto). Acești intermediari vor fi supuși unui regim de reglementare simplificat (procedura de declarare – articolul 4 din prezenta propunere), care reprezintă o abordare proporțională cu natura auxiliară a serviciilor de intermediere prestate de aceștia. În general, s-au introdus obligații proporționale, menite să țină cont de preocupările exprimate de IMM-uri și să respecte principiul „produse mai simple, reguli mai simple”. De exemplu, anumite produse de investiții sunt prezentate comercial sub formă de polițe de asigurare de viață. Se va introduce (în capitolul VII) un regim de reglementare mai strict în ceea ce privește practicile de vânzare a acestor produse (polițe de asigurare de viață cu componentă investițională – produse de asigurare cu componentă investițională sau PRIPs sub formă de asigurare). 3. Elementele juridice ale propunerii 3.1. Temei juridic Propunerea se bazează pe articolul 53 alineatul (1) și articolul 62 din TFUE. Aceasta va înlocui Directiva 2002/92/CE și are drept obiect armonizarea dispozițiilor naționale privind intermediarii de asigurări și alți comercianți de produse de asigurare. Propunerea include în domeniul său de aplicare anumiți comercianți auxiliari și furnizori de servicii post-vânzare, precum cei care se ocupă cu compensarea de daune și cu gestionarea solicitărilor de daune. Se clarifică exercitarea libertății de stabilire, a libertății de a presta servicii, precum și competențele autorităților de supraveghere din statele membre de origine și din statele membre gazdă în această privință. Principalul obiectiv și obiect al prezentei propuneri este armonizarea dispozițiilor naționale privind normele de conduită profesională pentru toți comercianții de produse de asigurare sau pentru alte entități prezente pe piețele de asigurare și de reasigurare, condițiile de guvernanță și cadrul de supraveghere ale acestora. 3.2. Subsidiaritate și proporționalitate Conform principiului subsidiarității [articolul 5 alineatul (3) din TUE], UE intervine numai dacă obiectivele preconizate nu pot fi realizate în mod satisfăcător de statele membre și, prin urmare, având în vedere dimensiunile și efectele acțiunii preconizate, pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii Europene. Majoritatea aspectelor abordate în cadrul revizuirii sunt deja acoperite de actualul cadru juridic IMD1. În plus, piețele asigurărilor au un caracter transfrontalier tot mai pronunțat. Condițiile în care firmele și operatorii pot intra în concurență în acest context, fie că este vorba de norme privind transparența, fie că este vorba de protecția consumatorilor, trebuie să fie comparabile între diversele state și reprezintă actualmente elemente esențiale ale directivei IMD1. În prezent este nevoie să se acționeze la nivel european în vederea modificării și actualizării cadrului de reglementare stabilit de IMD1 pentru a se ține cont de evoluțiile survenite pe piețele asigurărilor de la implementarea sa. Din cauza acestei integrări, intervenția izolată la nivel național ar fi mult mai puțin eficientă și ar duce la fragmentarea piețelor, având drept rezultat arbitrajul de reglementare și denaturarea concurenței. AEAPO ar trebui să joace un rol-cheie în implementarea noului cadru la nivelul UE. Este necesar să se confere AEAPO competențe specifice pentru a ameliora funcționarea piețelor asigurărilor. Propunerea respectă în totalitate principiul proporționalității, conform căruia acțiunea la nivelul UE trebuie să asigure îndeplinirea obiectivelor fără a depăși ceea ce este necesar în acest scop. Ea este compatibilă cu acest principiu, având în vedere echilibrul corespunzător dintre interesul public aflat în joc și raportul cost-eficiență al măsurilor. În particular, la formularea cerințelor s-a acordat o atenție prioritară necesității de a pune în echilibru elemente precum protecția consumatorilor, eficiența piețelor și costurile suportate la nivel de sector. În virtutea acestui principiu, propunerea diferențiază între diversele canale de distribuție ale produselor de asigurare și impune cerințe mai puțin stringente în materie de înregistrare și calificări profesionale comercianților de produse de asigurare simple. De exemplu, comercianții de produse de asigurare auxiliare cu risc scăzut, precum societățile de închirieri auto și agențiile de voiaj sunt supuse unei proceduri de declarare simplificate în locul înregistrării ca intermediari de asigurări. Propunerea face, de asemenea, o diferență în ceea ce privește cerințele referitoare la transparența remunerării între produsele de asigurare de viață și produsele de asigurare generale. Aceste măsuri de proporționalitate au în vedere gradele diferite de complexitate și de risc pentru clienți ale diverselor produse de asigurare, precum și intenția de reducere a poverii administrative pentru IMM-urile care comercializează produse de asigurare. 3.3. Conformitatea cu articolele 290 și 291 din TFUE La 23 septembrie 2009, Comisia a adoptat propuneri de regulamente privind instituirea Autorității bancare europene (ABE), a Autorității europene pentru asigurări și pensii ocupaționale (AEAPO) și a Autorității europene pentru valori mobiliare și piețe (AEVMP). În acest sens, Comisia atrage atenția asupra declarațiilor făcute cu ocazia adoptării regulamentelor de instituire a autorităților europene de supraveghere, în legătură cu articolele 290 și 291 din TFUE, potrivit cărora: „În ceea ce privește procesul de adoptare a standardelor de reglementare, Comisia subliniază caracterul unic al sectorului serviciilor financiare, rezultând din structura Lamfalussy și recunoscut în mod explicit în declarația nr. 39, anexă la TFUE. Cu toate acestea, Comisia are îndoieli majore în ceea ce privește conformitatea restricțiilor asupra rolului său în adoptarea actelor delegate și a măsurilor de punere în aplicare cu articolele 290 și 291 din TFUE.” 3.4. Trimiteri la alte directive Întrucât Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) nu se aplică încă, prezenta propunere face referire la definițiile stabilite în directivele 73/239/CEE, 2002/83/CE și 2005/68/CE. Directivele 73/239/CEE, 2002/83/CE și 2005/68/CE vor fi abrogate prin Directiva 2009/138/CE. 3.5. Explicarea detaliată a propunerii Capitolul I — Domeniu de aplicare și definiții Articolul 1 extinde domeniul de aplicare al IMD1 pentru a include vânzarea de contracte de asigurare de către întreprinderile de asigurare și de reasigurare fără intervenția unui intermediar de asigurări. Articolul tratează și activitățile de gestionare a solicitărilor de daune de către întreprinderile de asigurare și pentru aceste întreprinderi, compensarea daunelor și evaluarea de către un expert a solicitărilor de daune. Condițiile pentru excluderea de minimis din domeniul de aplicare al IMD1 rămân aceleași (comerciant de polițe de asigurare ca activitate auxiliară vânzării de bunuri, primă mai mică de 500 EUR la nivel anual și îndeplinirea altor criterii de exceptare), cu excepția plafonului la nivel anual al primei, care este majorat la 600 EUR pro rata (mai puțin de 2 EUR pe zi). Suma de 2 EUR menționată mai sus reprezintă cuantumul primei pe contract și pe zi. De exemplu, opticienii care vând asigurări complementare pentru ochelari rămân în continuare în afara domeniului de aplicare al directivei. Polițele de asigurare vândute ca activitate auxiliară vânzării de servicii intră în domeniul de aplicare al directivei după revizuirea acesteia. Este, de exemplu, cazul polițelor de asigurare de călătorie vândute de agenții de voiaj și al polițelor de asigurare generale vândute de societățile de închirieri auto și de societățile de leasing. Articolul 2 reia definițiile din IMD1, cu anumite modificări și cu adăugarea unor definiții noi. · Este extins sensul „intermedierii de asigurări” pentru a corespunde extinderii domeniului de aplicare de la articolul 1 și se precizează că anumite activități desfășurate de site-uri web de comparare a ofertelor de asigurare reprezintă intermediere de asigurări. Se elimină activitatea denumită „prezentare”. Definiția „intermedierii de reasigurări” este modificată în același mod. · „Produsele de asigurări cu componentă investițională” sunt definite astfel încât să se respecte definiția „produsului de investiții” din Regulamentul privind documentele cu informații cheie referitoare la produsele de investiții (Regulamentul PRIPs). · Definiția „intermediarului de asigurări legat” este extinsă pentru a include intermediarii care acționează sub răspunderea totală a altei întreprinderi de asigurare. · „Consultanța” este definită drept furnizarea unei recomandări pentru un client, fie la cererea sa, fie în alt mod. · „Clientul profesionist” este definit în scopul excluderii de la respectarea dispozițiilor privind informarea. · „Practicile de vânzare încrucișată” sunt definite drept situația în care două sau mai multe produse sunt oferite împreună în cadrul unei aceleiași vânzări. · „Comisionul contingent” este definit drept un comision în care suma de plată se bazează pe atingerea unor ținte convenite. · „Legăturile strânse” sunt definite drept înțelegeri cu persoane aflate în legătură și înțelegeri care ar putea afecta capacitatea de supraveghere eficace a autorității de supraveghere. · „Remunerația” este definită pentru a include nu doar plățile (onorarii, comisioane etc.), ci și beneficiile economice de orice natură. · Definițiilor termenilor de „stat membru de origine”, „stat membru gazdă”, „intermediar de asigurări”, „intermediar de reasigurări” și „suport durabil” fac obiectul unor modificări destinate să le clarifice. Capitolul II – Cerințe de înregistrare Articolul 3 lasă cerințele de înregistrare din IMD1 în cea mai mare parte nemodificate, dar impune elaborarea de către AEAPO a unui registru electronic unic (conectând bazele de date naționale) și impune publicarea anumitor înțelegeri cu alte persoane. Acest registru electronic unic trebuie să fie un portal care conține link-uri către registrele naționale. Acest articol exceptează, de asemenea, de la înregistrare persoanele care intră în domeniul de aplicare al proceduri de declarare (a se vedea articolul 4). Capitolul III – Procedura de declarare Articolul 4 stabilește o procedură simplificată care exceptează două grupuri de persoane de la procedura de înregistrare menționată mai sus, permițând acestora să desfășoare activități de intermediere cu ajutorul unei simple declarații. Aceste grupuri sunt: · persoanele care desfășoară activități de intermediere de asigurări doar ca activitate auxiliară la activitatea lor profesională principală și care îndeplinesc anumite condiții suplimentare (cum ar fi agenții de voiaj). În linii mari, aceste condiții suplimentare se referă la faptul că produsele trebuie să fie complementare unui alt produs sau serviciu, să nu cuprindă asigurări de viață și să nu acopere riscurile de responsabilitate civilă, cu excepția cazului în care această acoperire este secundară acoperirii principale, și · persoanele ale căror activități se limitează la gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și la compensarea daunelor. Procedura de declarare vizează în principal agențiile de voiaj, societățile de închirieri auto care vând produse de asigurare, evaluatorii de daune și persoanele care gestionează solicitările de daune. Capitolul IV - Libertatea de a presta servicii și libertatea de stabilire Articolele 5, 6 și 7 reflectă dispozițiile de la articolul 5 din IMD1, din propunerea de revizuire a MiFID și din protocolul de la Luxemburg[12]. Aceste articole reglementează, de asemenea, împărțirea competențelor între autoritățile de supraveghere din statele membre de origine și statele membre gazdă, în special în situațiile în care un intermediar de asigurări sau de reasigurări nu își respectă obligațiile atunci când desfășoară activități comerciale în statul membru gazdă. Capitolul V – Alte măsuri organizatorice Articolul 8 stabilește cerințele profesionale și organizatorice cuprinse în articolul 4 din IMD1: cerința de a avea cunoștințele și abilitățile corespunzătoare, de a avea o bună reputație, de a deține o asigurare de răspundere civilă profesională și de a adopta măsuri destinate protecției împotriva incapacității intermediarului de asigurări de a transfera prima întreprinderii de asigurare sau de a transfera suma aferentă despăgubirii sau de a returna prima asiguratului. Este inclusă și cerința unei dezvoltări profesionale continue. În vederea asigurării unui impact proporțional, normele care se aplică în cazul persoanelor care desfășoară activități de intermediere cu caracter auxiliar sau persoanelor ale căror activități se limitează la gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune vor fi proporționale cu complexitatea produsului vândut. În consecință, articolul 8 nu se aplică integral acestor intermediari. Se conferă Comisiei competența de a adopta acte delegate pentru precizarea conceptului de cunoștințe și abilități corespunzătoare. Articolul 9 privește publicarea normelor privind interesul general. Acest articol s-a modificat față de articolul 6 din IMD1 și impune acum statelor membre obligația publicării normelor privind interesul general, iar AEAPO obligația de a colecta și de a publica informații privind aceste norme (pentru o expunere orientativă privind principiile interesului general în raport cu al treilea set de directive privind asigurările, a se vedea Comunicarea interpretativă a Comisiei privind libertatea de a presta servicii și interesul general în sectorul asigurărilor, 2000/C 43/03). Articolele 10-12 reiau fostele articole 7, 9 și 10 referitoare la autoritățile competente, la schimbul de informații între statele membre și la contestații. Articolul 13 privește procedurile pentru soluționarea extrajudiciară a litigiilor în care sunt implicați clienții și face mai stricte dispozițiile fostului articol 11 din IMD1, impunând statelor membre elaborarea unor proceduri și asigurarea participării la acestea (în timp ce în forma anterioară a articolului statele membre erau doar încurajate să facă acest lucru). Articolul 14 privește restricțiile în utilizarea intermediarilor. Articolul 3 alineatul (6) din IMD1 este extins la întreprinderile de reasigurare și la intermediarii de asigurări și de reasigurări și ia în considerare procedura de declarare (a se vedea articolul 4). Capitolul VI – Cerințe privind informațiile și norme de conduită profesională Articolele 15-20 reiau cerințele referitoare la informații, exceptările în cazul riscurilor mari, dispozițiile mai stricte din fostul articol 12 și condițiile privind informarea din fostul articol 13. Se stabilesc, de asemenea, următoarele dispoziții suplimentare: · principiul general care impune intermediarilor să acționeze astfel încât să răspundă cel mai bine intereselor clienților; · cerințe de informare similare pentru întreprinderile de asigurare; · cerința publicării tipului și a cuantumului remunerației primite de intermediarii de asigurări; · cerința publicării cuantumului oricărei remunerații variabile primite de angajații din vânzări ai întreprinderilor de asigurare și ai intermediarilor de asigurări; · un regim obligatoriu de informare completă pentru vânzarea de produse de asigurare de viață și un regim „la cerere” (și anume la cererea clienților) pentru vânzarea de alte produse de asigurare decât asigurările de viață (produse de asigurare generală), cu o perioadă de tranziție de cinci ani. După expirarea perioadei de tranziție de cinci ani, regimul de informare integrală se va aplica automat și în cazul vânzării produselor de asigurare generală. În cursul perioadei de tranziție, propunerea diferențiază între produsele de asigurare de viață și produsele de asigurare generală. În cazul vânzării de produse de asigurare de viață, remunerația (comisionul) tinde să fie mai ridicat. De asemenea, produsele de asigurare de viață sunt mai apropiate de produsele de investiții, iar cumpărarea unui astfel de produs reprezintă o investiție pe termen lung. Situația este diferită în cazul produselor de asigurare generală. Remunerația este de obicei mai mică (comisionul reprezintă 5-10 % din primă), iar produsul comportă riscuri mai mici. În majoritatea țărilor din UE, clientul poate trece foarte ușor și cu costuri abordabile la alt produs substituibil. · obligația întreprinderilor de asigurare și a intermediarilor de asigurări de a oferi clientului, înainte de încheierea unui contract, suficiente informații referitoare la produsul de asigurare, astfel încât acesta să poată lua o decizie avizată; · cerința ca AEAPO să se asigure că informațiile referitoare la dispoziții naționale mai stricte care îi sunt transmise sunt comunicate întreprinderilor de asigurare, intermediarilor de asigurări și clienților; precum și · excepții suplimentare de la cerința generală care impune ca informațiile să fie transmise pe un suport durabil. Aceste dispoziții prezintă o mai mare transparență în materie de asigurare a protecție consumatorilor comparativ cu directiva inițială (2002/92/CE) în ceea ce privește natura, structura și cuantumul remunerației intermediarilor și clarifică relația comitent-comisionar, inclusiv modul în care aceasta ar putea afecta consultanța. Protecția consumatorului a făcut progrese semnificative în ultimii ani, iar clienții din ziua de astăzi sunt în măsură tot mai mare interesați să fie informați și atenți la aspectul costurilor. Comunicarea diverselor elemente ale prețului total – inclusiv a remunerației intermediarului – va permite clientului să aleagă în funcție de acoperirea oferită de asigurare, de serviciile conexe (de exemplu dacă intermediarul se ocupă de gestionarea solicitărilor de daune) și de preț. La rândul său, acest lucru va asigura existența unor produse și a unor servicii de intermediere adecvate, la prețuri avantajoase. Comunicarea obligatorie a remunerației ar trebui să aibă efecte pozitive asupra concurenței din domeniul distribuirii produselor de asigurări, deoarece astfel s-ar garanta că clienții primesc informații mai cuprinzătoare referitoare la produse și costuri, precum și la eventualele conflicte de interese. Pentru clienți va fi mai ușor să compare acoperirea oferită de asigurări și prețurile pentru produse vândute prin diverse canale de distribuție. O serie de state membre ale UE impun deja comunicarea remunerației pentru anumite produse de asigurare, iar directiva MiFID II va impune aceeași obligație pentru produsele de investiție. Aceste noi elemente comunicate vor oferi clienților informații mai complete în privința serviciilor prestate de intermediar și în privința costurilor aferente. Comunicarea remunerației trebuie, totuși, implementată de așa natură încât să fie posibilă comparația între intermediari și asigurătorii direcți. Comparabilitatea va fi asigurată de informații privind prețul asigurării și costurile de distribuție. În particular, pentru evitarea situațiilor de conflict de interese, întreprinderile de asigurare ar trebui să comunice, de asemenea, baza de calcul a remunerației variabile a angajaților acestora aferente vânzării unui produs. În plus, aceste dispoziții reglementează anumite aspecte-cheie referitoare la prestarea de servicii transfrontaliere de intermediere de asigurări: absența securității juridice și a comparabilității. Dacă este ameliorat cadrul juridic armonizat, intermediarii și clienții acestora pot fi mai dispuși să vândă, respectiv să cumpere produse de asigurare în regim transfrontalier. Ameliorarea informării va facilita comparațiile între produse și canale de distribuție (după cum s-a menționat mai sus), ceea ce în prezent este extrem de dificil de realizat în cazul tranzacțiilor transfrontaliere. Articolul 21 introduce o dispoziție privind vânzarea produselor la pachet și prevede obligația ca clientul să fie informat că produsele pot fi cumpărate separat și să primească anumite informații în această privință. Articolul impune, de asemenea, AEAPO obligația de a elabora și de a actualiza periodic orientări pentru supravegherea acestor practici. Capitolul VII – Cerințe suplimentare în materie de protecția consumatorului privind produsele de asigurare cu componentă investițională Articolul 22 tratează domeniul de aplicare al acestor dispoziții suplimentare, stipulând aplicarea acestora în cazul intermediarilor de asigurări sau al întreprinderilor de asigurare atunci când acestea vând produse de asigurare cu componentă investițională. Articolul 23 conține dispoziții suplimentare privind conflictele de interese, impunând identificarea acestora. Articolul împuternicește Comisia să adopte acte delegate pentru a stabili: · măsurile care pot fi necesare pentru a identifica, preveni, gestiona și face publice astfel de conflicte; precum și · criteriile pentru determinarea tipurilor de conflicte care pot aduce atingere intereselor clienților. Articolul 24 se bazează pe articolul [23] din MiFID II. Acesta prevede obligațiile, preluate din MiFID II: · de a acționa cu onestitate și profesionalism, în interesul clienților; · de a se asigura că informațiile sunt corecte, clare și neînșelătoare; · de a furniza informații privind întreprinderea de asigurare și intermediarul de asigurări și serviciile acestora (în special atunci când se oferă consultanță independentă), scara analizei de piață (dacă se furnizează clientului o evaluare continuă a adecvării produsului), produsele și strategiile investiționale propuse și costuri. Se precizează, de asemenea, condițiile în care consultanța poate fi considerată independentă, printre care se numără o obligație referitoare la evaluarea produselor de pe piață și obligația de a nu accepta o remunerație din partea unor terțe părți. Comisia este împuternicită să adopte acte delegate pentru a asigura respectarea acestui articol. Articolul 25 stabilește cum trebuie evaluat caracterul adecvat și corespunzător și impune obținerea unor informații de la client. În cazul vânzărilor fără consultanță, intermediarul sau întreprinderea trebuie să obțină informații referitoare la cunoștințele și experiența clientului pentru a determina adecvarea produsului la situația clientului respectiv. În cazul vânzărilor cu consultanță, pentru determinarea adecvării trebuie obținute informații privind situația financiară și obiectivele investiționale ale clientului. În situațiile în care un produs nu este adecvat sau corespunzător, după caz, clientul trebuie avertizat. Vânzătorul trebuie, de asemenea, să păstreze documentația care conține termenii în care are loc furnizarea de servicii către client și să transmită rapoarte acestuia. Comisia este împuternicită să adopte acte delegate pentru a asigura respectarea acestor dispoziții. Capitolul VIII – Sancțiuni Articolul 26 impune statelor membre să se asigure că autoritățile competente impun sancțiuni și adoptă măsuri eficiente, proporționale și cu efect de descurajare în cazul încălcării dispozițiilor naționale adoptate în temeiul directivei. Sancțiunile și măsurile administrative trebuie să se aplice persoanelor fizice sau juridice responsabile de încălcări conform legislației naționale. Autoritățile competente trebuie să primească toate competențele de investigare necesare și trebuie să coopereze în cazurile transfrontaliere. Articolul 27 prevede obligația publicării sancțiunilor sau a măsurilor impuse pentru încălcarea dispozițiilor. Articolul 28 specifică anumite încălcări și stabilește sancțiunile administrative care se aplică intermediarilor, inclusiv retragerea înregistrării, interdicții împotriva persoanelor responsabile cu exercitarea unor funcții de conducere și sancțiuni pecuniare, care se pot ridica până la dublul valorii beneficiului obținut din încălcare, dacă acest beneficiu poate fi determinat. Prezenta propunere nu vizează sancțiunile penale. Articolul 29 stabilește factorii de care trebuie ținut cont la impunerea de sancțiuni și măsuri, inclusiv beneficiile obținute în urma încălcării, pierderile suferite de părți terțe și nivelul cooperării persoanei responsabile și impune AEAPO obligația elaborării de orientări privind sancțiunile. Articolul impune, de asemenea, comunicarea oricăror sancțiuni sau măsuri intermediarului sau întreprinderii în cauză, împreună cu justificările aferente. Articolul 30 impune existența unor mecanisme eficace care să încurajeze raportarea încălcărilor și care să asigure o protecție a denunțătorilor (whistle blowers) și a datelor personale ale acestora, precum și protecția datelor persoanelor fizice suspectate de încălcări. Articolul 31 impune raportarea anuală a informațiilor agregate referitoare la încălcări către AEAPO, precum și publicarea acestor informații de către AEAPO. Comisia este împuternicită să adopte standarde tehnice de punere în aplicare în această privință, pe care AEAPO trebuie să le elaboreze și să le prezinte Comisiei în termen de șase luni de la data publicării directivei. Capitolul IX – Dispoziții finale Articolele 32-39 reiau (cu actualizări, acolo unde este cazul) dispozițiile finale din IMD1 referitoare la dreptul la o cale de atac, transpunere și intrarea în vigoare, abrogarea legislației anterioare și entitățile cărora li se adresează directiva. În plus, articolele 33 și 34 stabilesc condițiile care se aplică în cazul competenței Comisiei de a adopta acte delegate în temeiul directivei, iar articolul 35 stabilește procesul de revizuire și evaluare a directivei de către Comisie după intrarea în vigoare a actului. Această revizuire trebuie să acorde o atenție specială impactului normelor privind informarea de la articolul 17 alineatul (2) asupra intermediarilor de asigurări generale care aparțin categoriei întreprinderilor mici și mijlocii. 4. IMPLICAȚIILE BUGETARE Implicațiile bugetare specifice pentru Comisie sunt evaluate, de asemenea, în cadrul fișei financiare. Implicațiile bugetare specifice ale propunerii sunt legate de sarcinile atribuite AEAPO, după cum se precizează în fișa financiară legislativă care însoțește prezenta propunere. Propunerea are implicații asupra bugetului comunitar. ê 2002/92/CE (adaptat) 2012/0175 (COD) Propunere de DIRECTIVĂ A PARLAMENTULUI EUROPEAN ŞI A CONSILIULUI privind intermedierea de asigurări (reformare) (Text cu relevanță pentru SEE) PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene Ö privind funcționarea Uniunii Europene Õ, în special articolul 47 alineatul (2) Ö 53 alineatul (1) Õ și articolul 55 Ö articolul 62 Õ, având în vedere propunerea Comisiei Europene, ò nou după transmiterea proiectului de act legislativ către parlamentele naționale, ê 2002/92/CE având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European, ò nou după consultarea Autorității Europene pentru Protecția Datelor, ê 2002/92/CE ð nou hotărând în conformitate cu procedura ð legislativă ordinară ï prevăzută la articolul 251 din tratat, Întrucât: ò nou (1) Directiva 2002/92/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 decembrie 2002 privind intermedierea de asigurări ar trebui modificată[13]. Din motive de claritate, ar trebui să se procedeze la reformarea directivei menționate. (2) Având în vedere că obiectivul principal și obiectul prezentei propuneri sunt de a armoniza dispozițiile naționale privind domeniile menționate, propunerea ar trebui să se bazeze pe articolul 53 alineatul (1) și pe articolul 62 din TFUE. Instrumentul adecvat îmbracă forma unei directive pentru a permite ajustarea dispozițiilor de punere în aplicare în domeniile care fac obiectul prezentei directive în funcție de caracteristicile specifice pieței și sistemului juridic din fiecare stat membru, atunci când o astfel de ajustare este necesară. Prezenta directă ar trebui să urmărească, de asemenea, coordonarea normelor naționale privind accesul la activitate al intermediarilor de asigurări și de reasigurări, inclusiv privind gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și compensarea daunelor, și se bazează astfel pe articolul 53 alineatul (1) din tratat. În plus, dat fiind că acest sector oferă servicii în întreaga Uniune, prezenta directivă se bazează, de asemenea, pe articolul 62 din tratat. ê 2002/92/CE considerentul 1 (adaptat) (3) Intermediarii de asigurări și de reasigurări joacă un rol central în distribuirea produselor de asigurare și reasigurare în cadrul Comunității Ö Uniunii Õ. ê 2002/92/CE considerentul 2 Un prim pas pentru a facilita exercitarea libertății de stabilire și a libertății de a presta servicii pentru agenții și brokerii de asigurări a fost făcut prin Directiva 77/92/CEE a Consiliului din 13 decembrie 1976 privind măsuri de facilitare a exercitării efective a libertății de stabilire și a libertății de a presta servicii pentru activitățile de agenți și brokeri de asigurări (ex grupa 630 ISIC) și, în special, măsuri tranzitorii cu privire la acele activități[14]. ê 2002/92/CE considerentul 3 Directiva 77/92/CEE trebuia să își mențină aplicabilitatea până la intrarea în vigoare a dispozițiilor referitoare la coordonarea reglementărilor de drept intern privind accesul la activitățile de agent și broker de asigurări și exercitarea acestora. ê 2002/92/CE considerentul 4 Recomandarea 92/48/CEE a Comisiei din 18 decembrie 1991 privind intermediarii de asigurări[15] a fost urmată în mare măsură de statele membre și a contribuit la apropierea dispozițiilor de drept intern privind cerințele profesionale și înregistrarea intermediarilor de asigurări. ê 2002/92/CE considerentul 9 ð nou (4) Produsele de asigurare pot fi distribuite de diferite categorii de persoane sau instituții, cum ar fi agenți, brokeri și agenți de asigurări bancare, ð întreprinderi de asigurare, agenți de voiaj și societăți de închirieri auto ï. Egalitatea de tratament între agenți și protecția consumatorului impun ca toate aceste persoane sau instituții să se afle sub incidența prezentei directive. ò nou (5) În urma punerii în aplicare a Directivei 2002/92/CE, s-a dovedit că o serie de dispoziții ar trebui să fie mai explicit precizate în vederea facilitării exercitării activității de intermediere de asigurări și de reasigurări, și că protecția consumatorilor impune o extindere a domeniului de aplicare al directivei menționate pentru a include toate vânzările de produsele de asigurare, fie de către intermediari de asigurări, fie de către întreprinderi de asigurare. În ceea ce privește procedurile lor de vânzare, post-vânzare și gestionare, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune, întreprinderile de asigurare care vând în mod direct produse de asigurare ar trebui să fi incluse în domeniul de aplicare al noii directive, în mod similar agenților și brokerilor de asigurări. (6) Pentru a garanta același nivel de protecție pentru consumatori, indiferent de canalul de distribuție prin intermediul căruia aceștia își achiziționează produsul de asigurare, fie direct de la întreprinderea de asigurare, fie indirect printr-un intermediar, domeniul de aplicare al directivei ar trebui să includă nu doar întreprinderile de asigurare, ci și alți participanți la piață care vând produse de asigurare ca activitate auxiliară (de exemplu, agenți de voiaj și societăți de închirieri auto, furnizori de bunuri care nu îndeplinesc condițiile pentru exceptare). (7) Prezenta directivă ar trebui să se aplice persoanelor a căror activitate constă în acordarea de asistență (indiferent dacă în numele unui client sau al unei întreprinderi de asigurare) pentru administrarea și derularea unui contract de asigurare sau de reasigurare, inclusiv gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune, compensarea daunelor sau evaluarea de către un expert a solicitărilor de daune. ê 2002/92/CE considerentul 5 (8) Cu toate acestea, eExistă încă diferențe substanțiale între dispozițiile de drept intern care obstrucționează accesul la activitățile intermediarilor de asigurări și de reasigurări și exercitarea acestor activități în pe piața internă. În consecință, este oportun să se înlocuiască Directiva 77/92/CEE cu o nouă directivă. ò nou (9) Actualele turbulențe financiare, precum și cele recente, au subliniat necesitatea de a asigura o protecție eficientă a consumatorilor în toate sectoarele financiare. Prin urmare, este oportună consolidarea încrederii consumatorilor și uniformizarea cadrelor de reglementare în ceea ce privește distribuția produselor de asigurare în vederea asigurării unui nivel adecvat de protecție a consumatorilor în întreaga Uniune. Măsurile de protecție a consumatorilor ar trebui adaptate particularităților fiecărei categorii de clienți (clienți profesioniști sau alte categorii ). ê 2002/92/CE considerentul 11 ð nou (10) Prezenta directivă ar trebui să se aplice persoanelor a căror activitate constă în prestarea de servicii de intermediere de asigurări ð sau de reasigurări ï în favoarea unor terți, în schimbul unei remunerații care poate fi de natură pecuniară sau care poate fi sub forma unui alt avantaj economic convenit și legat de prestația furnizată. ò nou (11) Prezenta directivă ar trebui să se aplice persoanelor a căror activitate constă în furnizarea de informații privind unul sau mai multe contracte de asigurare sau de reasigurare ca răspuns la criteriile selectate de client fie prin intermediul unui site web, fie prin alte mijloace, sau constă în furnizarea unei clasificări a produselor de asigurare sau de reasigurare ori a unei reduceri a prețului unui contract, în cazul în care clientul poate să încheie un contract de asigurare în mod direct la finalizarea procesului; directiva nu ar trebui să se aplice activităților de simplă prezentare care constau în furnizarea de date și de informații referitoare la potențiali titulari de polițe întreprinderilor de asigurare sau de reasigurare ori intermediarilor, sau care constau în furnizarea de informații referitoare la produse de asigurare sau de reasigurare ori referitoare la o potențială întreprindere de asigurare sau de reasigurare ori la un eventual intermediar unor potențiali titulari de polițe. ê 2002/92/CE considerentul 12 (12) Prezenta directivă nu ar trebui să se aplice persoanelor cu o altă activitate profesională, cum ar fi experți fiscali sau contabili, care oferă consultanță privind acoperirea prin asigurare numai ocazional, în cadrul acestei alte activități profesionale, după cum ea nu ar trebui să se aplice nici în cazul simplei furnizări de informații generale cu privire la produsele de asigurare, cu condiția ca activitatea respectivă să nu vizeze sprijinirea clientului în vederea încheierii sau executării unui contract de asigurare sau reasigurare, gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune primite de o întreprindere de asigurare sau reasigurare sau ajustarea de daune și evaluarea daunei de către un expert. ê 2002/92/CE considerentul 13 ð nou (13) Prezenta directivă nu ar trebui să se aplice persoanelor care se ocupă cu intermedierea de asigurări doar ca o activitate auxiliară în cu anumite condiții stricte ð restricții care țin de poliță, în speță de cunoștințele necesare pentru vânzarea poliței, de riscurile acoperite și de valoarea primei ï. ê 2002/92/CE considerentul 10 (adaptat) (14) Prezenta directivă conține o definiție a Ö definește Õ „intermediarului de asigurări legat” care Ö pentru a Õ ține seama de caracteristicile anumitor piețe din piețelor din anumite statele membre și al cărei scop este să stabilească pentru a stabili condițiile de înregistrare aplicabile unor astfel de intermediari. Scopul acestei definiții nu este să împiedice statele membre să aibă concepte similare în ceea ce privește intermediarii de asigurări care, chiar dacă acționează pentru și în numele unei întreprinderi de asigurare și sub întreaga răspundere a întreprinderii respective, au dreptul să colecteze prime sau sume destinate clienților în conformitate cu garanțiile financiare prevăzute de prezenta directivă. ê 2002/92/CE considerentul 14 ð nou (15) Intermediarii de asigurări și de reasigurări ð care sunt persoane fizice ï ar trebui înregistrați la autoritatea competentă din statul membru în care au domiciliul sau sediul central, cu condiția ca aceștia să îndeplinească o serie de cerințe profesionale stricte referitoare la competența, buna reputație, asigurarea de răspundere civilă profesională și capacitatea lor financiară.; ð cei care sunt persoane juridice ar trebui înregistrați la autoritatea competentă din statul membru în care au sediul social (sau dacă, în temeiul legislației naționale, aceștia nu au sediu social, atunci acolo unde au sediul central), cu condiția să îndeplinească o serie de cerințe profesionale stricte referitoare la competența, buna reputație, asigurarea de răspundere civilă profesională și capacitatea lor financiară. Intermediarii de asigurări deja înregistrați în statele membre nu au obligația de a se înregistra din nou în temeiul prezentei directive. ï ê 2002/92/CE considerentul 6 și considerentul 15 (adaptat) ð nou (16) Intermediarii de asigurări și de reasigurări ar trebui să fie în măsură să se prevaleze de libertatea de stabilire și de libertatea de a presta servicii care sunt consfințite de tratat. O astfel de Ö În consecință, Õ înregistrarea ð sau declararea în statul membru de origine ï ar trebui să permită intermediarilor de asigurări și de reasigurări să își desfășoare activitatea în alte state membre, în conformitate cu principiulle libertății de stabilire și al libertății de a presta servicii, cu condiția respectării procedurii corespunzătoare de notificare între autoritățile competente. ê 2002/92/CE considerentul 16 (nou) (17) Sunt necesare sancțiuni corespunzătoare împotriva persoanelor care desfășoară activitatea de intermediere de asigurări sau reasigurări fără a fi înregistrate, împotriva întreprinderilor de asigurare sau reasigurare care recurg la serviciile unor intermediari neînregistrați sau împotriva intermediarilor care nu respectă dispozițiile de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive. ò nou (18) Pentru a spori transparența și a facilita activitatea transfrontalieră, AEAPO ar trebui să creeze, să publice și să actualizeze regulat o bază de date electronică unică în care să fie înregistrat fiecare intermediar de asigurare și de reasigurare care a notificat intenția de a-și exercita libertatea de stabilire sau de a presta servicii. Statele membre ar trebui să furnizeze AEAPO informațiile relevante cu promptitudine pentru a-i permite să facă acest lucru. Această bază de date ar trebui să conțină un link către autoritatea competentă relevantă din fiecare stat membru. Fiecare autoritate competentă din fiecare stat membru ar trebui să includă pe pagina sa web un link către această bază de date. (19) Ar trebui să fie definite în mod clar drepturile și responsabilitățile care revin statului membru de origine și statului membru gazdă în ceea ce privește supravegherea intermediarilor de asigurări și de reasigurări înregistrați de către acestea sau care desfășoară activități de intermediere de asigurări sau reasigurări pe teritoriul lor în temeiul libertății de stabilire sau al libertății de a presta servicii. (20) Statele membre nu ar trebui să aplice cerințele de înregistrare pentru intermediarii de asigurări care desfășoară activități de intermediere de asigurări pentru anumite tipuri de contracte de asigurare doar ca activitate auxiliară, nici pentru gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune, pentru compensarea daunelor sau pentru evaluarea de către un expert a solicitărilor de daune, cu condiția ca aceștia să respecte cerințele prezentei directive în materie de cunoștințe, abilități și bună reputație, precum și cerințele aplicabile în materie de informare și conduită profesională, și cu condiția ca o declarație de activitate să fi fost prezentată autorității competente. ê 2002/92/CE considerentul 7 (adaptat) (21) Incapacitatea intermediarilor de asigurări de a își desfășura activitatea liber pe tot teritoriul Comunității Ö Uniunii Õeste un obstacol în calea bunei funcționări a pieței unice în asigurări. ò nou (22) Este important să se garanteze un nivel ridicat de profesionalism și competență în rândul intermediarilor de asigurări și de reasigurări, precum și în rândul angajaților asigurătorilor direcți care sunt implicați în activități pregătitoare vânzării, în vânzare și în activități ulterioare vânzării polițelor de asigurare. Prin urmare, cunoștințele profesionale ale unui intermediar, ale angajaților asigurătorilor direcți și ai societăților de închirieri auto, cunoștințele profesionale ale agenților de voiaj, precum și cunoștințele profesionale ale persoanelor care desfășoară activitățile de gestionare, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune, de compensare a daunelor sau de evaluare de către un expert a solicitărilor de daune ar trebui să corespundă cu gradul de complexitate al acestor activități. Ar trebui asigurată educația continuă. ê 2002/92/CE considerentul 8 ð nou (23) Coordonarea dispozițiilor de drept intern referitoare la cerințele profesionale și înregistrarea persoanelor care abordează și desfășoară activitatea de intermediere de asigurări ð sau de reasigurări ï poate așadar să contribuie atât la realizarea pieței unice pentru servicii financiare, cât și la o mai bună protecție a consumatorilor în acest domeniu. ò nou (24) Pentru a stimula activitatea transfrontalieră, ar trebui să se introducă principii care reglementează recunoașterea reciprocă a cunoștințelor și a abilităților intermediarilor de asigurări. (25) O calificare națională acreditată la nivelul 3 sau la un nivel superior conform Cadrului european al calificărilor introdus de Recomandarea Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind stabilirea Cadrului european al calificărilor pentru învățarea de-a lungul vieții[16] ar trebui să fie acceptată de către statul membru gazdă ca dovadă că un intermediar de asigurări sau reasigurări îndeplinește cerințele în materie de cunoștințe și abilități care constituie o condiție de înregistrare în conformitate cu prezenta directivă. Acest cadru ajută statele membre, instituțiile de învățământ, angajatorii și cetățenii în general să compare calificările obținute în diversele sisteme de educație și formare profesională din UE. Instrumentul menționat este esențial pentru dezvoltarea unei piețe a muncii care să cuprindă întregul teritoriu al Uniunii. Cadrul nu este conceput să înlocuiască sistemele naționale de calificări, ci să vină în completarea acțiunilor statelor membre prin facilitarea cooperării dintre ele. (26) În pofida sistemelor de pașaport unic existente pentru asigurători și intermediari, piața europeană a asigurărilor rămâne foarte fragmentată. Pentru a facilita activitatea transfrontalieră și a spori gradul de transparență pentru consumatori, statele membre ar trebui să asigure publicarea normelor privind interesul general aplicabile pe teritoriile lor și ar trebui puse la dispoziția publicului atât un registru electronic unic, cât și informații referitoare la normele privind interesul general din toate statele membre aplicabile intermediarilor de asigurări și de reasigurări. ê 2002/92/CE considerentul 17 (27) Colaborarea și schimbul de informații între autoritățile competente sunt esențiale pentru a proteja clienții și pentru a garanta soliditatea activităților de asigurare și reasigurare în pe piața unică. ê 2002/92/CE considerentul 22 ð nou (28) Sunt necesare proceduri ð extrajudiciare ï adecvate și eficace de contestație și de atac în statele membre pentru soluționarea litigiilor între intermediarii de asigurări ð sau întreprinderile de asigurare ï și clienți, prin utilizarea, după caz, a procedurilor existente. ð Ar trebui să fie disponibile proceduri extrajudiciare eficace de contestație și de atac pentru soluționarea litigiilor privind drepturile și obligațiile instituite în temeiul prezentei directive, apărute între întreprinderi de asigurare sau persoane care vând sau care oferă produse de asigurare și clienți. Pentru a spori eficiența procedurilor de soluționare extrajudiciară a litigiilor care au ca obiect plângerile depuse de clienți, prezenta directivă ar trebui să prevadă obligativitatea întreprinderilor de asigurare sau a persoanelor care vând sau oferă produse de asigurare de a participa la procedurile de soluționare a disputelor care nu au ca rezultat o decizie obligatorie, deschise împotriva acestora de către clienți și care privesc drepturile și obligațiile instituite în temeiul prezentei directive. Astfel de proceduri de soluționare extrajudiciară a litigiilor ar trebui să urmărească soluționarea mai rapidă și mai puțin costisitoare a litigiilor între întreprinderile de asigurare sau persoanele care vând sau oferă produse de asigurare și clienți și degrevarea de sarcini a sistemul judiciar. Totuși, procedurile de soluționare extrajudiciară a litigiilor nu ar trebui să aducă atingere drepturilor părților la aceste proceduri de a iniția acțiuni în justiție. ï ê 2002/92/CE considerentul 23 ð nou Fără a aduce atingere dreptului clienților de a iniția o acțiune în instanță, statele membre ar trebui ð să se asigure că entitățile de soluționare alternativă a litigiilor (SAL) care se ocupă de litigiile menționate în prezenta directivă ï să încurajeze organismele publice sau private, înființate pentru soluționarea extrajudiciară a conflictelor, să colaboreze cooperează pentru soluționarea litigiilor transfrontaliere. ð Statele membre ar trebui să încurajeze entitățile de soluționare alternativă a litigiilor care se ocupă de astfel de litigii să devină parte a FIN-NET[17]. ï O astfel de colaborare ar putea să urmărească, de exemplu, să permită clienților să contacteze organisme extrajudiciare create în statul membru în care au domiciliul în legătură cu orice contestație referitoare la intermediarii de asigurări stabiliți în alte state membre. Crearea rețelei FIN-NET furnizează o asistență sporită consumatorilor, în cazul în care aceștia utilizează servicii transfrontaliere. Dispozițiile referitoare la proceduri ar trebui să țină seama de Recomandarea 98/257/CE a Comisiei din 30 martie 1998 privind principiile aplicabile organismelor responsabile cu soluționarea extrajudiciară a litigiilor în materie de consum[18]. ò nou (29) Lărgirea paletei de activități pe care mulți intermediari de asigurări și multe întreprinderi de asigurare le desfășoară simultan a crescut potențialul de apariție a unor conflicte de interese între aceste activități diverse și interesele clienților lor. Prin urmare, este necesar ca statele membre să prevadă norme care să garanteze că aceste conflicte nu afectează interesele clientului. (30) Clienților ar trebui să li se furnizeze în avans informații clare cu privire la statutul persoanelor care vând produsul de asigurare și cu privire la remunerația pe care acestea o primesc. Este necesar să se introducă obligativitatea prezentării statutului pentru intermediarii de asigurări și întreprinderile de asigurare din Europa. Aceste informații ar trebui să fie puse la dispoziția consumatorului în etapa precontractuală. Rolul lor este de a face cunoscută legătura dintre întreprinderea de asigurare și intermediar (dacă este cazul), precum și structura și conținutul remunerațiilor intermediarilor. (31) Pentru a reduce conflictele de interese dintre vânzătorul și cumpărătorul unui produs de asigurare, este necesar să se asigure o informare suficientă cu privire la remunerarea distribuitorilor de asigurări. Astfel, pentru produsele de asigurare de viață, intermediarul și angajatul intermediarului de asigurări sau al întreprinderii de asigurare ar trebui să aibă obligația de a informa clientul cu privire la remunerația lor, înainte de vânzare. Pentru alte produse de asigurare, sub rezerva unei perioade de tranziție de 5 ani, clientul trebuie să fie informat cu privire la dreptul său de a solicita aceste informații, care trebuie să îi fie furnizate la cerere. (32) Pentru a furniza unui client informații comparabile privind serviciile de intermediere de asigurări furnizate indiferent dacă un client cumpără printr-un intermediar sau direct de la o întreprindere de asigurare și pentru a evita denaturarea concurenței prin încurajarea întreprinderilor de asigurare să vândă direct către clienți, mai degrabă decât prin intermediari, în încercarea de a evita respectarea cerințelor de informare, întreprinderile de asigurare ar trebui, de asemenea, să aibă obligația de a furniza informații clienților cu care acestea interacționează direct în prestarea de servicii de intermediere de asigurări cu privire la remunerația pe care o primesc pentru vânzarea de produse de asigurare. (33) Întrucât prezenta propunere are ca obiectiv sporirea protecției consumatorilor, unele dintre dispozițiile acesteia se aplică numai în relațiile „dintre întreprinderi și consumatori” („business to consumer” B2C), în special cele care reglementează normele de conduită profesională a intermediarilor de asigurări sau a altor comercianți de produse de asigurare. (34) Pentru a evita cazurile de vânzări inadecvate, dacă este necesar, vânzarea de produse de asigurare ar trebui să fie însoțită de consultanță onestă și oferită cu profesionalism. ê 2002/92/CE considerentul 18 (adaptat) (35) Este esențial pentru client să știe dacă are de-a face cu un intermediar care îi dă consultanță Ö clientului Õ în legătură cu produsele unei game largi de întreprinderi de asigurare sau cu produsele oferite de un număr specific de întreprinderi de asigurare. ê 2002/92/CE considerentul 20 ð nou (36) ð Dată fiind dependența în creștere a consumatorilor de recomandările personale, este necesar să se includă o definiție a consultanței. Înainte de a oferi consultanță, intermediarul de asigurări sau întreprinderea de asigurare ar trebui să evalueze nevoile, solicitările și situația financiară a clientului. ï În cazul în care intermediarul declară că acordă consultanță în legătură cu produsele unei game largi de întreprinderi de asigurare, acesta trebuie să facă o analiză imparțială și suficient de cuprinzătoare a produselor disponibile pe piață. În plus, toți intermediarii ð de asigurări ï ð și toate întreprinderile de asigurare ï ar trebui să își motiveze sfaturile acordate. ò nou (37) Înainte de încheierea unui contract, inclusiv în cazul vânzărilor fără consultanță, consumatorul ar trebui să primească informațiile relevante despre produsul de asigurare care să îi permită să ia o decizie avizată. Intermediarul de asigurări ar trebui să fie capabil să îi explice clientului principalele caracteristici ale produselor de asigurare pe care le vinde. (38) Trebuie prevăzute norme uniforme pentru ca persoana care vinde produsul de asigurare să beneficieze de o anumită libertate în alegerea mijloacelor de transmitere a tuturor informațiilor către client, permițându-se utilizarea mijloacelor de comunicare electronice în cazurile adecvate, în funcție de circumstanțele tranzacției. Totuși, clientul trebuie să aibă opțiunea de a primi informațiile pe hârtie. În vederea facilitării accesului consumatorului la informații, toate informațiile precontractuale trebuie furnizate întotdeauna cu titlu gratuit. ê 2002/92/CE considerentul 21 ð nou (39) Este mai puțin necesar să se solicite ca astfel de informații să fie date în cazul în care clientul este o societate care urmărește să asigure sau să reasigure riscurile industriale și comerciale ð sau este un client profesional (a se vedea anexa I la directivă) ï. ê 2002/92/CE considerentul 19 (adaptat) ð nou (40) Prezenta directivă ar trebui să specifice obligațiile ð minime ï pe care ð întreprinderile de asigurare și ï intermediarii de asigurări ar trebui să le aibă atunci când furnizează informații clienților. Un stat membru poate Ö ar trebui să poată Õ menține sau adopta în acest domeniu dispoziții mai stricte care pot fi impuse intermediarilor de asigurări ð și întreprinderilor de asigurare ï care desfășoară activități de intermediere ð de asigurări ï pe teritoriul său, independent de domiciliul acestora ð dispozițiile statului membru de origine ï, cu condiția ca aceste dispoziții mai stricte să respecte dreptul comunitar Ö Uniunii Õ, inclusiv Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind unele aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic)[19]. ð Un stat membru care propune să aplice și aplică dispoziții care reglementează activitatea intermediarilor de asigurări și vânzarea de produse de asigurare suplimentar față de cele prevăzute de prezenta directivă trebuie să se asigure că povara administrativă care rezultă din respectivele dispoziții este proporțională pentru protecția consumatorilor. În interesul protecției consumatorului și pentru a împiedica vânzarea unor produse de asigurare inadecvate, statele membre ar trebui să fie autorizate să aplice în mod excepțional cerințe mai stricte pentru intermediarii de asigurări care desfășoară activități de intermediere de asigurări ca activități auxiliare, în cazul în care consideră că acest lucru este necesar și proporțional. ï ò nou (41) Practicile de vânzare încrucișată fac parte din strategiile obișnuite ale furnizorilor de servicii financiare de retail pe întreg teritoriul Uniunii. Acestea pot aduce beneficii consumatorilor, dar pot reprezenta de asemenea practici în care interesul consumatorilor nu este luat în considerare în mod adecvat. De exemplu, anumite practici de vânzare încrucișată sau anumite produse, și anume practicile de vânzare legată, în cazul cărora două sau mai multe servicii financiare sunt vândute într-un pachet și cel puțin unul dintre aceste servicii sau produse nu este disponibil separat, pot denatura concurența și pot afecta negativ mobilitatea consumatorilor și capacitatea acestora de a face alegeri în cunoștință de cauză. Un exemplu de practici de vânzare legată poate fi deschiderea obligatorie a unui cont curent, pentru plata primelor, atunci când consumatorului îi este furnizat un serviciu de asigurare sau încheierea obligatorie a unui contract de asigurare auto, pentru a asigura un automobil finanțat, atunci când i se acordă unui consumator un credit de consum. În timp ce practicile de grupare, în care două sau mai multe servicii sau produse financiare sunt vândute împreună într-un pachet, dar fiecare dintre servicii poate fi, de asemenea, achiziționat separat, pot, de asemenea, să ducă la o denaturare a concurenței și să afecteze mobilitatea și capacitatea clienților de a face alegeri în cunoștință de cauză, acestea cel puțin oferă clientului posibilitatea de a alege și, prin urmare, pot prezenta un risc mai redus în ceea ce privește respectarea de către intermediarii de asigurări a obligațiilor care le revin în temeiul prezentei directive. Utilizarea unor astfel de practici ar trebui să fie evaluată atent, pentru a se promova concurența și pentru a oferi consumatorului posibilitatea de a alege. (42) Contractele de asigurare care implică investiții sunt adesea oferite clienților ca potențiale alternative sau substitute pentru produsele de investiții care fac obiectul Directivei [MiFID II][20]. Pentru asigurarea unei protecții adecvate a investitorilor și pentru a evita riscul de arbitraj de reglementare, este important ca produsele de investiții de retail (produse de asigurări cu componentă investițională, astfel cum sunt definite în Regulamentul privind documentele cu informații cheie referitoare la produsele de investiții) să facă obiectul acelorași norme de conduită profesională: acestea includ furnizarea de informații adecvate, cerințe de asigurare a caracterului adecvat al consultanței și restricții privind stimulentele, precum și cerințe de gestionare a conflictelor de interese și, în cazul în care este vorba de consilieri independenți, restricții impuse formei de remunerare. Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și piețe (AEVMP) și Autoritatea europeană pentru asigurări și pensii ocupaționale (AEAPO) ar trebui să colaboreze pentru a armoniza cât mai mult posibil normele de conduită profesională pentru produsele de investiții de retail care fac obiectul directivei [MiFID II] sau al prezentei directive, prin intermediul unor orientări. Pentru produsele de asigurare cu componentă investițională, normele conținute de prezenta directivă care se aplică tuturor contractelor de asigurare (capitolul VII din prezenta directivă), precum și normele sporite privind produsele de asigurare cu componentă investițională sunt cumulative. În consecință, persoanele care desfășoară activități de intermediere de asigurări în materie de produse de asigurare cu componentă investițională ar trebui să se conformeze atât normelor de conduită aplicabile tuturor contractelor de asigurare, cât și normelor sporite aplicabile produselor de asigurare cu componentă investițională. (43) Pentru a asigura respectarea dispozițiilor prezentei directive de către întreprinderile de asigurare și persoanele care exercită activități de intermediere de asigurări și pentru a garanta faptul că acestea sunt supuse unui tratament similar pe întreg teritoriul Uniunii, statele membre ar trebui să fie obligate să prevadă sancțiuni și măsuri administrative care sunt eficace, proporționale și disuasive. În scopul promovării convergenței sancțiunilor și măsurilor, Comunicarea Comisiei din 8 decembrie 2010 privind consolidarea regimurilor de sancțiuni în sectorul serviciilor financiare[21] conține o reexaminare a competențelor existente și a aplicării lor în practică. Prin urmare, sancțiunile și măsurile administrative prevăzute de statele membre ar trebui să respecte anumite cerințe esențiale cu privire la destinatari, criteriile care trebuie luate în considerare la aplicarea unei sancțiuni sau măsuri, publicare, competențele principale de sancționare și nivelurile sancțiunilor administrative pecuniare. (44) În speță, autoritățile competente ar trebui să fie abilitate să impună sancțiuni pecuniare suficient de ridicate pentru a contracara avantajele care pot fi preconizate și care să fie disuasive chiar și pentru instituțiile mari și pentru managerii acestora. (45) Pentru a se asigura o aplicare consecventă a sancțiunilor în toate statele membre, în momentul stabilirii sancțiunilor sau a măsurilor administrative și a tipului și nivelului sancțiunilor administrative pecuniare, statele membre ar trebui să fie obligate să se asigure că autoritățile competente iau în considerare toate circumstanțele relevante. (46) Pentru a întări efectul disuasiv asupra publicului larg și pentru a informa cu privire la încălcările normelor care ar putea fi în detrimentul protecției consumatorului, sancțiunile și măsurile impuse ar trebui să fie publicate, cu excepția anumitor circumstanțe bine definite. Pentru a garanta respectarea principiului proporționalității, sancțiunile și măsurile impuse ar trebui să fie publicate sub formă anonimă în situațiile în care publicarea lor ar aduce un prejudiciu disproporționat părților implicate. (47) Pentru a detecta posibilele încălcări ale normelor, autoritățile competente ar trebui să aibă competențele de investigare necesare și să instituie mecanisme eficiente pentru a încuraja raportarea încălcărilor potențiale sau reale. (48) Prezenta directivă ar trebui să facă trimitere atât la sancțiuni, cât și la măsuri administrative, indiferent de clasificarea acestora în categoria sancțiunilor sau a măsurilor în temeiul dreptului intern. (49) Prezenta directivă ar trebui să se aplice fără a aduce atingere dispozițiilor prevăzute de legislația statelor membre în materie de infracțiuni penale. (50) În vederea realizării obiectivelor stabilite în prezenta directivă, Comisiei ar trebui să i se delege competența de a adopta acte legislative în conformitate cu articolul 290 din tratat în ceea ce privește detalierea noțiunilor următoare: nivelul adecvat de cunoștințe și competențe al intermediarului, gestionarea conflictelor de interese, obligațiile de conduită profesională în ceea ce privește pachetele de produse de investiții de retail sub formă de asigurări, procedurile și formele de prezentare a informațiilor referitoare la sancțiuni. Este deosebit de important ca Comisia să desfășoare consultări adecvate în etapa pregătitoare, inclusiv la nivel de experți. În contextul pregătirii și elaborării actelor delegate, Comisia ar trebui să garanteze transmiterea simultană, promptă și adecvată a documentelor relevante către Parlamentul European și Consiliu. (51) Standardele tehnice în domeniul serviciilor financiare ar trebui să asigure o armonizare consecventă și o protecție corespunzătoare a consumatorilor din întreaga Uniune. Este eficient și oportun să se încredințeze AEAPO, ca organism cu înaltă specializare, sarcina de a elabora proiecte de standarde tehnice de reglementare și proiecte de standarde tehnice de punere în aplicare care nu implică alegeri strategice și de a înainta aceste proiecte Comisiei. (52) Prin intermediul unor acte delegate în conformitate cu articolele 290 și 291 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și în conformitate cu articolele 10-15 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității europene de supraveghere (Autoritatea europeană de asigurări și pensii ocupaționale)[22], Comisia ar trebui să adopte actele delegate prevăzute la articolele [8] privind noțiunile de cunoștințe și abilități adecvate ale intermediarului, la articolele [17 și 23] în ceea ce privește gestionarea conflictelor de interese și la articolele [24 și 25] în ceea ce privește obligațiile de conduită profesională pentru pachetele de produse de investiții de retail sub formă de asigurări, precum și standardele tehnice de punere în aplicare prevăzute la articolul [30] cu privire la procedurile și formele de prezentare a informațiilor referitoare la sancțiuni. Proiectele pentru aceste acte delegate și standarde tehnice de punere în aplicare ar trebui să fie elaborate de AEAPO. (53) Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date[23], sub supravegherea autorităților competente din statele membre, în special a autorităților publice independente desemnate de statele membre, și Regulamentul (UE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date[24] reglementează prelucrarea datelor cu caracter personal efectuată de către AEAPO în temeiul prezentei directive, sub supravegherea Autorității Europene pentru Protecția Datelor. (54) Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și se conformează principiilor recunoscute în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, consacrate în tratat. (55) În conformitate cu Declarația politică comună a statelor membre și a Comisiei privind documentele explicative din 28 septembrie 2011, statele membre s-au angajat să însoțească, în cazuri justificate, notificarea măsurilor de transpunere cu unul sau mai multe documente care să explice relația dintre componentele unei directive și părțile corespunzătoare din instrumentele naționale de transpunere. În ceea ce privește prezenta directivă, organul legislativ consideră că este justificată transmiterea unor astfel de documente. (56) În termen de cinci ani de la data intrării în vigoare, ar trebui realizată o revizuire a prezentei directive, pentru a ține seama de evoluțiile pieței, precum și de evoluțiile din alte domenii ale dreptului Uniunii sau de experiențele statelor membre în aplicarea dreptului Uniunii, în special cu privire la produsele reglementate de Directiva 2003/41/CE. ê 2002/92/CE considerentul 24 (adaptat) (57) Directiva 77/92/CEE Ö 2002/92/CE Õ ar trebui, în consecință, abrogată, Ö . Õ ò nou (58) Obligația de a transpune prezenta directivă în legislația națională ar trebui limitată la acele dispoziții care reprezintă o modificare de substanță a Directivei 2002/92/CE. Obligația de a transpune dispozițiile care rămân nemodificate decurge din Directiva 2002/92/CE. (59) Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre referitoare la termenele de transpunere în legislația națională a Directivei 2002/92/CE, ê 2002/92/CE ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ: CAPITOLUL I DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII Articolul 1 Domeniu de aplicare ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou 1. Prezenta directivă stabilește norme privind accesul la activitățile de intermediere de asigurări și de reasigurări, ð inclusiv gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și compensarea daunelor ï și exercitarea acestora Ö activități Õ de către persoane fizice și juridice stabilite sau care doresc să se stabilească într-un stat membru. ê 2002/92/CE 2. Prezenta directivă nu se aplică persoanelor care oferă servicii de intermediere pentru contracte de asigurare în cazul în care următoarele condiții sunt îndeplinite în totalitate: (a) contractul de asigurare impune numai cunoașterea acoperirii oferite de asigurare; (b) contractul de asigurare nu este un contract de asigurare de viață; (c) contractul de asigurare nu acoperă niciun risc de răspundere civilă; (d) principala activitate profesională a persoanei nu este intermedierea de asigurări; ê 2002/92/CE (adaptat) (e) asigurarea este complementară produsului sau serviciului Ö bunurilor Õ oferite de orice prestator, în cazul în care asigurarea respectivă oferă acoperire pentru: (i) riscul de defectare, pierdere sau avariere a bunurilor furnizate de prestatorul respectiv, sauÖ ; Õ ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou (ii) avarierea sau pierderea bagajelor sau alte riscuri legate de o călătorie a cărei rezervare s-a făcut la prestatorul respectiv, chiar dacă asigurarea este o asigurare de viață sau o asigurare a riscului de răspundere civilă, cu condiția ca acoperirea să fie auxiliară asigurării principale pentru riscurile asociate călătoriei; (f) valoarea primei anuale ð pentru contractul de asigurare, calculată pro-rata pentru a obține o valoare anuală ï nu depășește 500 Ö 600 Õ EUR, iar durata totală a contractului de asigurare, inclusiv toate reînnoirile, nu este mai mare de cinci ani. ê 2002/92/CE (adaptat) 3. Prezenta directivă nu se aplică serviciilor de intermediere de asigurări și de reasigurări furnizate pentru riscuri și angajamente situate în afara Comunității Ö Uniunii Õ. ê 2002/92/CE ð nou Prezenta directivă nu afectează legislația unui stat membru referitoare la activitatea de intermediere de asigurări ð și de reasigurări ï desfășurată de ð întreprinderi de asigurare sau de reasigurare sau de ï intermediari de asigurări și de reasigurări stabiliți într-o țară terță și care lucrează pe teritoriul acesteia în baza principiului libertății de a presta servicii, cu condiția garantării unui tratament egal pentru toate persoanele care desfășoară sau care sunt autorizate să desfășoare activități de intermediere de asigurări ð și de reasigurări ï pe piața respectivă. Prezenta directivă nu reglementează activitățile de intermediere de asigurări ð sau de reasigurări ï desfășurate în țări terțe sau activitățile întreprinderilor de asigurare sau reasigurare din cadrul Comunității, astfel cum sunt acestea definite în prima Directivă 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative referitoare la accesul la activitatea de asigurare directă, alta decât asigurarea de viață, și exercitarea acestei activități și în prima Directivă 79/267/CEE a Consiliului din 5 martie 1979 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative referitoare la accesul la activitatea de asigurări directe de viață și exercitarea acesteia, realizate prin intermediul intermediarilor de asigurări în terțe țări. ò nou Statele membre informează Comisia cu privire la orice dificultăți de ordin general cu care se confruntă intermediarii de asigurări la stabilirea sau în desfășurarea activităților de intermediere de asigurări în orice țară terță. ê 2002/92/CE ð nou Articolul 2 Definiții În sensul prezentei directive: 1. „întreprindere de asigurare” înseamnă o întreprindere care a primit o autorizație oficială în conformitate cu articolul 6 din Directiva 73/239/CEE sau articolul 6 din Directiva 79/267/CEE; 2. „întreprindere de reasigurare” înseamnă o întreprindere, alta decât o întreprindere de asigurare sau o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță, a cărei principală activitate constă în acceptarea riscurilor cedate de o întreprindere de asigurare, o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță sau de alte întreprinderi de reasigurare ð care a primit o autorizație oficială în conformitate cu articolul 3 din Directiva 2005/68/CE ï; ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou 3. „intermediere de asigurări” înseamnă orice activitate care constă din prezentarea ð în consultanță ï sau propunerea unor contracte de asigurare sau diîn desfășurarea altor acțiuni pregătitoare în vederea finalizării unor astfel de contracte, sau din în încheierea unor astfel de contracte sau de în contribuție Ö asistență Õ la gestionarea sau derularea unor astfel de contracte, în special în cazul unei solicitări de daune ð , precum și activitatea de gestionare, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și activitatea de compensare a daunelor ï. Aceste activități nu sunt considerate intermediere de asigurări în cazul în care sunt realizate de o întreprindere de asigurare sau de un angajat al unei întreprinderi de asigurare care acționează sub răspunderea unei întreprinderi de asigurare. ðAceste activități sunt considerate, de asemenea, intermediere de asigurări, în cazul în care sunt realizate de o întreprindere de asigurare fără intervenția unui intermediar de asigurări. ï ò nou Niciuna dintre următoarele activități nu este considerată intermediere de asigurări în sensul prezentei directive: ê 2002/92/CE ð nou (a) Nu se consideră a fi intermediere de asigurări furnizarea ocazională de informații ð unui client ï în contextul unei alte activități profesionale, ð dacă furnizorul nu trece ulterior la ï cu condiția ca scopul activității respective să nu fie acordarea de asistență unui client în vederea încheierii sau derulării unui contract de asigurare, gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune ale unei întreprinderi de asigurare, precum și compensarea daunelor și evaluarea de către un expert a solicitărilor de daune; ò nou (b) simpla furnizare de date și informații despre potențiali titulari de polițe unor intermediari de asigurări sau unor întreprinderi de asigurare, nici simpla furnizare de informații despre produse de asigurare, un intermediar de asigurări sau o întreprindere de asigurare unor potențiali titulari de polițe de asigurare. 4. „produs de asigurare cu componentă investițională” înseamnă un contract de asigurare care ar putea să fie clasificat, de asemenea, drept „produs de investiție” astfel cum este definit la articolul 2 litera (a) din [Regulamentul privind documentele cu informații cheie referitoare la produsele de investiții (Regulamentul PRIPs)]; ê 2002/92/CE ð nou 5. „intermediar de asigurări” înseamnă orice persoană fizică sau juridică ð , alta decât o întreprindere de asigurare, ï ce inițiază sau desfășoară, în schimbul unei remunerații, activități de intermediere de asigurări; ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou 64. „intermediere de reasigurări” înseamnă orice activitate care constă din prezentarea ð în consultanță ï sau propunerea unor contracte de reasigurare sau diîn desfășurarea altor acțiuni pregătitoare în vederea finalizării unor astfel de contracte, sau din în încheierea unor astfel de contracte sau de în contribuție Ö asistență Õ la gestionarea sau derularea unor astfel de contracte, în special în caz de solicitare de daune ð , precum și activitatea de gestionare, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și activitatea de compensare a daunelor. ï Aceste activități nu sunt considerate intermediere de reasigurări în cazul în care sunt realizate de o întreprindere de reasigurare sau de un angajat al unei întreprinderi de reasigurare care acționează sub răspunderea unei întreprinderi de reasigurare. ð Aceste activități sunt considerate intermediere de reasigurări, de asemenea, în cazul în care sunt realizate de o întreprindere de reasigurare fără intervenția unui intermediar de asigurări. ï ò nou Niciuna dintre următoarele activități nu este considerată intermediere de reasigurări în sensul prezentei directive: ê 2002/92/CE (a) Nu se consideră intermediere de reasigurări furnizarea ocazională de informații în contextul unei alte activități profesionale, cu condiția ca scopul activității respective să nu fie acordarea de asistență unui client în vederea încheierii sau derulării unui contract de reasigurare, gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune ale unei întreprinderi de reasigurare, precum și compensarea daunelor și evaluarea de către un expert a solicitărilor de daune; ò nou (b) simpla furnizare de date și informații despre potențiali titulari de polițe unor intermediari de reasigurări sau unor întreprinderi de reasigurare, nici simpla furnizare de informații despre produse de reasigurare, un intermediar de reasigurări sau o întreprindere de reasigurare unor potențiali titulari de polițe. ê 2002/92/CE ð nou 76. „intermediar de reasigurări” înseamnă orice persoană fizică sau juridică ð , alta decât o întreprindere de reasigurare, ï ce inițiază sau desfășoară, în schimbul unei remunerații, activități de intermediere de reasigurări; 87. „intermediar de asigurări legat” înseamnă orice persoană care desfășoară activități de intermediere de asigurări pentru una sau mai multe întreprinderi de asigurare ð sau intermediari de asigurări ï și în numele acesteia/acestora în cazul în care produsele de asigurare nu se află în concurență, dar care nu colectează prime sau sume destinate clienților; această persoană acționează sub răspunderea totală a acelor întreprinderi de asigurare pentru produsele care le privesc pe fiecare în parte. ð sau intermediari de asigurări, cu condiția ca intermediarii de asigurări sub răspunderea cărora acționează persoana respectivă să nu acționeze ei înșiși sub răspunderea unei alte întreprinderi de asigurare sau a unui alt intermediar de asigurări ï; Orice persoană care desfășoară activități de intermediere de asigurări pe lângă activitatea sa profesională principală este de asemenea considerată un intermediar de asigurări legat care acționează sub răspunderea uneia sau mai multor întreprinderi de asigurare pentru produsele care le privesc pe fiecare în parte, în cazul în care asigurarea este complementară bunurilor sau serviciilor furnizate în cadrul acelei activități profesionale principale și în cazul în care persoana nu colectează prime sau sume destinate clienților; ò nou 9. „consultanță” înseamnă furnizarea unei recomandări pentru un client, fie la cererea sa, fie la inițiativa întreprinderii de asigurare sau a intermediarului de asigurări; ò nou 10. „comision contingent” înseamnă o remunerație sub formă de comision în cazul căreia suma de plată se bazează pe atingerea țintelor convenite în materie de contracte aduse de intermediar respectivului asigurător; ê 2002/92/CE 118. „riscuri mari” sunt riscurile definite la articolul 5 litera (d) din Directiva 73/239/CEE; 129. „stat membru de origine” înseamnă: (a) în cazul în care intermediarul este o persoană fizică, statul membru în care acesta are domiciliul și în care își desfășoară activitatea; (b) statul membru în care se află sediul său social în cazul în care intermediarul este o persoană juridică, sau statul membru în care se află sediul său central, în cazul în care în conformitate cu dreptul său intern acesta nu are sediu social; ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou 1310. „stat membru gazdă” înseamnă statul membru în care un intermediar de asigurări sau de reasigurări are o sucursală Ö o reprezentanță permanentă sau este stabilit permanent Õ sau în care prestează servicii ð și care nu este statul său de origine ï; 1412. „suport durabil” înseamnă orice instrument cu ajutorul căruia clientul poate stoca informațiile care îi sunt adresate personal, astfel încât acestea să poată fi consultate ulterior pe durata unei perioade adaptate scopului acestor informații și care permite reproducerea fidelă a informațiilor stocate. ð suportul durabil definit la articolul 2 alineatul (1) litera (m) din Directiva 2009/65/CE; ï În special, noțiunea de suport durabil include dischetele, CD-ROM-urile, DVD-urile și unitatea de hard-disk a calculatoarelor personale pe care se salvează poșta electronică, dar exclude siturile de Internet, cu excepția cazului în care astfel de situri îndeplinesc criteriile specificate la primul paragraf. ò nou (15) „practici de vânzare încrucișată” înseamnă oferirea unui serviciu sau produs de asigurare împreună cu un alt serviciu sau produs ca parte a unui pachet sau ca o condiție de obținere a unui alt contract sau pachet; (16) „legături strânse” înseamnă o situație de genul celei menționate la articolul 4 alineatul (31) din Directiva [MiFID II]; (17) „loc principal de desfășurare a activității” înseamnă locul de unde este gestionată activitatea principală; (18) „remunerație” înseamnă orice comision, onorariu, taxă sau alt tip de plată, inclusiv beneficiile economice de orice natură, oferite sau date în legătură cu activitățile de intermediere de asigurări. (19) „practică de legare” înseamnă oferirea unuia sau mai multor servicii auxiliare împreună cu un serviciu sau produs de asigurare în cadrul unui pachet, atunci când produsul sau serviciul de asigurare nu este pus la dispoziția clientului separat. (20) „practică de grupare” înseamnă oferirea unuia sau mai multor servicii auxiliare împreună cu un serviciu sau produs de asigurare în cadrul unui pachet, atunci când produsul sau serviciul de asigurare este pus la dispoziția clientului și separat, însă nu neapărat cu aceleași clauze sau în aceleași condiții ca cele oferite la pachet, alături de serviciile auxiliare. ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou CAPITOLUL II CERINȚE DE ÎNREGISTRARE Articolul 3 Înregistrare 1. ð Cu excepția situațiilor prevăzute la articolul 4 ï Iintermediarii de asigurări și de reasigurări sunt înregistrați la autoritatea competentă, așa cum este aceasta definită la articolul 7 alineatul (2), din statul membru de origine. ð Întreprinderile de asigurare înregistrate în statele membre în temeiul Directivei 73/239/CEE, al Directivei 2002/83/CE și al Directivei 2005/68/CE și angajații acestora nu au obligația de a se înregistra din nou în temeiul prezentei directive. ï Fără a aduce atingere primului paragraf, statele membre pot prevedea posibilitatea ca întreprinderile de asigurare și de reasigurare, precum și alte organisme, să colaboreze Ö coopereze Õ cu autoritățile competente pentru înregistrarea intermediarilor de asigurări și de reasigurări și pentru aplicarea cerințelor din articolul 4 8 acestor intermediari. În special, în cazul intermediarilor de asigurări legați între ei, aceștia pot fi înregistrați de către o întreprindere de asigurare, sau de către o asociație de întreprinderi de asigurare ð sau de către un intermediar de asigurări sau de reasigurări ï sub controlul unei autorități competente. ò nou Statele membre pot să prevadă că, în cazul în care un intermediar de asigurări sau de reasigurări acționează sub răspunderea unei întreprinderi de asigurare sau de reasigurare înregistrate ori a unui alt intermediar de asigurări sau de reasigurări înregistrat, acest din urmă intermediar sau întreprinderea este responsabilă pentru asigurarea respectării de către acesta a condițiilor de înregistrare prevăzute în prezenta directivă. În acest caz, persoana sau entitatea care acceptă responsabilitatea, după ce a fost informată de către statele membre cu privire la aspectele prevăzute la prezentul articol alineatul (7) literele (a) și (b), va trebui să fie satisfăcută în ceea ce privește aspectele prevăzute la prezentul articol alineatul (7) litera (c). Statele membre pot dispune, de asemenea, ca persoana sau entitatea care își asumă responsabilitatea pentru intermediar să fie obligată să înregistreze acel intermediar. ê 2002/92/CE ð nou Statele membre nu sunt obligate să aplice cerința prevăzută la primul și al doilea paragraf tuturor persoanelor fizice care lucrează într-o întreprindere ð de asigurare sau de reasigurare ï ð ori pentru un intermediar de asigurări sau de reasigurări înregistrat ï și care desfășoară activități de intermediere de asigurări sau de reasigurări. ê 2002/92/CE (adaptat) În ceea ce privește persoanele juridice, Sstatele membre înregistrează Ö asigură înregistrarea Õ aceste persoanelor Ö juridice Õ și specifică de asemenea în registru numele persoanelor fizice din conducere care răspund de activitatea de intermediere. 2. Statele membre pot institui mai multe registre pentru intermediarii de asigurări și de reasigurări, cu condiția să definească criteriile potrivit cărora se face înregistrarea intermediarilor. ò nou Statele membre stabilesc un sistem de înregistrare online constând într-un singur formular de înregistrare disponibil pe un site web, care să fie ușor accesibil pentru intermediarii și întreprinderile de asigurări și care să poată fi completat direct online. ê 2002/92/CE 3. Statele membre veghează la crearea unui punct unic de informare, care să permită un acces ușor și rapid la informațiile provenind de la aceste diverse registre care sunt create electronic și care sunt actualizate în permanență. Punctul de informare oferă de asemenea elementele de identificare ale autorităților competente din fiecare stat membru, prevăzute la alineatul (1) primul paragraf. Registrul indică în plus țara sau țările în care intermediarul își desfășoară activitatea în conformitate cu reglementările privind libertatea de stabilire sau libertatea de a presta servicii. ò nou 4. AEAPO elaborează, publică pe site-ul său și actualizează permanent un registru electronic unic care conține intermediarii de asigurări și de reasigurări înregistrați care și-au notificat intenția de a desfășura activități transfrontaliere, în conformitate cu capitolul IV. Statele membre trebuie să furnizeze AEAPO informațiile relevante cu promptitudine pentru a-i permite să facă acest lucru. Acest registru trebuie să conțină un link către autoritatea competentă relevantă din fiecare stat membru. Registrul trebuie să conțină linkuri către site-urile web ale fiecărei autorități competente din statele membre și să poată fi accesat de pe aceste site-uri. ê 2002/92/CE (3) Statele membre veghează ca înregistrarea intermediarilor de asigurări – inclusiv a intermediarilor legați – și a intermediarilor de reasigurări să se facă sub rezerva îndeplinirii cerințelor profesionale prevăzute la articolul 4 8. Statele membre veghează de asemenea ca intermediarii de asigurări – inclusiv intermediarii legați – și intermediarii de reasigurări care încetează să mai îndeplinească aceste cerințe să fie radiați din registru. Validitatea înregistrării este revizuită periodic de autoritatea competentă. În cazul în care este necesar, statul membru de origine informează statul membru gazdă, prin toate mijloacele corespunzătoare, în legătură cu o astfel de radiere. ò nou 5. Statele membre se asigură că autoritățile competente nu înregistrează un intermediar de asigurări sau de reasigurări decât dacă acesta întrunește cerințele prevăzute la articolul 8. ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou (4) Autoritățile competente pot elibera intermediarilor de asigurări și de reasigurări un document care să permită oricărei părți interesate să verifice, prin consultarea ð oricăruia dintre ï registreleului (registrelor) prevăzut(e) la alineatul (2), în cazul în care ð dacă ï aceștia sunt înregistrați legal. Documentul trebuie să conțină cel puțin informațiile specificate la articolul 12 alineatul (1) 16 literele (a) și (b) și, în cazul unei persoane juridice, numele persoanei (persoanelor) fizice prevăzute în al patrulea paragraf din alineatul (1) din prezentul articol. Statul membru cere ca documentul să fie returnat autorității competente care l-a eliberat în momentul în care intermediarul de asigurări sau de reasigurări respectiv încetează să mai fie înregistrat. 5. Intermediarii de asigurări și reasigurări înregistrați sunt autorizați să inițieze și să desfășoare activitatea de intermediere de asigurări și reasigurări în cadrul Comunității în baza libertății de stabilire și a libertății de a presta servicii. ò nou 6. Statele membre adoptă dispozițiile necesare pentru ca cererile de includere în registru ale intermediarilor să fie tratate în termen de șase luni de la data depunerii unei cereri complete, iar solicitantul să fie informat în cel mai scurt timp în privința deciziei. Statele membre se asigură că autoritățile competente dispun de măsuri adecvate care să le permită să monitorizeze dacă intermediarii de asigurări și de reasigurări continuă să îndeplinească în orice moment cerințele de înregistrare conform prezentei directive. 7. Statele membre se asigură că autoritățile lor competente solicită următoarele informații de la intermediarii de asigurări și de reasigurări, drept condiție de înregistrare: (a) să furnizeze autorităților competente informații privind identitatea acționarilor sau a membrilor, indiferent dacă sunt persoane fizice sau juridice, care dețin o participație de peste 10 % și valoarea respectivelor participații; (b) să furnizeze autorităților competente informații privind identitatea persoanelor care au legături strânse cu intermediarul de asigurări sau de reasigurări; (c) să demonstreze în mod satisfăcător că participațiile sau legăturile strânse nu împiedică exercitarea eficientă a funcțiilor de supraveghere ale autorității competente. 8. Statele membre se asigură că autoritățile competente refuză înregistrarea în cazul în care exercitarea efectivă a funcțiilor lor de supraveghere este împiedicată de acte cu putere de lege sau acte administrative ale unei țări terțe aplicabile uneia sau mai multor persoane fizice sau juridice cu care intermediarul de asigurări sau de reasigurări are legături strânse ori de anumite dificultăți legate de aplicarea respectivelor acte cu putere de lege și acte administrative. CAPITOLUL III PROCEDURA DE ÎNREGISTRARE SIMPLIFICATĂ – DECLARAREA ACTIVITĂȚILOR Articolul 4 Procedura de declarare pentru furnizarea de activități auxiliare de intermediere de asigurări; gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune și serviciile de evaluare a daunelor 1. Cerințele de înregistrare prevăzute la articolul 3 nu se aplică unui intermediar de asigurări care desfășoară activități de intermediere de asigurări doar auxiliar, cu condiția ca activitățile sale să îndeplinească integral următoarele condiții: (a) activitatea profesională principală a intermediarului de asigurări nu este intermedierea de asigurări; (b) intermediarul de asigurări intermediază numai anumite produse de asigurare care sunt complementare unui produs sau unui serviciu și pe care le identifică în mod explicit în declarație; (c) produsele de asigurare în cauză nu cuprind asigurări de viață și nu acoperă riscurile de responsabilitate civilă, cu excepția cazului în care această acoperire este secundară acoperirii principale. 2. Cerințele de înregistrare de la articolul 3 nu se aplică intermediarilor de asigurări a căror unică activitate este gestionarea, cu titlu profesional, a solicitărilor de daune sau serviciile de evaluare a daunelor. 3. Orice intermediar de asigurări care face obiectul dispozițiilor de la prezentul articol alineatele (1) și (2) depune la autoritatea competentă din statul membru de origine o declarație prin care informează autoritatea competentă în legătură cu identitatea, adresa și activitățile sale profesionale. 4. Intermediarii care fac obiectul dispozițiilor de la prezentul articol alineatele (1) și (2) fac obiectul dispozițiilor din capitolele I, III, IV, V, VIII, IX și de la articolele 15 și 16 din prezenta directivă. CAPITOLUL IV LIBERTATEA DE A PRESTA SERVICII ȘI LIBERTATEA DE STABILIRE ê 2002/92/CE (adaptat) ð nou Articolul 65 Notificarea stabilirii și prestării serviciilor în alte state membre Ö Exercitarea libertății de a presta servicii Õ 1. Orice intermediar de asigurări sau reasigurări care intenționează să exercite pentru prima dată o activitate ð pe teritoriul unui alt stat membru ï într-unul sau mai multe state membre, în baza libertății de a presta servicii sau a libertății de stabilire, informează ð comunică următoarele informații ï autoritățile Ö autorității Õ competente din statul Ö său Õ membru de origine. Într-un interval de o lună de la o astfel de notificare, autoritățile competente respective informează autoritățile competente din orice stat membru gazdă care doresc acest lucru în legătură cu intenția intermediarului de asigurări sau reasigurări și îl informează concomitent și pe intermediarul în cauză. Intermediarul de asigurări sau reasigurări își poate începe act