GLOSAR

Autoritatea competentă : Autoritatea centrală a unui stat membru, competentă să organizeze controale oficiale în domeniul producţiei ecologice, sau orice altă autoritate căreia i s-a conferit respectiva competenţă. Include, de asemenea, după caz, autoritatea omoloagă a unei ţări terţe.

Etapele de producţie, preparare şi distribuţie : Înseamnă orice etapă, începând cu, şi incluzând, producţia primară a unui produs ecologic şi terminând cu, şi incluzând, depozitarea, procesarea, transportul, vânzarea sau furnizarea sa către consumatorul final şi, după caz, etichetarea, promovarea, activităţile de import, export şi subcontractare.

Neconformitate : Un caz în care un anumit standard sau o anumită cerinţă legată de certificare din domeniul producţiei ecologice nu este îndeplinit(ă).

Operator : O persoană fizică sau juridică care produce, depozitează, procesează, transportă, exportă sau importă produse ecologice.

Organism de acreditare : Un organism public sau privat care oferă recunoaşterea oficială a competenţei unui organism de control de a efectua activităţi de inspecţie şi de certificare conform standardelor din domeniul producţiei ecologice. În Uniunea Europeană, organismele de control în domeniul producţiei ecologice trebuie să fie acreditate conform standardului european EN 45011 sau ghidului ISO 65.

Organism de control : O terţă parte independentă privată ce desfăşoară activităţi de inspecţie şi certificare în domeniul producţiei ecologice.

Organism de control recunoscut în scopul conformităţii : Organism de control care îşi desfăşoară activitatea într-o ţară terţă, recunoscut de Comisie ca fiind în măsură să garanteze că obiectivele şi principiile privind producţia ecologică, precum şi normele de producţie şi de etichetare din ţara terţă respectivă sunt aceleaşi cu cele aplicate pentru producţia ecologică şi pentru etichetarea produselor ecologice în Uniunea Europeană.

Organism de control recunoscut în scopul echivalenţei : Organism de control care îşi desfăşoară activitatea într-o ţară terţă, recunoscut de Comisie ca fiind în măsură să garanteze că normele de producţie ecologică şi cele de etichetare a produselor ecologice din ţara terţă respectivă, precum şi măsurile de control aplicate operatorilor în acea ţară terţă sunt echivalente celor aplicate pentru producţia ecologică şi pentru etichetarea produselor ecologice în Uniunea Europeană.

Producţie ecologică : Producţia ecologică este un sistem global de gestionare a exploataţiilor agricole şi de producţie a alimentelor având ca obiectiv agricultura durabilă, obţinerea de produse de înaltă calitate şi utilizarea unor procese care nu dăunează mediului, sănătăţii umane, a plantelor sau a animalelor şi nici bunăstării animalelor.

Testarea reziduurilor : Analiza de laborator a produselor ecologice, efectuată cu scopul de a testa prezenţa unor substanţe neautorizate în producţia ecologică sau pentru a verifica dacă tehnicile de producţie sunt în conformitate cu normele aplicabile producţiei ecologice, de exemplu dacă s-au utilizat pesticide sintetice sau îngrăşăminte chimice, antibiotice, anumiţi aditivi alimentari sau adjuvanţi tehnologici.

Trasabilitate : Înseamnă capacitatea de a depista şi a urmări un produs alimentar, un produs pentru hrana animalelor, un animal de la care se obţin produse alimentare sau o substanţă destinată încorporării sau care se estimează că va fi încorporată în produse alimentare sau în hrană pentru animale, pe parcursul tuturor etapelor de producţie, procesare şi distribuţie.

Ţară terţă recunoscută ca echivalentă : Ţară terţă recunoscută de Comisie ca aplicând norme de producţie şi standarde de control echivalente celor aplicate pentru producţia ecologică în Uniunea Europeană şi, prin urmare, capabilă să atingă aceleaşi obiective şi principii prin punerea în aplicare a normelor ce garantează acelaşi nivel de asigurare a conformităţii.

Vizită de control suplimentar : Vizită de control efectuată de un organism de control la un operator, în plus faţă de vizita de control anuală obligatorie desfăşurată la operatorul în cauză.

LISTA ABREVIERILOR

FEADR : Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală

OAV : Oficiul Alimentar şi Veterinar al Comisiei Europene

OFIS : Sistemul de informaţii privind agricultura ecologică (Organic Farming Information System)

OMG-uri : Organisme modificate genetic

SCOF : Comitetul permanent pentru agricultura ecologică (Standing Committee on Organic Farming)

SINTEZĂ

I. Producţia ecologică este un sistem global de gestionare a exploataţiilor agricole şi de producţie a alimentelor având ca obiectiv agricultura durabilă, obţinerea de produse de înaltă calitate şi utilizarea unor procese care nu dăunează mediului, sănătăţii umane, a plantelor sau a animalelor şi nici bunăstării animalelor. Piaţa produselor ecologice s-a dezvoltat rapid, înregistrând rate anuale de creştere de peste 10 % în ultimii 20 de ani. Piaţa europeană a alimentelor ecologice se ridică la o valoare de aproximativ 20 de miliarde de euro anual, ceea ce reprezintă, estimativ, o cotă de piaţă de 1,5 % din piaţa alimentară în ansamblul ei.

II. Cadrul juridic al UE care reglementează sectorul producţiei ecologice urmăreşte să ofere baza unei dezvoltări sustenabile a producţiei ecologice, garantând totodată concurenţa loială şi încrederea consumatorilor, protejând interesele consumatorilor şi asigurând funcţionarea eficace a pieţei interne. În acest sens, s-a instituit un sistem de control care acoperă toate etapele lanţului de aprovizionare în domeniul produselor ecologice, şi anume producţia la nivel de exploataţie agricolă, procesarea alimentelor, distribuţia, importul şi vânzarea cu amănuntul. Fiecare operator din cadrul acestui lanţ trebuie să respecte acelaşi set de norme referitoare la producţia ecologică, precum şi la procesarea, distribuţia, etichetarea şi controalele privind produsele ecologice.

III. Auditul Curţii s-a axat pe eficacitatea sistemului de control şi pe modul în care diversele instituţii implicate (Comisia şi autorităţile competente, organismele de acreditare şi organismele de control din statele membre) şi-au îndeplinit responsabilităţile atât în ceea ce priveşte sistemul de control din cadrul UE, cât şi în ceea ce priveşte gestionarea regimurilor de import aflate în funcţiune în prezent.

IV. Întrebarea generală de audit viza să stabilească următorul aspect: sistemul de control pentru produsele ecologice este de aşa natură încât să furnizeze o asigurare suficientă că cerinţele-cheie privind producţia ecologică, precum şi cele privind procesarea, distribuţia şi importul produselor ecologice sunt respectate?

V. Sistemul de control pentru produsele ecologice, astfel cum este specificat în regulamentele UE, are ca obiectiv garantarea proceselor de producţie, şi nu a caracterului ecologic al produselor înseşi, întrucât nu există nicio metodă ştiinţifică prin care să se determine dacă un produs este ecologic sau nu. Curtea consideră că, pentru a se obţine o asigurare suficientă că sistemul funcţionează în mod eficace şi pentru a se asigura păstrarea încrederii consumatorilor, este recomandabil ca deficienţele evidenţiate de auditul Curţii să fie remediate.

VI. Pe baza rezultatelor acestui audit, Curtea concluzionează că:

(a) unele autorităţi competente nu îşi îndeplinesc rolul de supraveghere a organismelor de control într-un mod suficient de adecvat. Prin urmare, anumite organisme de control nu îndeplinesc un număr de cerinţe prevăzute de legislaţia UE şi nu profită de oportunitățile existente în materie de implementare a anumitor bune practici;

(b) schimbul de informaţii în cadrul statelor membre, între diferitele state membre şi între statele membre şi Comisie nu este încă suficient de adecvat pentru a putea asigura o funcţionare corectă a sistemului;

(c) autorităţile competente din statele membre se confruntă cu dificultăţi în a asigura trasabilitatea produselor ecologice pe teritoriul în limitele căruia sunt abilitate să îşi exercite autoritatea. Trasabilitatea este cu atât mai dificil de asigurat pentru produsele care sunt comercializate la nivel transfrontalier;

(d) Comisia nu a acordat o prioritate suficientă activităţilor de supraveghere, inclusiv auditurilor, pentru a se asigura de faptul că sistemele de control ale statelor membre funcţionează în mod adecvat;

(e) Comisia nu dispune de informaţii suficiente pentru a putea avea certitudinea că sistemul de control privind producţia ecologică din ţările terţe recunoscute ca echivalente continuă să îndeplinească cerinţele prevăzute de reglementări pe toată durata în care ţările respective îşi păstrează acest statut. În plus, Curtea observă o acumulare semnificativă de cereri de recunoaştere a echivalenţei, din partea ţărilor terţe, care nu au fost încă evaluate;

(f) există deficienţe în cadrul sistemului utilizat pentru acordarea autorizaţiilor de import.

VII. Având în vedere deficienţele identificate, Curtea formulează următoarele recomandări:

(a) autorităţile competente ar trebui să îşi consolideze rolul de supraveghere a organismelor de control prin aplicarea unor proceduri corespunzătoare şi documentate în ceea ce priveşte aprobarea şi supravegherea organismelor de control, prin promovarea unei armonizări în definirea încălcărilor, a neregulilor şi a sancţiunilor aferente şi prin promovarea bunelor practici identificate;

(b) schimbul de informaţii în cadrul statelor membre, între diferitele state membre şi între statele membre şi Comisie ar trebui îmbunătăţit, pentru a se garanta un nivel înalt de calitate al controalelor şi al supravegherii;

(c) controalele ar trebui consolidate pentru a se asigura faptul că operatorii îndeplinesc cerinţele prevăzute de reglementări cu privire la trasabilitate; în acest sens, Comisia ar trebui să clarifice rolurile şi responsabilităţile diferiţilor actori;

(d) Comisia ar trebui să îşi consolideze activitatea de monitorizare a sistemelor de control din statele membre prin efectuarea de misiuni de audit şi prin colectarea şi valorificarea datelor şi informaţiilor necesare;

(e) în ceea ce priveşte importurile, Comisia ar trebui să asigure o supraveghere adecvată a ţărilor incluse în lista celor recunoscute ca fiind echivalente în ceea ce priveşte producţia ecologică şi să evalueze în mod prompt cererile primite din partea ţărilor terţe care solicită includerea în această listă;

(f) Curtea salută simplificarea pe care o implică iniţiativa Comisiei de a elimina treptat regimul autorizaţiilor de import. Cu toate acestea, pe perioada cât regimul este încă operaţional, statele membre ar trebui să asigure aplicarea corectă a acestuia. Autorităţile competente din statele membre ar trebui să îşi consolideze controalele pe care le realizează cu privire la organismele de control autorizate să emită certificate de inspecţie.

INTRODUCERE

PRODUCŢIA ECOLOGICĂ ÎN UE

1. Producţia ecologică este un sistem global de gestionare a exploataţiilor agricole şi de producţie a alimentelor având ca obiectiv agricultura durabilă, obţinerea de produse de înaltă calitate şi utilizarea unor procese care nu dăunează mediului, sănătăţii umane, a plantelor sau a animalelor şi nici bunăstării animalelor. Astfel, produsele ecologice sunt obţinute conform unui set specific de norme, cum ar fi rotaţia culturilor, interzicerea folosirii organismelor modificate genetic şi limite foarte stricte privind folosirea pesticidelor sintetice chimice şi a îngrăşămintelor chimice, a antibioticelor pentru animale, a aditivilor alimentari şi a altor substanţe complementare în procesarea produselor agricole (adjuvanţi tehnologici). Produsele ecologice, fiind considerate produse "premium", sunt, în general, vândute la preţuri mai mari faţă de produsele convenţionale.

FIGURA 1

PIAŢA EUROPEANĂ A ALIMENTELOR ŞI BĂUTURILOR ECOLOGICE: CELE ZECE STATE MEMBRE ALE UE CU CELE MAI MARI VÂNZĂRI ÎN 2009 (ÎN MILIARDE DE EURO)

+++++ TIFF +++++

Sursa: Willer, H., Organic Agriculture in Europe 2009: Production and Market (Agricultura ecologică în Europa în 2009: producţie şi vânzări). http://orgprints.org/18365/2/willer-2011-european-market.pdf

2. Piaţa produselor ecologice s-a dezvoltat rapid, înregistrând rate anuale de creştere cuprinse între 10 % şi 15 % în ultimii 20 de ani [1]. UE se numără printre principalii producători şi consumatori de produse ecologice la nivel mondial. În perioada 2000-2008, suprafaţa totală certificată în agricultura ecologică [2] în cele 27 de state membre ale UE (UE-27) a crescut în medie cu 7,4 % pe an. În 2008, suprafaţa destinată agriculturii ecologice reprezenta 4,3 % din suprafaţa agricolă utilizată (SAU), ceea ce corespunde unei suprafeţe estimative de 7,6 milioane ha. Se estimează că, în acelaşi an, existau în jur de 197000 de exploataţii care practicau agricultura ecologică în UE-27 [3]. Aproximativ 15 % din produsele ecologice consumate în Europa sunt importate din ţări terţe, în principal produse care se cultivă rar sau chiar deloc în UE (cafea, banane, bumbac etc.) [4]. Piaţa europeană a alimentelor ecologice se ridică la o valoare de aproximativ 20 de miliarde de euro [5] anual, ceea ce reprezintă, estimativ, o cotă de piaţă de 1,5 % din piaţa alimentară în ansamblul ei [6]. Figura 1 prezintă statele membre ale UE cu cele mai mari vânzări de alimente şi băuturi ecologice [7], iar figura 2 prezintă statele membre ale UE cu cele mai mari suprafeţe destinate agriculturii ecologice.

FIGURA 2

CELE ZECE STATE MEMBRE ALE UE CU CELE MAI MARI SUPRAFEŢE DESTINATE AGRICULTURII ECOLOGICE (ÎN CONVERSIE ŞI CERTIFICATE ECOLOGIC) ÎN 2009 (1000 HA)

+++++ TIFF +++++

Sursa: Willer, H., Organic Agriculture in Europe 2009: Production and Market (Agricultura ecologică în Europa în 2009: producţie şi vânzări). http://orgprints.org/18365/2/willer-2011-european-market.pdf

SPRIJINUL FINANCIAR ACORDAT AGRICULTURII ECOLOGICE ÎN UE

3. UE acordă sprijin financiar practicilor de agricultură ecologică prin intermediul plăţilor de agromediu efectuate în cadrul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR). Plăţile de agromediu au loc, în general, în baza unor contracte încheiate între un organism public din statul membru în cauză şi un beneficiar (fermier sau gestionar de terenuri). Prin aceste contracte, beneficiarul se angajează să aplice anumite practici agricole. Una dintre practicile agricole pentru care beneficiarii pot opta este agricultura ecologică. Până la sfârşitul anului 2010, angajamentele privind acordarea de sprijin public pentru agricultura ecologică în cadrul măsurilor de agromediu se ridicau la peste 690 de milioane de euro (UE-27) [8]. Sprijinul FEADR reprezintă 58 % din sprijinul public total, restul finanţării fiind asigurat prin contribuţii naţionale.

4. Producţia ecologică poate fi sprijinită şi în mod indirect prin intermediul altor măsuri din cadrul FEADR (de exemplu, modernizarea exploataţiilor agricole, formare profesională etc.) sau prin intermediul ajutorului specific [9]. Unele state membre au acordat prioritate furnizării de ajutor pentru exploataţiile sau proiectele care contribuie la dezvoltarea producţiei ecologice.

CADRUL JURIDIC

5. Cadrul juridic al UE care reglementează sectorul producţiei ecologice urmăreşte să ofere baza unei dezvoltări sustenabile a producţiei ecologice, garantând totodată concurenţa loială şi încrederea consumatorilor, protejând interesele consumatorilor şi asigurând funcţionarea eficace a pieţei interne.

FOTOGRAFIA 1 - EXEMPLE DE PRODUCŢIE ECOLOGICĂ

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

© Uniunea Europeană.

Sursa: Curtea de Conturi Europeană.

6. Producţia ecologică acoperă toate etapele lanţului de aprovizionare, şi anume producţia la nivel de exploataţie agricolă, procesarea produselor alimentare, distribuţia şi vânzarea cu amănuntul. Fiecare operator din cadrul acestui lanţ trebuie să respecte acelaşi set de norme referitoare la producţia ecologică, precum şi la procesarea, distribuţia, etichetarea şi controalele privind produsele ecologice. În UE, aceste norme sunt specificate în mai multe regulamente:

- Regulamentul (CE) nr. 834/2007 al Consiliului din 28 iunie 2007 privind producţia ecologică şi etichetarea produselor ecologice, precum şi de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 2092/91 [10];

- Regulamentul (CE) nr. 889/2008 al Comisiei din 5 septembrie 2008 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 834/2007 al Consiliului privind producţia ecologică şi etichetarea produselor ecologice în ceea ce priveşte producţia ecologică, etichetarea şi controlul [11];

- Regulamentul (CE) nr. 1235/2008 al Comisiei din 8 decembrie 2008 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 834/2007 al Consiliului în ceea ce priveşte regimul de import al produselor ecologice din ţări terţe [12].

În plus, alimentele ecologice trebuie să fie în conformitate cu dispoziţiile prevăzute de legislaţia alimentară generală [Regulamentul (CE) nr. 178/2002 [13]], iar producţia organică este inclusă în domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) nr. 882/2004 [14], care reprezintă legislaţia de nivel mai general referitoare la controalele oficiale privind hrana pentru animale şi produsele alimentare [15].

FOTOGRAFIA 2 - SIGLA UE PENTRU AGRICULTURA ECOLOGICĂ

+++++ TIFF +++++

© Uniunea Europeană.

Sursa: Regulamentul (UE) nr. 271/2010 al Comisiei din 24 martie 2010 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 889/2008 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 834/2007 al Consiliului, în ceea ce priveşte sigla Uniunii Europene pentru producţie ecologică (JO L 84, 31.3.2010, p. 19).

7. Astfel, în UE, produsele ecologice pot fi certificate "ecologic" şi etichetate ca atare atunci când normele aplicabile producţiei sunt conforme cu cerinţele prevăzute în regulamentele UE menţionate la punctul anterior. Aplicarea siglei UE pe etichetele produselor alimentare preambalate este obligatorie începând cu data de 1 iulie 2010. Pentru produsele importate, aplicarea siglei UE este opţională.

8. În conformitate cu articolul 37 din Regulamentul (CE) nr. 834/2007, Comisia a înfiinţat Comitetul permanent pentru agricultura ecologică (Standing Committee on Organic Farming - SCOF). SCOF este comitetul de reglementare al Comisiei în domeniul producţiei ecologice, este prezidat de Comisie şi este format din reprezentanţi ai statelor membre. Obiectivul său este de a se asigura că responsabilitatea Comisiei Europene în ceea ce priveşte punerea în aplicare a legislaţiei secundare se exercită în strânsă consultare cu guvernele statelor membre.

9. Comisia, în cooperare cu statele membre, a finalizat "Documentul de lucru al serviciilor Comisiei privind controalele oficiale în sectorul producţiei ecologice" [16]. Acest document, deşi nu are forţă juridică obligatorie, indică eforturile pe care Comisia le întreprinde în vederea dezvoltării unor orientări mai concrete pentru statele membre în demersul lor de punere în aplicare a reglementărilor aplicabile producţiei ecologice.

SISTEMUL DE CONTROL PRIVIND PRODUCŢIA ECOLOGICĂ

10. A fost instituit un sistem de control, al cărui scop este de a verifica şi a certifica faptul că fiecare operator din lanţul de aprovizionare (fermieri, procesatori, importatori) aplică în mod corect normele privind producţia. Obiectivul sistemului de control este de a garanta procesele de producţie, şi nu caracterul ecologic al produselor înseşi, întrucât nu există nicio metodă ştiinţifică prin care să se determine dacă un produs este ecologic sau nu [17]. Piaţa produselor ecologice depinde într-o foarte mare măsură de încrederea consumatorilor şi, prin urmare, de garantarea, prin intermediul acestui sistem de certificare, a faptului că produsele în cauză respectă efectiv normele privind producţia ecologică. Potrivit Comisiei, consumatorii trebuie să aibă certitudinea că, atunci când cumpără, de exemplu, mere ecologice sau carne de vită ecologică dintr-un supermarket, alimentele respective sunt produse conform unor norme stricte care au ca scop respectarea mediului înconjurător şi a bunăstării animalelor.

11. Cadrul juridic al UE prevede ca statele membre să instituie sisteme de control (a se vedea figura 3). Comisia are răspunderea de a audita sistemele de control ale statelor membre.

12. Statele membre pot opta pentru instituirea unui sistem de control public, privat sau mixt, iar răspunderea pentru controale o alocă uneia sau mai multor autorităţi competente. Autoritatea competentă desemnează, în funcţie de sistemul ales, autorităţi de control publice, organisme de control private sau structuri mixte. Majoritatea statelor membre (18) au adoptat un sistem de organisme de control private, în timp ce cinci state membre au desemnat autorităţi de control publice, iar patru au instituit un sistem mixt la care participă atât o autoritate de control publică, cât şi organisme de control private aprobate. Autorităţile competente sunt responsabile de aprobarea şi supravegherea organismelor şi autorităţilor de control. Totodată, au obligaţia de a organiza audituri sau inspecţii ale organismelor de control, ori de câte ori este necesar, şi, dacă este cazul, să retragă aprobarea organismelor de control care nu îndeplinesc cerinţele prevăzute.

FIGURA 3

INSTITUŢIILE ŞI ORGANISMELE CARE ÎŞI DESFĂŞOARĂ ACTIVITATEA ÎN CADRUL SISTEMULUI DE CONTROL PRIVIND PRODUSELE ECOLOGICE

+++++ TIFF +++++

Sursa:Economic concepts of organic certification (Concepte economice de certificare ecologică), 29.7.2009, CERTCOST – Economic analysis of certification systems in organic food and farming (Analiza economică a sistemelor de certificare pentru agricultura ecologică şi produsele alimentare ecologice).

13. În cazul statelor membre care au ales un sistem din care fac parte organisme de control private, aceste organisme trebuie să fie acreditate [18]. Fiecare stat membru al UE a desemnat un organism unic, la nivel naţional, responsabil de acreditare. Controalele efectuate de aceste organisme de acreditare urmăresc să verifice competenţa tehnică, independenţa, imparţialitatea şi integritatea profesională a organismelor de control. Autorităţile de control publice nu trebuie să fie acreditate.

14. Organismele de control (sau autorităţile de control, astfel cum sunt cunoscute în cazul sistemelor publice) reprezintă elementul central al sistemului de control. Ele desfăşoară controale la nivelul operatorilor individuali. Consumatorii, autorităţile din statele membre şi Comisia se bazează într-o foarte mare măsură pe activitatea acestor organisme. Printre controalele care sunt efectuate, de regulă, la nivelul operatorilor din sectorul producţiei ecologice, se numără inspecţiile fizice realizate la unităţile de producţie sau de procesare, verificarea documentelor contabile, precum şi prelevarea de eşantioane de produse finale, de produse recoltate, de frunze sau prelevarea de probe de sol în vederea testării lor pentru a determina dacă s-au utilizat sau nu substanţe neautorizate. Operatorii individuali achită o taxă pentru obţinerea certificatelor din partea organismelor de control.

IMPORTUL PRODUSELOR ECOLOGICE DIN ŢĂRI TERŢE

15. Pentru produsele ecologice obţinute în afara UE, Regulamentul (CE) nr. 834/2007 (a se vedea tabelul 1) prevede patru regimuri diferite de import, deşi, la momentul desfăşurării acestui audit, doar două se aflau în funcţiune.

TABELUL 1

REGIMURILE DE IMPORT PREVĂZUTE DE REGULAMENTUL (CE) NR. 834/2007

Regimul de import | Gestionat de: | În funcţiune la momentul desfăşurării auditului |

Lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente | Comisia Europeană | DA |

Lista organismelor de control/autorităţilor de control recunoscute în scopul echivalenţei | Comisia Europeană | NU - Prima listă a organismelor de control, recunoscute în scopul echivalenţei, nu era publicată de Comisie la momentul auditului. |

Lista organismelor de control/autorităţilor de control recunoscute în scopul conformităţii | Comisia Europeană | NU - Pentru întocmirea primei liste, termenul-limită până la care se pot primi cereri a fost prelungit până la 31 octombrie 2014. |

Autorizaţiile de import | Statele membre | DA |

16. Întrucât condiţiile de producţie în ţările terţe pot să difere foarte mult de cele din UE, este posibil să nu se poată aplica exact aceleaşi norme privind producţia sau controlul. Prin urmare, Comisia recunoaşte ţările terţe ale căror sisteme de producţie şi de control privind produsele ecologice le consideră a fi echivalente, ceea ce înseamnă că produsele certificate ecologic în ţara terţă respectivă sunt acceptate ca fiind ecologice şi în UE. Ţările care sunt incluse în prezent pe lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente sunt Argentina, Australia, Canada, Costa Rica, India, Israel, Japonia, Elveţia, Tunisia, Noua Zeelandă şi, începând cu 1 iunie 2012, Statele Unite.

17. În plus, două regimuri noi de import sunt în curs de a fi introduse pentru a se oferi posibilitatea de a se importa produse ecologice şi din ţări terţe care nu au fost încă recunoscute. Acestea sunt: lista organismelor de control/autorităţilor de control recunoscute în scopul echivalenţei (nepublicată, la momentul auditului) şi lista organismelor de control/autorităţilor de control recunoscute în scopul conformităţii (termenul-limită până la care se pot primi cereri a fost prelungit până în octombrie 2014).

18. Cel de al patrulea regim, autorizaţiile de import, a fost stabilit doar cu caracter tranzitoriu prin Regulamentul (CEE) nr. 2083/92 al Consiliului. De atunci, termenul până la care se pot acorda autorizaţii de import a fost prelungit de mai multe ori [19]. Regulamentul actual, şi anume Regulamentul (UE) nr. 1267/2011 din 6 decembrie 2011, prevede că nu se vor mai putea acorda autorizaţii de import începând cu 1 iulie 2014. Acelaşi regulament prevede că autorizaţiile acordate începând cu 1 iulie 2012 expiră cel târziu după 12 luni de la data acordării. Totuşi, acest regim de import este încă larg utilizat, având în vedere că diferitele state membre ale UE acordă, în fiecare an, aproximativ 4000 de autorizaţii de import (în principal Germania, Franţa, Italia, Ţările de Jos şi Regatul Unit).

19. Implementarea corectă a procedurilor de control pentru importuri (astfel încât să se garanteze că produsele importate sunt cel puţin conforme cu norme echivalente privind producţia şi controlul) este importantă pentru asigurarea unei funcţionări corespunzătoare a pieţei interne, în condiţii de concurenţă loială între produsele obţinute în afara UE şi cele obţinute în interiorul UE.

AUDITUL

SFERA AUDITULUI

20. Auditul s-a axat pe eficacitatea sistemului de control şi pe modul în care instituţiile şi organismele implicate (Comisia şi autorităţile competente, organismele de acreditare şi organismele de control din statele membre) şi-au îndeplinit responsabilităţile. Întrebarea generală de audit viza să stabilească următorul aspect:

Sistemul de control pentru produsele ecologice este de aşa natură încât furnizează o asigurare suficientă că cerinţele-cheie privind producţia ecologică, precum şi cele privind procesarea, distribuţia şi importul produselor ecologice sunt respectate?

21. Mai precis, auditul a avut drept obiectiv furnizarea de răspunsuri la următoarele întrebări:

(a) Sunt procedurile de control care reglementează producţia ecologică implementate în mod adecvat în cadrul UE:

- atunci când statele membre aprobă şi supraveghează organismele de control?

- atunci când au loc schimburi de informaţii într-un stat membru, între statele membre sau între Comisie şi statele membre?

- astfel încât trasabilitatea produselor să fie garantată?

- atunci când Comisia supraveghează sistemele de control ale statelor membre?

(a) Sunt procedurile de control privind importul de astfel de produse implementate în mod adecvat:

- atunci când Comisia gestionează lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente?

- atunci când statele membre acordă autorizaţii de import?

- atunci când organismele de control din UE verifică, la nivel individual, dacă importatorii îndeplinesc cerinţele necesare?

22. În ceea ce priveşte procedurile de control care reglementează producţia ecologică în cadrul UE, auditul a avut în vedere perioada începând cu luna din care se aplică Regulamentul (CE) nr. 834/2007, şi anume ianuarie 2009. Pentru procedurile de control privind importul de produse ecologice, auditul a examinat perioada începând cu luna intrării în vigoare a Regulamentului (CEE) nr. 2092/91 [20], astfel cum a fost modificat (şi anume, începând cu luna iunie 1991 pentru lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente şi începând cu luna iulie 1992 pentru autorizaţiile de import).

ABORDAREA AUDITULUI

23. Colectarea probelor de audit s-a efectuat prin intermediul următoarelor activităţi:

- o examinare a dosarelor Comisiei, inclusiv o analiză a documentaţiei primite de Comisie din partea unor ţări terţe în contextul diferitelor regimuri de import, şi reuniuni cu reprezentanţi ai serviciilor Direcţia Generală Agricultură şi Dezvoltare Rurală (DG AGRI) şi Direcţia Generală Sănătate şi Consumatori (DG SANCO - Oficiul Alimentar şi Veterinar).

- vizite de audit în şase state membre (Regatul Unit - Anglia, Germania - Renania de Nord-Westfalia, Italia - Emilia-Romagna, Spania - Andaluzia, Franţa şi Irlanda [21]) . Aceste vizite au inclus analize documentare, reuniuni cu autorităţile competente, cu organismele de acreditare şi cu două organisme de control din sectorul privat, pentru fiecare stat membru în parte, precum şi vizite la faţa locului la producători, procesatori şi importatori. În ceea ce priveşte vizitele la faţa locului, auditorii i-au însoţit pe inspectori în inspecţiile acestora, cu scopul de a evalua calitatea inspecţiei şi de a înţelege modul în care aceştia realizează controlul documentelor şi controalele privind practicile de producţie.

- controale de trasabilitate pentru 85 de produse pentru a verifica dacă (a) era posibil să se identifice întregul lanţ de operatori care participaseră la furnizarea produselor respective, (b) toţi operatorii primiseră certificarea ecologică şi (c) toţi operatorii făcuseră obiectul unei vizite de inspecţie în cursul anului precedent (pentru mai multe detalii, a se consulta anexa I).

- teste de laborator pentru 73 de produse pentru a verifica procedurile pe care organismele de control le desfăşoară atunci când prelevează probe şi când interpretează rezultatele de laborator (pentru mai multe detalii, a se consulta anexa II).

- un raport de evaluare întocmit de un expert recunoscut la nivel internaţional, contractat de Curte (raportul s-a axat pe calitatea procedurilor pe care organismele de control le-au desfăşurat atunci când au efectuat teste de laborator şi pe interpretarea rezultatelor de laborator pentru cele 73 de produse).

- examinarea planurilor de control naţionale multianuale disponibile şi a rapoartelor anuale aferente transmise Comisiei de către cele 27 de state membre.

AUDITURI ANTERIOARE

24. Curtea a publicat Raportul special nr. 3/2005 privind dezvoltarea rurală: verificarea cheltuielilor de agromediu [22], care a acoperit o parte din sistemul de control privind producţia ecologică (a se vedea punctul 43), şi Raportul special nr. 7/2011 privind conceperea şi gestionarea sprijinului pentru agromediu [23].

OBSERVAŢII

IMPLEMENTAREA PROCEDURILOR DE CONTROL CARE REGLEMENTEAZĂ PRODUCŢIA ECOLOGICĂ ÎN CADRUL UE

DEFICIENŢE IDENTIFICATE LA NIVELUL PRACTICILOR UTILIZATE DE STATELE MEMBRE PENTRU APROBAREA ŞI SUPRAVEGHEREA ORGANISMELOR DE CONTROL

25. Autorităţile competente din statele membre ar trebui să deţină proceduri documentate de aprobare şi de supraveghere a organismelor de control pentru a se asigura că cerinţele prevăzute de reglementări sunt respectate. Ele ar trebui să promoveze, de asemenea, aplicarea bunelor practici. Organismele de control (sau autorităţile de control, astfel cum sunt cunoscute în cazul sistemelor publice) reprezintă elementul central al sistemului de control. În cadrul activităţilor lor de control al operatorilor ecologici, organismele de control trebuie să respecte reglementările UE.

CASETA 1

EXEMPLE DE PROCEDURI DE APROBARE ŞI DE SUPRAVEGHERE CARE AU ÎNREGISTRAT ÎNTÂRZIERI ŞI CARE NU AU FOST DETALIATE ÎN MOD SUFICIENT, DESFĂŞURATE DE AUTORITĂŢILE COMPETENTE

În Regatul Unit, procedurile derulate de autoritatea competentă pentru aprobarea şi supravegherea organismelor de control au fost aprobate în mod oficial abia la 18 octombrie 2010, în timp ce Regulamentul (CE) nr. 834/2007 privind producţia ecologică a devenit aplicabil începând cu ianuarie 2009.

În Franţa, autoritatea competentă nu stabilise proceduri sau liste de verificare care să fie utilizate în scopul validării planurilor de control ale organismelor de control; planul de control este documentul-cheie depus de organismele de control.

În Spania - Andaluzia, autoritatea competentă nu dispunea de liste de verificare pentru supravegherea organismelor de control în conformitate cu articolul 27 alineatele (8) şi (9) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007 (de exemplu, verificarea faptului dacă, pentru fiecare operator, se realizează inspecţii cel puţin o dată pe an) sau în conformitate cu alte proceduri care pot constitui bune practici, cum ar fi verificarea politicii de prelevare de probe, verificarea rezultatelor analizelor sau verificarea modului în care are loc schimbul de informaţii între organismul de control şi alte entităţi.

În Irlanda, procedurile de aprobare a organismelor de control nu specificau ce verificări anume ar trebui să fie efectuate şi se refereau doar la activitatea administrativă necesară pentru prelucrarea noilor cereri. Nu exista nicio procedură pentru retragerea aprobării organismelor de control.

PROCEDURILE DE APROBARE/DE RETRAGERE A APROBĂRII SAU DE SUPRAVEGHERE A ORGANISMELOR DE CONTROL NU SUNT DOCUMENTATE ÎN MOD ADECVAT

26. Autorităţile competente aprobă organismele de control şi le delegă sarcini de control, cu condiţia să fi obţinut o asigurare suficientă că acestea funcţionează în conformitate cu cerinţele prevăzute în reglementările UE. Una dintre cerinţele esenţiale referitoare la organismele de control este că acestea trebuie să fie acreditate. Organismele de acreditare acordă acreditarea iniţială, monitorizând ulterior dacă organismele de control continuă să îndeplinească cerinţele necesare pentru fi acreditate. Autorităţile competente sunt însă cele cărora le revine responsabilitatea finală pentru supravegherea organismelor de control şi pentru monitorizarea faptului că cerinţele prevăzute de reglementările UE continuă să fie îndeplinite.

27. Curtea a efectuat auditul în şase state membre care deţin un sistem de organisme private de control şi a constatat că, în trei dintre aceste state, procedurile de aprobare, de retragere a aprobării şi de supraveghere a organismelor de control nu erau detaliate în mod suficient (de exemplu, procedurile care descriu în detaliu verificările care trebuie efectuate în vederea validării planurilor de control ale organismelor de control sau în vederea efectuării controalelor la faţa locului la nivelul fiecărui organism de control). Într-un caz, procedurile respective nu fuseseră actualizate în timp util (a se vedea caseta 1).

AUTORITĂŢILE COMPETENTE NU DISPUN DE INFORMAŢII SUFICIENTE PENTRU A SE ASIGURA CĂ TOŢI OPERATORII FAC OBIECTUL UNEI INSPECŢII CEL PUŢIN O DATĂ PE AN, ASTFEL CUM PREVEDE REGULAMENTUL APLICABIL

28. Organismele de control răspund de inspecţia operatorilor şi de acordarea certificării ecologice în conformitate cu normele UE. Una dintre cerinţele-cheie este că organismele de control/autorităţile de control trebuie să efectueze inspecţii la nivelul operatorilor, indiferent dacă aceştia sunt producători, procesatori sau importatori, cel puţin o dată pe an [articolul 27 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007]. Prin respectarea acestei cerinţe, se urmăreşte garantarea pentru consumatori a faptului că operatorii respectă în mod permanent normele privind producţia ecologică.

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 27 - Sistemul de control

"(3) [...] cu excepţia comercianţilor cu ridicata ce vând produse preambalate şi a operatorilor care vând consumatorilor sau utilizatorilor finali în înţelesul articolului 28 alineatul (2), toţi operatorii fac obiectul unei verificări cel puţin o dată pe an."

29. Rolul autorităţilor competente presupune ca acestea să supravegheze dacă organismele de control respectă această obligaţie. Cu toate acestea, autorităţile competente nu dispun de informaţii suficiente pentru a supraveghea în mod corespunzător acest aspect deoarece:

(a) Informaţiile furnizate de organismele de control în conformitate cu articolul 27 alineatul (14) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007 sunt neadecvate, astfel încât ele nu permit verificarea acestei cerinţe. De exemplu, rapoartele de sinteză înaintate autorităţilor competente menţionează numărul total al controalelor desfăşurate în cursul anului. Această informaţie nu ia în calcul faptul că operatorii pot intra sau ieşi din sistemul de control în cursul anului şi, în consecinţă, nu permite verificarea faptului dacă fiecare operator individual a făcut obiectul unei vizite de inspecţie în anul respectiv; şi

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 27 - Sistemul de control

"(14) În fiecare an până la 31 ianuarie, autorităţile şi organismele de control transmit autorităţilor competente o listă de operatori care au reprezentat obiectul controalelor efectuate până la 31 decembrie anul precedent. În fiecare an până la 31 martie, se înaintează un raport de sinteză privind activităţile de control desfăşurate pe parcursul anului precedent."

(b) Unele autorităţi competente se bazează pe activitatea desfăşurată de organismele de acreditare, însă rapoartele de evaluare prezentate de acestea din urmă nu conţin informaţii suficiente pentru a confirma că cerinţa privind inspecţia anuală este respectată. Adesea, organismele de acreditare se bazează mai curând pe descrierea procedurilor aplicate de organismele de control decât pe verificarea faptului dacă aceste proceduri sunt puse efectiv în practică. În plus, în contextul ciclului de acreditare, care durează între patru şi cinci ani, nu este obligatoriu ca cerinţa UE privind inspecţia anuală să fie verificată în fiecare an.

PROCEDURILE ŞI PRACTICILE ORGANISMELOR DE CONTROL PRIVIND INSPECŢIA OPERATORILOR AR PUTEA FI ÎMBUNĂTĂŢITE

30. În conformitate cu dispoziţiile articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007 şi ale articolului 65 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 889/2008, organismele de control ar trebui să realizeze în mod sistematic o evaluare a riscului pentru fiecare operator în parte, în raport cu o serie de factori de risc legaţi de natura operaţiunilor desfăşurate (factori precum cantitatea produselor în cauză şi riscul de a schimba produsele ecologice cu produse convenţionale), cu scopul de a decide dacă să efectueze sau nu vizite de inspecţie suplimentare (în plus faţă de vizitele de inspecţie anuale, a se vedea punctul 28). Constatarea unei frecvenţe ridicate de neregularităţi pentru un anumit produs sau pentru un anumit tip de activitate ar trebui să ducă, ulterior, la o monitorizare crescută, concretizată sub forma unor vizite de control prin sondaj la operatori cu acelaşi profil de activitate. Cu toate acestea, şapte dintre cele 12 organisme de control vizitate în cadrul auditului nu iau în considerare niciun factor de risc legat de natura operaţiunilor desfăşurate de operatori atunci când decid dacă să efectueze sau nu vizite de inspecţie suplimentare.

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 27 - Sistemul de control

"(3) În contextul prezentului regulament, natura şi frecvenţa controalelor este stabilită în baza unei evaluări a riscului de apariţie a neregulilor şi a încălcării obligaţiilor prevăzute de prezentul regulament [...]."

Regulamentul (CE) nr. 889/2008, articolul 65 - Controale pe teren

"(4) Mai mult, autoritatea sau organismul de control efectuează vizite de control prin sondaj, neanunţate în cele mai multe cazuri, bazate pe evaluarea generală a riscului de nerespectare a regulilor de producţie ecologică, luând în considerare cel puţin rezultatele controalelor anterioare, cantitatea produselor în cauză şi riscul de a schimba produsele."

31. Deşi nu este prevăzută în reglementări, rotaţia inspectorilor reprezintă o bună practică de gestionare în cadrul organismelor de control, reducând riscul de familiaritate excesivă între inspector şi operator. Rezultatele auditului indică însă că doar patru dintre cele 12 organisme de control vizitate definiseră proceduri privind rotaţia inspectorilor (a se vedea caseta 2).

CASETA 2

EXEMPLU DE ORGANISM DE CONTROL CARE NU APLICĂ ROTAŢIA INSPECTORILOR

În Italia, unul dintre organismele de control vizitate nu a impus rotaţia obligatorie a inspectorilor după un anumit număr de ani, în ciuda măsurii corective pe care ar fi trebuit să o pună în aplicare în urma avertismentului primit în 2009 din partea uneia dintre autorităţile competente, în cadrul activităţilor acesteia de supraveghere, din regiunea respectivă. Organismul de control a indicat că se întreprind demersuri în vederea stabilirii unei rotaţii a inspectorilor, de exemplu, la fiecare patru ani.

TESTAREA REZIDUURILOR POATE FI UTILIZATĂ ÎNTR-UN MOD MAI EFICACE DREPT INSTRUMENT DE CONTROL AL PROCESELOR DE PRODUCŢIE

32. Restricţiile privind utilizarea de substanţe chimice sau de alte substanţe reprezintă o cerinţă-cheie în ceea ce priveşte metodele de producţie ecologică. Testarea reziduurilor poate furniza dovezi, atunci când există incertitudini, cu privire la utilizarea de substanţe neautorizate, cum ar fi pesticide interzise, organisme modificate genetic, aditivi alimentari sau substanţe medicamentoase. Testarea reziduurilor este unul dintre instrumentele pe care le au la dispoziţie organismele de control pentru a se asigura că normele privind producţia, astfel cum sunt specificate în diversele reglementări, sunt respectate. Reglementările aplicabile nu prevăd un număr minim de teste de laborator care să fie efectuate, ci doar obligaţia de a se efectua aceste teste atunci când există suspiciuni potrivit cărora s-ar fi utilizat produse neautorizate în producţia ecologică. În consecinţă, organismele de control au interpretări diferite cu privire la circumstanţele în care se poate considera că există suspiciuni, astfel încât ele utilizează acest instrument în mod diferit.

CASETA 3

EXEMPLE DE ORGANISME DE CONTROL CARE DISPUN DE UN PLAN ADECVAT DE EŞANTIONARE PENTRU TESTELE DE LABORATOR

În Italia, cele două organisme de control vizitate elaboraseră un plan de eşantionare în vederea analizei de rutină de laborator a produselor. Planul lor de eşantionare era stabilit pe baza unei analize a riscurilor. În cazul operatorilor care prezentau un risc scăzut, se prelevau probe doar în cazul în care existau suspiciuni. Pentru operatorii cu risc mediu, se prelevau probe doar pentru un procentaj din numărul total de astfel de operatori, în timp ce pentru operatorii cu risc ridicat, se prelevau probe pentru fiecare dintre aceştia.

În Franţa, unul dintre organismele de control vizitate întocmeşte în fiecare an, pe baza unei analize a riscurilor, un program de teste de laborator, luând în considerare atât eventualele avertizări, cât şi rezultatele din anii anteriori. Începând cu 2009, comisia de certificare elaborează un program de testare provizoriu în care se specifică numărul minim de probe prelevate care trebuie analizate, precum şi numărul minim de teste care trebuie efectuate pe baza acestor probe prelevate.

Un al doilea organism de control vizitat în Franţa dispune de o strategie de testare, care este prevăzută în planul de control şi care stabileşte circumstanţele în care se poate dicta efectuarea unei analize. Printre aceste circumstanţe se numără o serie de situaţii speciale precum existenţa unor operatori micşti (care îşi desfăşoară activitatea atât în domeniul agriculturii ecologice, cât şi în cel al agriculturii convenţionale) şi riscul ca produsele ecologice în cauză să conţină organisme modificate genetic. Persoana responsabilă pregăteşte, în fiecare an, un ghid de recomandări privind testarea în sectorul agriculturii ecologice, acesta fiind utilizat pentru a îmbunătăţi modul în care numărul şi tipul testelor sunt stabilite. Decizia de a efectua sau nu o analiză rămâne la alegerea inspectorului. Comisia de certificare stabileşte un buget anual pentru efectuarea de teste, iar fiecărui inspector/auditor îi este alocat un buget anual propriu, în funcţie de tipologia sectorului vizat.

33. Pentru a evalua sistemul de testare a reziduurilor în statele membre vizitate, Curtea a achiziţionat o gamă diversă de produse şi a solicitat statelor membre să aplice testele pe care le efectuează în mod normal pentru a detecta substanţe neautorizate (a se vedea anexa II pentru mai multe detalii). Rezultatele testelor şi metodologiile utilizate au fost ulterior evaluate de un expert independent. Curtea a observat că, în cazul unui anumit număr de organisme de control, se aplică bune practici privind testarea reziduurilor. În cazul celorlalte organisme de control, se mai pot aduce îmbunătăţiri în vederea utilizării de bune practici:

(a) Procedurile utilizate de organismele de control care au fost auditate la faţa locului în două dintre statele membre vizitate pot fi considerate bune practici, întrucât ele definesc un plan de eşantionare anual sau multianual orientat spre risc pentru testele de laborator de rutină, chiar dacă legislaţia UE privind agricultura ecologică prevede eşantionarea doar în cazul în care există suspiciuni (a se vedea caseta 3). Cu toate acestea, cinci organisme de control vizitate nu dispun de planuri de eşantionare care să definească un număr minim de analize sau care să fie bazat pe o analiză a riscurilor.

(b) Toate organismele de control vizitate prelevează probe pentru a verifica dacă s-au utilizat pesticide sau îngrăşăminte, acestea reprezentând o parte din substanţele care nu sunt autorizate de legislaţia UE pentru producţia ecologică; cu toate acestea, unul dintre organismele de control nu efectuează teste pentru a verifica dacă s-au utilizat alte substanţe precum aditivi alimentari şi aditivi destinaţi hranei pentru animale sau adjuvanţi tehnologici.

(c) Rezultatele analitice necesită întotdeauna o interpretare calificată [24]. Curtea a observat că procedurile a două organisme de control vizitate nu descriu în mod adecvat modul în care să se interpreteze rezultatele analitice şi nici acţiunile care să fie întreprinse în cazul în care aceste rezultate sunt pozitive.

(d) Tipul de probe prelevate (de exemplu, alimente, frunze, sol) şi momentul prelevării trebuie să ţină cont de ipoteza conform căreia utilizarea substanţelor interzise a avut loc într-o anumită etapă din cadrul producţiei sau al procesării [25]. De exemplu, analiza frunzelor sau a solului va furniza adesea rezultate mult mai bune decât analiza unei recolte sau a unui produs transformat (de exemplu, gem). Majoritatea organismelor de control, referitor la care această chestiune a fost examinată, ţin seama de tipul de probe prelevate pentru a valorifica la maximum utilizarea analizei. Cu toate acestea, în Spania, unul dintre organismele de control vizitate se limitează, acolo unde este posibil, doar la produsele finale în ceea ce priveşte prelevarea de probe, această procedură fiind în detrimentul controalelor menite să testeze procesele de producţie.

34. De asemenea, Curtea a constatat că două din zece organisme de control pentru care această chestiune a fost examinată nu aplicau proceduri adecvate pentru prelevarea de probe şi pentru analiză. În Spania, cele două organisme de control vizitate nu prelevează mai mult de o probă de la operatori. Această practică nu este în conformitate cu dispoziţiile articolului 11 alineatele (5) şi (6) din Regulamentul nr. 882/2004; mai mult, aceasta plasează organismul de control într-o poziţie vulnerabilă în cazul în care operatorul decide să conteste rezultatele, întrucât nu există probe suplimentare cu aceleaşi caracteristici (contraeşantion) pe care să se poată efectua noi teste. Curtea consideră că autorităţile competente ar putea să îşi îmbunătăţească rolul de aprobare şi de supraveghere, asigurându-se că cerinţele prevăzute de legislaţia UE, precum cele menţionate anterior, sunt îndeplinite de organismele de control.

Regulamentul (CE) nr. 882/2004, articolul 11 - Metode de prelevare de probe şi analiză

"(5) Autorităţile competente stabilesc proceduri adecvate pentru a garanta dreptul operatorilor din sectorul hranei pentru animale sau din sectorul alimentar ale căror produse fac obiectul prelevării de probe şi analizei de a solicita un raport de expertiză suplimentar, fără a aduce atingere obligaţiei autorităţilor competente de a lua măsuri prompte în caz de urgenţă.

(6) În special, acestea se asigură că operatorii din sectorul hranei pentru animale şi din sectorul alimentar pot obţine un număr suficient de probe pentru un raport de expertiză suplimentar, exceptând cazurile în care acest lucru este imposibil, de exemplu în cazul produselor extrem de perisabile sau în cazul în care există numai o cantitate foarte redusă de substrat."

ÎN CADRUL UNUI STAT MEMBRU, ÎNTRE STATELE MEMBRE ŞI CHIAR ÎN CADRUL ORGANISMELOR DE CONTROL, EXISTĂ DIFERENŢE ÎN CEEA CE PRIVEŞTE DEFINIREA SITUAŢIILOR DE ÎNCĂLCARE A OBLIGAŢIILOR ŞI A CAZURILOR DE NEREGULI, PRECUM ŞI ÎN CEEA CE PRIVEŞTE SANCŢIUNILE AFERENTE APLICATE

35. În mai multe state membre, autorităţile competente nu au definit în detaliu categoriile de neconformitate şi de sancţiuni aferente (Germania, Franţa şi Regatul Unit). În consecinţă, fiecare organism de control din cadrul unui stat membru defineşte cazurile de neconformitate şi aplică sancţiuni în mod diferit. Această situaţie duce la situaţii în care, în cadrul unuia şi aceluiaşi stat membru, operatori care au săvârşit o încălcare identică sunt sancţionaţi în mod diferit.

36. Diferitele organisme de control aplică sancţiuni diferite pentru cazuri identice de neconformitate sau nu aplică sancţiunea corespunzătoare (conform planului lor de control sau instrucţiunilor autorităţii competente) ori aplică sancţiuni care nu sunt prevăzute în planul lor de control (a se vedea caseta 4).

37. O serie de studii efectuate de experţi din mediul academic au subliniat existenţa unor diferenţe considerabile de la un organism de control la altul în ceea ce priveşte rezultatele controalelor [26]. Curtea a observat că, în 2009, un organism de control dintr-un stat membru nu retrăsese certificarea ecologică pentru niciunul dintre cazurile de neconformitate şi luase doar trei decizii de suspendare (echivalentul a 0,38 de retrageri sau suspendări per 1000 de operatori), în timp ce un alt organism de control dintr-un alt stat membru luase, în acelaşi an, 5,26 decizii de retragere sau de suspendare per 1000 de operatori. Astfel de diferenţe la nivelul rezultatelor controalelor ar putea fi monitorizate şi urmărite, în mod util, de autorităţile competente, în primă instanţă, şi, apoi, de Comisie, la nivelul UE, în cadrul desfăşurării activităţilor lor de supraveghere.

CASETA 4

EXEMPLE DE SANCŢIUNI APLICATE DIFERITE

Nerespectarea unei anumite cerinţe privind producţia animală [27] duce, în Italia, la "retragerea etichetării ecologice", în timp ce, în Franţa, în cazul unui organism de control, ar duce la o "avertizare", iar un alt organism de control, tot în Franţa, ar aplica o procedură de "solicitare de acţiuni corective". Auditorii au identificat exemple în care, pentru nerespectarea cerinţei respective, în Italia, operatorii erau sancţionaţi cu "retragerea etichetării ecologice" – ceea ce însemna că aceştia nu mai erau autorizaţi să îşi vândă produsele ca fiind produse ecologice –, în timp ce, pentru cazuri identice de neconformitate, în Franţa, operatorii puteau să îşi vândă în continuare produsele ca produse ecologice.

În Italia, unul dintre organismele de control vizitate includea în rapoartele sale de inspecţie privind producătorii o secţiune intitulată "Recomandări şi măsuri pentru punerea în aplicare a reglementărilor", în plus faţă de secţiunea care enumera cazurile de neconformitate. Auditorii au identificat un exemplu în care o neconformitate fusese raportată în cadrul acestei secţiuni în loc să fie clasificată şi sancţionată conform procedurilor.

S-AU IDENTIFICAT NEAJUNSURI ÎN CEEA CE PRIVEŞTE SCHIMBUL DE INFORMAŢII CARE ARE LOC ÎN CADRUL UNUI STAT MEMBRU, ÎNTRE STATELE MEMBRE ŞI COMISIE ŞI ÎNTRE STATELE MEMBRE

38. Fluxul de informaţii este o parte esenţială a sistemului de control. Fără un flux de informaţii adecvat, există riscul ca sistemul de control să nu funcţioneze în mod eficace. Secţiunile următoare prezintă constatările Curţii cu privire la două dintre nivelurile pe care aceasta le consideră a fi cele mai relevante: fluxul de informaţii dintre sistemul de control privind producţia ecologică şi sistemul de control privind plăţile de agromediu şi fluxul de informaţii între statele membre, pe de o parte, şi între statele membre şi Comisie, pe de altă parte.

FLUXUL DE INFORMAŢII DINTRE SISTEMUL DE CONTROL PRIVIND PRODUCŢIA ECOLOGICĂ ŞI SISTEMUL DE CONTROL PRIVIND PLĂŢILE DE AGROMEDIU NECESITĂ ÎMBUNĂTĂŢIRI

39. În cadrul pilonului de dezvoltare rurală al politicii agricole comune, anumite practici ale agriculturii ecologice sunt eligibile pentru sprijin prin intermediul Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală. Articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1975/2006 [28] prevede realizarea unui schimb de informaţii între serviciile şi organizaţiile implicate în efectuarea controalelor privind criteriile de eligibilitate pentru acest sprijin.

Regulamentul (CE) nr. 1975/2006, articolul 36 - Raportarea către agenţia de plată a controalelor efectuate

"(1) În cazul în care controalele nu se efectuează de către agenţia de plată, statul membru se asigură că aceasta din urmă primeşte suficiente informaţii privind controalele menţionate. Este de competenţa agenţiei de plată să îşi definească nevoile de informare în acest sens.

[…]."

40. În două state membre vizitate, fluxul de informaţii dintre sistemul de control privind producţia ecologică [29] şi sistemul de sprijin pentru măsurile de dezvoltare rurală [30] privind subvenţiile pentru agricultura ecologică acordate în cadrul măsurilor de agromediu era insuficient. În Franţa, rezultatele controalelor efectuate de organismele de control nu sunt comunicate agenţiei de plată care gestionează subvenţiile de agromediu. Prin urmare, există riscul ca neconformităţile care afectează condiţiile de eligibilitate pentru plăţile de agromediu şi care sunt detectate de un organism de control să nu ducă la o reducere a plăţilor sau la o recuperare a plăţilor neconforme. O situaţie similară există şi în Regatul Unit, unde nu există un flux bidirecţional de informaţii şi unde există riscul ca neconformităţile privind practicile de agricultură ecologică care sunt detectate de agenţia de plată în urma inspecţiilor acesteia să nu ducă la impunerea de sancţiuni din partea organismului de control. Comisia a admis de asemenea existenţa unor deficienţe în acest domeniu (a se vedea punctul 53).

RAPOARTELE PREZENTATE DE STATELE MEMBRE NU SUNT ÎN TOTALITATE CONFORME CU CERINŢELE PREVĂZUTE ÎN REGLEMENTĂRI

41. Statele membre trebuie să îndeplinească diferite obligaţii de raportare:

- Raportarea anuală privind punerea în aplicare a planurilor de control naţionale multianuale, care include informaţii cu privire la controalele şi auditurile realizate, precum şi cu privire la neconformităţi şi sancţiuni [articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 882/2004].

Regulamentul (CE) nr. 882/2004, articolul 44 - Rapoarte anuale

"(3) Statele membre finalizează rapoartele şi le transmit Comisiei în termen de şase luni de la sfârşitul anului pentru care sunt redactate rapoartele."

- Raportarea cu privire la neregulile sau încălcările ce afectează statutul ecologic al unui produs [articolul 30 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007].

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 30 - Măsuri adoptate în caz de încălcări şi nereguli

"(2) Informaţiile privind neregulile sau încălcările ce afectează statutul ecologic al unui produs se comunică de îndată între organismele de control, autorităţile de control, autorităţile competente şi statele membre în cauză şi, după caz, Comisiei.

Nivelul de comunicare depinde de gravitatea şi amploarea neregulii sau a încălcării constatate.

[…]."

42. Majoritatea statelor membre raportează Comisiei cu privire la punerea în aplicare a planurilor de control multianuale cu o întârziere semnificativă faţă de termenele prevăzute în reglementări. La începutul anului 2011, două state membre nu furnizaseră încă rapoartele respective pentru 2009. În ceea ce priveşte conţinutul rapoartelor, statele membre au obligaţia de a urma orientările Comisiei [31] la elaborarea raportului anual şi trebuie să includă în aceste rapoarte un minimum de informaţii cu privire la neconformitățile detectate, la operatorii înregistraţi în agricultura ecologică, la vizitele de inspecţie efectuate, la probele prelevate analizate şi la sancţiunile aplicate. Cu toate acestea, în practică, informaţiile referitoare la sistemul de control privind producţia ecologică cuprinse în rapoartele anuale sunt foarte limitate. Majoritatea statelor membre nu furnizau o analiză a neconformităţilor detectate şi nici date fundamentale privind sectorul producţiei ecologice (a se vedea figura 4).

FIGURA 4

NUMĂRUL DE STATE MEMBRE CARE AU INCLUS, ÎN RAPOARTELE LOR ANUALE CELE MAI RECENTE DISPONIBILE [32], INFORMAŢII CU PRIVIRE LA PUNCTELE URMĂTOARE [33]

+++++ TIFF +++++

43. În Raportul special nr. 3/2005 privind dezvoltarea rurală: verificarea cheltuielilor de agromediu, Curtea a identificat mai multe deficienţe legate de raportarea pe care o realizează statele membre cu privire la agricultura ecologică [34]. La momentul auditului desfăşurat de Curte în 2005, Regulamentul (CEE) nr. 2092/91 prevedea ca statele membre să furnizeze un raport specific cu privire la producţia ecologică. Această cerinţă a fost însă modificată prin Regulamentul (CE) nr. 882/2004, care a integrat agricultura ecologică în cadrul global de raportare referitor la controalele oficiale privind hrana pentru animale şi produsele alimentare. Tabelul 2 prezintă o imagine generală asupra unora dintre constatările din raportul respectiv, alături de evaluarea Curţii cu privire la situaţia din 2011. Cu toate acestea, chiar şi ţinând cont de cerinţele de raportare modificate, rapoartele anuale prezentate de statele membre au în continuare un caracter nesatisfăcător.

TABELUL 2

OBSERVAŢII CUPRINSE ÎN RAPORTUL SPECIAL NR. 3/2005, REFERITOARE LA RAPORTAREA EFECTUATĂ DE STATELE MEMBRE CU PRIVIRE LA AGRICULTURA ECOLOGICĂ, ÎNSOŢITE DE O EVALUARE A SITUAŢIEI CURENTE (A SE VEDEA TABELUL COMPLET ÎN ANEXA III)

Constatări cuprinse în RS nr. 3/2005 | Court’s assessment of the current situation in 2011 |

Rapoarte anuale privind punerea în aplicare | |

Nu toate statele membre trimit rapoartele anuale. | Majoritatea statelor membre raportează cu o prea mare întârziere cu privire la activităţile lor de control. |

Rapoartele anuale nu prezintă concluzii cu privire la funcţionarea sistemului. | Informaţiile referitoare la sistemul de control privind producţia ecologică din aceste rapoarte anuale sunt în continuare foarte limitate. |

Comisia recurge într-o măsură limitată la aceste rapoarte. | Examinarea rapoartelor anuale de către Comisie şi feedbackul acesteia se axează în principal pe identificarea informaţiilor lipsă, în detrimentul analizei rapoartelor din punctul de vedere al proiectării şi al funcţionării sistemului de control. |

Calitatea nu este întotdeauna satisfăcătoare, întrucât aceste rapoarte conţin erori şi neconcordanţe. | Rapoartele statelor membre sunt în continuare de o calitate nesatisfăcătoare. |

Chiar dacă rapoartele ar fi complete şi exacte, acestea nu ar furniza nicio asigurare cu privire la obiectivitatea şi la eficacitatea inspecţiilor efectuate. | Comisia nu dispune de informaţii de bază necesare cu privire la funcţionarea sistemului de control în statele membre. |

44. Regulamentul aplicabil prevede comunicarea imediată către alte state membre şi către Comisie a notificărilor statelor membre cu privire la neregulile şi încălcările ce afectează statutul ecologic al unui produs. Pentru ca un stat membru să poată trimite notificări cu privire la nereguli şi încălcări care se presupune că ar proveni dintr-un alt stat membru, Comisia a creat Sistemul de informaţii privind agricultura ecologică (Organic Farming Information System - OFIS). În ciuda faptului că această comunicare se cere să fie "imediată", intervalul de timp cuprins între momentul identificării neregulii sau a încălcării şi data la care aceasta este notificată prin intermediul OFIS diferă în mod semnificativ de la un caz la altul, variind între aproximativ o lună şi şapte luni. Unul dintre motivele care stau la baza acestor intervale de timp diferite este că, în practică, statele membre interpretează în mod diferit momentul începând cu care se aplică termenul "imediat". De exemplu, în cazul detectării de substanţe neautorizate, nu este clar dacă notificarea ar trebui să aibă loc (i) în urma primelor rezultate de laborator sau (ii) în urma rezultatelor de laborator obţinute la a doua testare şi care le confirmă pe primele.

45. Odată ce o notificare este efectuată în cadrul OFIS, Comisia se aşteaptă ca ţara notificată să investigheze posibilele cauze ale neregulii şi să răspundă prin intermediul OFIS în termen de 30 de zile [35]. Nici răspunsurile statelor membre la notificări nu au loc în timp util. La 20 ianuarie 2011, existau 38 de notificări încă neînchise. Pentru 36 dintre aceste notificări, termenul-limită de răspuns nu fusese respectat. În total, în 2009 şi în 2010, s-au efectuat 100 de notificări în OFIS cu privire la nereguli în cadrul UE. Pentru cazurile în care s-a primit un răspuns din partea statului membru notificat, intervalul de timp mediu cuprins între momentul notificării şi data răspunsului era de 106 zile.

DIFICULTĂŢI ÎNTÂMPINATE ÎN ASIGURAREA TRASABILITĂŢII PRODUSELOR

46. Statele membre au obligaţia de a asigura trasabilitatea produselor ecologice în conformitate cu articolul 27 alineatul (13) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007. Trasabilitatea produselor alimentare este menţionată de Comisie ca fiind unul dintre elementele importante în ceea ce priveşte asigurarea încrederii consumatorilor [36]; ea permite verificarea faptului că totalitatea operatorilor implicaţi în toate etapele de producţie, preparare şi distribuţie aplică cerinţele UE privind producţia ecologică. Atunci când se identifică o neconformitate, trasabilitatea permite identificarea sursei acesteia şi izolarea problemei, evitând, astfel, ca produsele în cauză să ajungă la consumatori (a se vedea casetele 5 şi 6).

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 27 - Sistemul de control

"(13) Statele membre se asigură că sistemul de control instituit permite trasabilitatea fiecărui produs în toate etapele de producţie, preparare şi distribuţie, în conformitate cu articolul 18 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002, în special pentru a garanta consumatorilor că produsele ecologice au fost realizate în conformitate cu cerinţele impuse de prezentul regulament."

47. În toate statele membre vizitate, organismele de control au inclus în controalele lor verificări ce vizau identificarea furnizorului şi a clienţilor, scopul fiind acela de a controla dacă operatorul îşi îndeplineşte obligaţiile privind documentele contabile [37]. Autorităţile competente din statele membre efectuează de asemenea controale de supraveghere. Unele autorităţi competente desfăşoară ele însele controale de trasabilitate la nivelul produsului final (Spania, Franţa, Italia), în timp ce în alte state membre, autorităţile competente includ, în cadrul activităţilor lor de supraveghere de la nivelul organismelor de control, verificări ale documentaţiei obligatorii legate de trasabilitate (Germania, Italia).

CASETA 5

BUNE PRACTICI: BAZE DE DATE ONLINE PENTRU ÎMBUNĂTĂŢIREA TRASABILITĂŢII

În Italia, mai multe organisme de control au dezvoltat baze de date online care permit consumatorilor şi întreprinderilor care achiziţionează produse ecologice de la operatori certificaţi de ele să verifice autenticitatea documentelor tranzacţionale sau a certificatului de conformitate al operatorilor respectivi. Curtea consideră că astfel de proceduri reprezintă bune practici în ceea ce priveşte transparenţa şi trasabilitatea.

CASETA 6

CONSTATARE EFECTUATĂ ÎN CADRUL EXERCIŢIULUI DE TRASABILITATE

În cadrul exerciţiului de trasabilitate desfăşurat de Curte, s-a identificat un certificat ecologic fals. Curtea a achiziţionat făină ecologică, iar în urma verificărilor ulterioare, s-a constatat că certificatele erau false; prin urmare, statutul ecologic al produsului nu a putut fi confirmat. Cazul face parte dintr-o investigaţie mai amplă privind o presupusă fraudă, investigaţie care a fost făcută publică la sfârşitul anului 2011 şi care este în prezent desfăşurată de autorităţile naţionale responsabile.

48. În pofida existenţei în statele membre vizitate a unor sisteme de control instituite cu scopul de a verifica îndeplinirea cerinţelor de trasabilitate, exerciţiul de trasabilitate efectuat de Curte (a se vedea anexa I pentru mai multe detalii) pentru 85 de produse cu origini şi compoziţii diferite indică faptul că trasabilitatea produselor până la nivelul producătorului nu este asigurată în toate cazurile. În intervalul de timp iniţial în care s-a desfăşurat acest exerciţiu (trei luni) [38], pentru 40 % din produse, trasabilitatea până la nivelul producătorului nu a putut fi realizată, iar informaţiile solicitate (identificarea operatorilor până la nivel de producător şi certificatul de conformitate pentru fiecare dintre operatorii identificaţi) erau complete doar pentru 48 % din produse. Luând în considerare informaţiile suplimentare furnizate de unele state membre după încheierea exerciţiului, şi anume într-un interval de timp de 6 luni în total, exista în continuare un procent de 32 % din produse pentru care trasabilitatea până la nivelul producătorului nu putea fi realizată, iar documentaţia furnizată era completă doar pentru 56 % din produse (a se vedea, de asemenea, figura 5 pentru o sinteză a rezultatelor, care au fost împărţite în funcţie de originea produselor). O explicaţie de bază pentru această situaţie este că statele membre nu exercită nicio autoritate asupra operatorilor din afara teritoriului lor în cazul produselor sau al ingredientelor de produse care traversează frontierele interne şi externe ale UE.

FIGURA 5

REZULTATELE SINTETIZATE ALE EXERCIŢIULUI DE TRASABILITATE AL CURŢII (PRODUSELE PENTRU CARE INFORMAŢIILE SOLICITATE ERAU COMPLETE) [39]

+++++ TIFF +++++

49. În plus, exerciţiul de trasabilitate a relevat o serie de factori care afectează fiabilitatea sistemului de control, cum ar fi lipsa de referinţe clare privind producătorii sau grupurile de producători în certificatele de grup, certificare de grup pentru ţări care nu reprezintă ţări în curs de dezvoltare sau existenţa unor documente similare cu certificatul de conformitate, dar care nu au aceeaşi valoare [40].

FOTOGRAFIA 3 - EXEMPLU DE MAGAZIN SPECIALIZAT ÎN VÂNZAREA DE PRODUSE ECOLOGICE, ÎN ANGLIA

+++++ TIFF +++++

© Uniunea Europeană.

Sursa: Curtea de Conturi Europeană.

S-A CONSTATAT CĂ ACŢIUNILE ÎNTREPRINSE DE COMISIE PENTRU A ASIGURA O FUNCŢIONARE ADECVATĂ A SISTEMELOR DE CONTROL DIN STATELE MEMBRE ERAU INSUFICIENTE

50. Conform articolului 45 din Regulamentul (CE) nr. 882/2004, Comisia are obligaţia de a efectua audituri cu privire la controalele oficiale ale statelor membre. Comisiei îi revine răspunderea generală pentru supravegherea şi coordonarea sistemului de control privind producţia ecologică şi trebuie să se asigure că statele membre îşi îndeplinesc responsabilităţile. Pentru a asigura respectarea unui sistem de control, o primă condiţie care trebuie îndeplinită este aceea de a avea acces la informaţiile legate de funcţionarea sistemului respectiv. O a doua condiţie este de a dispune de măsuri coercitive proporţionale care să fie aplicate statelor membre.

51. După cum s-a menţionat la punctele 41-45, rapoartele prezentate Comisiei de către statele membre conţin informaţii foarte limitate, sunt adesea incomplete şi sunt transmise cu foarte mari întârzieri. În consecinţă, Comisia nu dispune de informaţiile de bază de care ar avea nevoie pentru a-şi îmbunătăţi monitorizarea, pentru a informa publicul, pentru a răspunde la întrebările Parlamentului sau pentru a furniza o bază fiabilă pentru procesul de elaborare a politicilor. În ceea ce priveşte planurile de control naţionale multianuale şi rapoartele anuale aferente, serviciile Comisiei nu au luat nicio măsură pentru a obţine rapoartele anuale respective în timp util de la statele membre. După primirea rapoartelor, DG AGRI procedează la examinarea lor, identifică informaţiile lipsă, analizează informaţiile de care dispune şi, acolo unde consideră că este necesar, formulează observaţii pe marginea conţinutului informaţiilor primite.

52. Începând cu 2001, Comisia nu a mai efectuat audituri în statele membre [41] pentru a verifica dacă controalele oficiale privind producţia ecologică se desfăşoară în conformitate cu reglementările UE. Potrivit Comisiei, între DG AGRI şi DG SANCO, continuă să fie discutate acordurile de lucru, urmând ca, din 2012, agricultura ecologică să devină o componentă permanentă a programului de inspecţii anual al OAV [42]. Cu toate acestea, ierarhizarea în funcţie de priorităţi a activităţilor din cadrul programului de audit al OAV are loc pe baza unei analize a riscurilor şi principalul factor de risc luat în considerare continuă să fie "siguranţa alimentară". La momentul auditului, aspectele legate de producţia ecologică nu erau incluse în acest program anual de inspecţii.

53. Comisia (DG AGRI) efectuează vizite de audit în statele membre atunci când auditează cheltuielile aferente dezvoltării rurale. Cu toate acestea, în urma analizei rapoartelor de audit aferente [43], s-a constatat că informaţiile obţinute nu sunt comparabile între statele membre.

54. În cazul în care legislaţia UE care reglementează producţia ecologică nu este pusă în aplicare, Comisia are, în general, posibilitatea de a transmite statelor membre scrisori de notificare cu privire la existenţa riscului unei încălcări sau de a iniţia o procedură de constatare a neîndeplinirii obligaţiilor. Cu toate acestea, reglementările referitoare la producţia ecologică nu prevăd nicio măsură coercitivă specifică pe care Comisia să o poată aplica atunci când statele membre nu îşi îndeplinesc responsabilităţile. Comisia a transmis şase astfel de scrisori către patru state membre [44]. Această procedură este însă foarte greoaie şi îndelungată.

IMPLEMENTAREA PROCEDURILOR DE CONTROL PRIVIND IMPORTUL DE PRODUSE ECOLOGICE

S-AU CONSTATAT DEFICIENŢE ÎN CEEA CE PRIVEŞTE GESTIONAREA LISTEI ŢĂRILOR TERŢE RECUNOSCUTE CA ECHIVALENTE

55. În conformitate cu articolul 33 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007, Comisia poate recunoaşte ţările terţe al căror sistem de producţie este conform cu principiile şi normele aplicabile producţiei prevăzute în acest regulament şi ale căror măsuri de control au o eficienţă echivalentă cu cele specificate tot în acest regulament şi poate, astfel, întocmi o listă a acestor ţări. Ţările care sunt incluse în prezent pe lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente sunt Argentina, Australia, Canada, Costa Rica, India, Israel, Japonia, Elveţia, Tunisia, Noua Zeelandă şi, începând cu 1 iunie 2012, Statele Unite. Produsele certificate ecologic în aceste ţări terţe sunt, prin urmare, acceptate ca atare în cadrul UE.

56. Comisia are responsabilitatea generală de a gestiona această listă, însă, într-o anumită măsură, această responsabilitate este partajată cu statele membre, care asistă Comisia în procesul de recunoaştere şi de supraveghere. O gestionare corectă a listei respective presupune implementarea corespunzătoare a unor proceduri clare privind includerea de ţări terţe care corespund obiectivului şi domeniului de aplicare al Regulamentului UE, precum şi obţinerea unor garanţii suficiente care să asigure faptul că ţările terţe recunoscute ca echivalente îndeplinesc cerinţele necesare în mod permanent.

CAPACITATEA COMISIEI DE A PRELUCRA CERERILE DE INCLUDERE PE LISTA ŢĂRILOR TERŢE RECUNOSCUTE CA ECHIVALENTE ESTE INADECVATĂ

57. La examinarea cererilor de recunoaştere, Comisia trebuie să evalueze informaţiile [45] furnizate de ţara terţă în cauză şi poate decide să examineze la faţa locului normele aplicabile producţiei ecologice şi activităţile de control desfăşurate în ţara terţă vizată.

58. În practică, Comisia evaluează gradul de echivalenţă al ţărilor care solicită includerea în lista ţărilor terţe recunoscute raportându-se, în general, la dispoziţiile regulamentului. Pentru documentarea controalelor realizate cu scopul de a evalua echivalenţa standardelor de producţie şi eficacitatea sistemului de control aplicat în ţările terţe, Comisia utilizează un "tabel de comparaţie" standardizat. În plus, cu excepţia Argentinei, a Australiei, a Noii Zeelande şi a Elveţiei (a se vedea tabelul 4), Comisia a efectuat cel puţin o vizită în fiecare dintre ţările care au depus cereri de includere, înainte de a decide cu privire la includerea lor în lista ţărilor terţe recunoscute. Din 2010, pentru vizitele desfăşurate în ţările terţe, Comisia a adoptat utilizarea unor liste de verificare standardizate.

59. Numărul ţărilor terţe care solicită includerea pe lista ţărilor terţe echivalente este din ce în ce mai mare. Între 2000 şi 2011, s-au primit 25 de cereri de includere, dintre care Comisia a reuşit să examineze doar opt. În plus, mai multe ţări care figurează deja pe această listă au solicitat o extindere a sferei echivalenţei. Date fiind responsabilităţile extinse şi din ce în ce mai variate pe care Comisia trebuie să le îndeplinească, în condiţiile în care resursele de care dispune sunt limitate, s-au înregistrat întârzieri foarte mari în gestionarea diferitelor cereri (de exemplu, Bolivia a trimis o astfel de cerere în 2006, iar Chile a depus prima cerere în 2000 şi a furnizat informaţii suplimentare în 2009, însă Comisia nu a finalizat încă examinarea informaţiilor primite).

PROCEDURILE COMISIEI VIZÂND OBŢINEREA GARANŢIEI CĂ ŢĂRILE TERŢE RECUNOSCUTE CA ECHIVALENTE CONTINUĂ SĂ ÎNDEPLINEASCĂ CERINŢELE PREVĂZUTE DE REGULAMENTUL APLICABIL SUNT INADECVATE

60. Ţările terţe recunoscute ca echivalente au obligaţia de a raporta anual Comisiei cu privire la activităţile de control desfăşurate în anul precedent [46]. Regulamentul prevede ca statele membre să asiste Comisia în evaluarea rapoartelor anuale [47]. Pe baza informaţiilor incluse în aceste rapoarte anuale, Comisia, asistată de statele membre coraportoare, trebuie să asigure supravegherea corespunzătoare a ţărilor terţe recunoscute. Natura supravegherii este stabilită pe baza unei evaluări a riscului de apariţie a neregulilor sau a încălcărilor obligaţiilor prevăzute de regulamentul UE [48]. Cu toate acestea, Comisia nu dispune de proceduri detaliate pentru gestionarea şi revizuirea listei ţărilor terţe recunoscute ca echivalente şi nu există nicio procedură formalizată de evaluare a riscului privind ţările terţe.

61. Analiza de către Comisie a rapoartelor anuale nu are o structură standardizată (de exemplu, nu se utilizează nici liste de verificare şi nici un format standard pentru rapoarte) şi nu duce la acţiuni specifice (de exemplu, o notă scrisă din partea Comisiei). În unele cazuri (de exemplu, pentru raportul 2008/2009 al Israelului sau pentru rapoartele privind Argentina), nu s-a putut identifica nicio probă care să ateste că raportul a fost examinat de Comisie (de exemplu, nu există note scrise de mână sau alte documente justificative). În mod frecvent, nu s-au putut identifica probe care să ateste că statele membre coraportoare desemnate au asistat Comisia în asigurarea unei supravegheri corespunzătoare (de exemplu, prin furnizarea de feedback cu privire la rapoartele anuale), astfel cum este prevăzut în regulament. Comisia nu a furnizat statelor membre coraportoare orientări cu privire la conţinutul pe care ar trebui să îl aibă rapoartele acestora.

62. Curtea a analizat un eşantion de rapoarte anuale ale ţărilor terţe aflate în prezent pe lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente. Aceste rapoarte anuale nu sunt complete întrucât lipsesc informaţii cu privire la activităţile de monitorizare, la numărul şi tipul inspecţiilor desfăşurate de organismele de control sau la numărul de teste de laborator efectuate şi la rezultatele acestor teste. În două cazuri, rapoartele nu includ niciun fel de explicaţii cu privire la măsurile corective care s-au luat ca urmare a neregulilor detectate în cursul perioadei de raportare şi în legătură cu care au avut loc comunicări cu Comisia (a se vedea tabelul 3). Comisia a trimis abia recent (2011) ţărilor terţe o serie de orientări referitoare la conţinutul acestor rapoarte anuale.

TABELUL 3

REZULTATELE ANALIZEI CURŢII PRIVIND CONŢINUTUL CELUI MAI RECENT RAPORT ANUAL DISPONIBIL LA MOMENTUL DESFĂŞURĂRII AUDITULUI

Subiect | Argentina | Israel | India | Noua Zeelandă | Tunisia [5555] | Costa Rica |

Activităţile de monitorizare şi de supraveghere desfăşurate de autoritatea competentă în ţara terţă | Da | Nu | Da | Da | Lipsă date | Da |

Măsurile corective luate de autoritatea competentă în ţara terţă | Da | Nu | Da | Da | Lipsă date | Nu |

Numărul organismelor de control existente în ţara terţă | Da | Da | Da | Da | Lipsă date | Da |

Numărul şi tipul inspecţiilor desfăşurate de organismele de control | Nu | Nu | Nu | Nu | Lipsă date | Nu |

Numărul testelor de laborator efectuate şi rezultatele acestora | Nu | Da | Nu | Nu | Lipsă date | Da |

63. Având în vedere că serviciile Comisiei nu dispun de nicio procedură internă cu privire la modul în care ar trebui să se realizeze supravegherea ţărilor terţe recunoscute, nu se cunoaşte cu certitudine momentul la care ar trebui să se desfăşoare vizitele la faţa locului, din partea Comisiei, după ce ţările terţe sunt incluse în listă. În acest sens, Curtea observă faptul că vizitele la faţa locului în ţările terţe nu sunt efectuate în mod regulat (de exemplu, ultima vizită în Israel a avut loc în 1999, iar ultima vizită în Costa Rica a avut loc în 2000) (a se vedea tabelul 4).

64. Deoarece Comisia nu efectuează în mod regulat vizite la faţa locului în ţările terţe recunoscute ca echivalente şi deoarece informaţiile conţinute în rapoartele anuale furnizate de aceste ţări terţe prezintă carenţe, aceasta nu poate avea garanţia că standardele de producţie şi eficacitatea sistemelor de control din ţările terţe incluse în listă rămân echivalente.

TABELUL 4

DETALII PRIVIND VIZITELE LA FAŢA LOCULUI EFECTUATE DE COMISIE ÎN ŢĂRILE TERŢE

Ţările terţe recunoscute ca echivalente | Data includerii în listă | Anul în care s-au efectuat vizite la faţa locului înainte ca ţara terţă să fie acceptată pe lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente | Anul în care s-au efectuat vizite la faţa locului după ce ţara terţă a fost acceptată pe lista ţărilor terţe recunoscute ca echivalente [4444] |

Argentina | 1996 | - | 1999 şi 2000 |

Australia | 1996 | - | 1999 |

Canada | 2011 | 2010 | - |

Costa Rica | 2003 | 2000 | - |

India | 2006 | 2004 | - |

Israel | 1996 | 1994 | 1999 |

Japonia | 2010 | 2001 şi 2009 | - |

Noua Zeelandă | 2002 | - | 2003 |

Elveţia | 1996 | - | 2001 |

Tunisia | 2009 | 2008 | - |

S-AU CONSTATAT DEFICIENŢE LA NIVELUL GESTIONĂRII REGIMULUI AUTORIZAŢIILOR DE IMPORT

65. Produsele ecologice obţinute în afara UE pot fi importate în cadrul regimului autorizaţiilor de import. Autorizaţiile de import sunt emise de către autorităţile competente ale fiecărui stat membru către importatori pentru perioade exacte şi pentru produse identificate în mod precis; au o valabilitate de maximum un an [49] şi pot fi retrase în cazul în care cerinţele prevăzute la articolul 33 alineatul (1) literele (a) şi (b) din Regulamentul (CE) nr. 834/2007 nu mai sunt îndeplinite.

Regulamentul (CE) nr. 834/2007, articolul 33 - Importul de produse ce oferă garanţii echivalente

"(1) Un produs importat dintr-o ţară terţă poate fi, de asemenea, introdus pe piaţa comunitară în următoarele condiţii:

(a) produsul a fost realizat în conformitate cu normele aplicabile producţiei echivalente cu cele menţionate în titlurile III şi IV;

(b) operatorii au făcut obiectul unor măsuri de control echivalente ca eficienţă cu cele menţionate în titlul V, iar aceste măsuri de control sunt puse în aplicare permanent şi eficient;

[…]."

66. Comisia are un rol de supraveghere şi poate solicita statelor membre care au acordat autorizaţia de import să o retragă atunci când consideră că cerinţele respective nu sunt îndeplinite (a se vedea caseta 8).

67. Cele 27 de state membre ale UE acordă în fiecare an în jur de 4000 de autorizaţii de import. Este extrem de dificil să se asigure ca autorităţile competente din cele 27 de state membre să adopte o abordare uniformizată în ceea ce priveşte eliberarea autorizaţiilor de import. Din cauza acestor dificultăţi, se preconizează ca sistemul privind regimul autorizaţiilor de import să fie abandonat în mod treptat până la sfârşitul lunii iunie 2015. Vizitele efectuate de Curte în statele membre în contextul acestui audit au relevat următoarele deficienţe, atât la nivelul controalelor desfăşurate de autorităţile competente, cât şi la nivelul Comisiei.

CONTROALE INSUFICIENTE REALIZATE DE STATELE MEMBRE ÎN VEDEREA ELIBERĂRII AUTORIZAŢIILOR DE IMPORT

68. Fiecare lot de produse ecologice importate în cadrul acestui regim trebuie însoţit de un certificat de inspecţie, care trebuie să fie emis de un organism de control din ţara terţă în cauză. Organismul de control trebuie să fie acceptat de autoritatea competentă din statul membru care acordă autorizaţia de import. Pentru a putea emite o autorizaţie de import, autoritatea competentă din statul membru care acordă autorizaţia trebuie, prin urmare, să accepte organismul de control propus de importatorul care solicită autorizaţia de import ca având competenţa necesară eliberării certificatelor de inspecţie. Cu toate acestea, reglementările UE nu definesc temeiul pe baza căruia un organism de control poate fi acceptat.

69. În practică, majoritatea autorităţilor competente îşi fundamentează decizia de a accepta un organism de control dintr-o ţară terţă ca fiind competent să emită certificate de inspecţie pe verificarea faptului dacă organismul în cauză este acreditat sau nu. Autorităţile competente din statele membre nu verifică însă în mod activ dacă organismele de control însărcinate cu emiterea certificatelor de inspecţie îşi păstrează acreditarea la zi şi nici dacă sfera acreditării care le-a fost acordată este pertinentă pentru a fi în măsură să asigure echivalenţa cu standardele UE.

70. Curtea a observat că doar unele state membre (Irlanda, Spania, Italia) recurg la verificări suplimentare şi cer ca importatorii care solicită autorizaţii de import să furnizeze rapoarte de inspecţie emise de organismele de control în cauză din ţările terţe, scopul fiind acela de a verifica dacă practicile de control sunt echivalente celor prevăzute de regulamentul UE. Verificările statelor membre se bazează doar pe controlul documentelor; niciunul dintre statele membre vizitate nu efectuează inspecţii la faţa locului.

71. Odată primită autorizaţia de import, operatorii în cauză din UE se bazează pe certificatul de inspecţie care însoţeşte fiecare lot de produse importate şi în care se declară [în căsuţa 15 a certificatului menţionat şi în conformitate cu articolul 13 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1235/2008] că în ţara terţă respectivă s-au respectat norme echivalente aplicabile producţiei, precum şi măsuri de control echivalente.

Regulamentul (CE) nr. 1235/2008, articolul 13 - Certificatul de inspecţie

"(4) Autoritatea sau organismul care eliberează certificatul de inspecţie eliberează acest certificat şi vizează declaraţia din căsuţa 15 a certificatului numai:

(a) în urma efectuării unei verificări a documentelor pe baza tuturor documentelor de inspecţie relevante, inclusiv, în special, planul de producţie pentru produsele în cauză, documentele de transport şi documentele comerciale; precum şi

(b) în urma unui control fizic al lotului sau în urma primirii unei declaraţii explicite din partea exportatorului prin care acesta atestă că lotul respectiv a fost produs şi/sau procesat în conformitate cu articolul 33 din Regulamentul (CE) nr. 834/2007; în urma efectuării de către autoritatea sau organismul de control a unei verificări în sensul evaluării riscului legat de credibilitatea declaraţiei respective.

Totodată, autoritatea sau organismul de control menţionat atribuie un număr de ordine fiecărui certificat eliberat şi păstrează un registru al certificatelor eliberate, în ordine cronologică."

72. În special, avizarea căsuţei 15 a acestui certificat reprezintă de fapt o declaraţie a organismului de control care emite certificatul de inspecţie în ţara terţă. Autorităţile competente din statele membre nu efectuează niciun control pentru a evalua fiabilitatea acestei declaraţii. Acest lucru subliniază importanţa extremă a verificărilor pe care autorităţile competente din statele membre care acordă autorizaţiile de import le efectuează, înainte de emiterea autorizaţiilor respective, pentru a evalua competenţa organismului de control care eliberează acest certificat.

COMISIA NU DISPUNE DE DATE FIABILE SUFICIENTE PENTRU A FI ÎN MĂSURĂ SĂ EVALUEZE DACĂ AUTORIZAŢIILE DE IMPORT ACORDATE DE STATELE MEMBRE ÎNDEPLINESC CONDIŢIILE STABILITE DE REGULAMENT

73. Orientările Comisiei cu privire la conţinutul rapoartelor anuale transmise acesteia de către statele membre nu prevăd includerea de informaţii în legătură cu autorizaţiile de import pe care acestea le acordă.

74. OFIS asigură cadrul de transmitere a informaţiilor privind autorizaţiile de import între statele membre şi Comisie, astfel cum se prevede la articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1235/2008. Rezultatele obţinute în urma vizitelor efectuate în statele membre în contextul acestui audit au pus în lumină exemple în care informaţiile comunicate de statele membre prin intermediul OFIS cu privire la autorizaţiile de import sunt nefiabile şi incomplete (a se vedea caseta 7).

Regulamentul (CE) nr. 1235/2008, articolul 19 - Dispoziţii tranzitorii privind importul echivalent de produse care nu provin din ţările terţe incluse în listă

"(2) Fiecare stat membru informează celelalte state membre şi Comisia în legătură cu fiecare autorizaţie acordată în temeiul prezentului articol, inclusiv în legătură cu informaţiile privind standardele de producţie şi regimul de control respective."

75. În urma examinării proceselor-verbale ale Comitetului permanent pentru agricultura ecologică (din anii 2010 şi 2011), s-a constatat că acesta nu îşi îndeplineşte în mod adecvat rolul în cadrul schimbului de informaţii privind funcţionarea regimului autorizaţiilor de import.

CASETA 7

INFORMAŢIILE DIN OFIS REFERITOARE LA AUTORIZAŢIILE DE IMPORT NU SUNT FIABILE

Auditul a relevat că, din 26 de autorizaţii de import retrase de Germania în 2009, doar 11 erau înregistrate în mod corect în OFIS; 11 fuseseră etichetate ca "expirate" în loc de "retrase", iar 4 nu fuseseră deloc înregistrate în OFIS.

În 2009, Germania a suspendat temporar 8 autorizaţii de import în urma detectării în anumite loturi a unor reziduuri de pesticide. Regulamentul UE actual nu prevede însă posibilitatea de a suspenda o autorizaţie de import. Prin urmare, întrucât OFIS nu este prevăzut cu nicio funcţie care să permită codarea statutului "suspendată", patru dintre autorizaţii fuseseră etichetate ca "expirate", iar una, ca "retrasă". Restul de trei nu apăreau deloc codate în OFIS.

O autorizaţie de import din Italia pentru 2009 fusese etichetată în mod eronat ca "retrasă", deşi ar fi trebuit să rămână activă.

76. Din 2001, Comisia nu a mai efectuat audituri în statele membre pentru a verifica dacă acestea acordă autorizaţiile de import doar dacă sunt îndeplinite condiţiile din regulament. Având în vedere că nu s-a efectuat nicio vizită la faţa locului în statele membre în ultimii zece ani, Comisia nu dispune de informaţii actualizate pentru a evalua dacă autorizaţiile de import puteau fi sau trebuiau să fie acordate.

77. În ceea ce priveşte autorizaţiile de import, atunci când în urma examinării, se constată că normele echivalente aplicabile producţiei şi măsurile de control echivalente nu au fost aplicate în ţara terţă [50], Comisia poate solicita statului membru care a acordat autorizaţia respectivă să o retragă [51]. În cei aproape 20 de ani de existenţă a acestui regim de import, Comisia nu a recurs până acum niciodată la această procedură. Totuşi, într-un caz, Comisia a recomandat (nu a solicitat) statelor membre să retragă autorizaţiile de import pentru un anumit produs; această recomandare nu a fost însă urmată de toate statele membre (a se vedea caseta 8).

CASETA 8

UN PRODUS IMPORTAT DINTR-O ŢARĂ TERŢĂ

În octombrie şi noiembrie 2009, în urma detectării din ce în ce mai des de substanţe neautorizate într-un anumit produs importat dintr-o ţară terţă, Comisia a emis în acest sens, prin intermediul SCOF, două comunicări în atenţia autorităţilor competente din statele membre. În aceste comunicări, Comisia recomanda retragerea autorizaţiilor de import pentru produsul respectiv din ţara terţă în cauză. Majoritatea statelor membre au urmat recomandarea şi au retras autorizaţiile de import vizate. Curtea a identificat trei state membre care nu au dat curs acestei recomandări. La 1 martie 2010, Comisia a emis o comunicare către reprezentanţii statelor membre în cadrul SCOF care permitea acordarea unor noi autorizaţii de import pentru produsul în cauză. Unele state membre începuseră deja, la momentul acestei comunicări, să acorde noi autorizaţii de import pentru produsul respectiv.

DISPOZIŢII COMUNE PRIVIND IMPORTURILE – VERIFICĂRILE REALIZATE DE ORGANISMELE DE CONTROL LA NIVELUL IMPORTATORILOR SUNT INCOMPLETE

78. Pentru produsele importate, primele etape ale lanţului de producţie trebuie verificate în ţara terţă din punctul de vedere al conformităţii lor cu norme echivalente aplicabile producţiei şi cu măsuri de control echivalente (a se vedea punctele 55-77). Odată ce aceste produse sunt introduse în UE, sistemul de control care funcţionează în cadrul Uniunii are doar posibilitatea de a verifica ultima parte a lanţului de producţie, şi anume importatorul. Curtea a observat că verificările efectuate în acest sens sunt adesea incomplete.

VERIFICĂRILE EFECTUATE DE ORGANISMELE DE CONTROL LA NIVELUL IMPORTATORILOR ŞI AL PRODUSELOR IMPORTATE SUNT ADESEA INCOMPLETE

79. În urma vizitelor efectuate de Curte în statele membre în contextul acestui audit, s-au obţinut următoarele rezultate în ceea ce priveşte măsura în care organismele de control îşi îndeplinesc obligaţiile prevăzute la articolele 82 şi 84 din Regulamentul (CE) nr. 889/2008 al Comisiei:

- în cazul a trei din opt organisme de control pentru care acest aspect a fost examinat, acestea nu asigurau faptul că importatorii furnizau o descriere completă a unităţii şi un angajament prin care să garanteze faptul că orice instalaţii utilizate pentru depozitarea produselor sunt supuse controlului [articolul 82 din Regulamentul (CE) nr. 889/2008];

Regulamentul (CE) nr. 889/2008, articolul 82 - Măsuri de control

"(1) În cazul importatorului, descrierea completă a unităţii prevăzută la articolul 63 alineatul (1) litera (a) trebuie să includă descrierea locaţiilor importatorului şi descrierea activităţilor sale de import, indicând punctele de intrare ale produselor în Comunitate şi orice alte instalaţii pe care importatorul intenţionează să le utilizeze pentru depozitarea produselor importate până la livrarea lor la primul destinatar.

Pe lângă aceasta, declaraţia prevăzută la articolul 63 alineatul (2) trebuie să includă un angajament al importatorului care garantează faptul că orice instalaţii pe care le va folosi pentru depozitarea produselor sunt supuse controlului [...]."

- în cazul a cinci din şapte organisme de control pentru care acest aspect a fost examinat, acestea nu cereau importatorilor să le informeze cu privire la fiecare lot importat [articolul 84 din Regulamentul (CE) nr. 889/2008].

Regulamentul (CE) nr. 889/2008, articolul 84 - Informaţii privind loturile importate.

"Importatorul trebuie să informeze în timp util organismul sau autoritatea de control cu privire la fiecare lot care trebuie importat în Comunitate [...]."

FOTOGRAFIA 4 - EXEMPLU DE PRODUS ETICHETAT CA PRODUS ECOLOGIC, IMPORTAT ŞI VÂNDUT ÎN UE

+++++ TIFF +++++

© Uniunea Europeană.

Sursa: Curtea de Conturi Europeană.

CONCLUZII ŞI RECOMANDĂRI

80. Sistemul de control pentru produsele ecologice, astfel cum este specificat în regulamentele UE, are ca obiectiv garantarea proceselor de producţie, şi nu a caracterului ecologic al produselor înseşi, întrucât nu există nicio metodă ştiinţifică prin care să se determine dacă un produs este ecologic sau nu. Pentru a obţine o asigurare suficientă că sistemul funcţionează în mod eficace şi pentru a se asigura păstrarea încrederii consumatorilor, este recomandabil ca deficienţele evidenţiate de auditul Curţii să fie remediate.

81. Curtea a identificat exemple în care autorităţile competente nu îşi îndeplinesc rolul de supraveghere a organismelor de control într-un mod suficient de adecvat. Prin urmare, anumite organisme de control nu îndeplinesc un număr de cerinţe prevăzute de legislaţia UE şi nu profită de oportunitățile existente în materie de implementare a anumitor bune practici (punctele 27, 29-31, 33-37 şi 79). Curtea recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 1

Autorităţile competente ar trebui să îşi consolideze rolul de supraveghere a organismelor de control prin aplicarea unor proceduri corespunzătoare şi documentate în ceea ce priveşte aprobarea şi supravegherea organismelor de control, prin promovarea unei armonizări în definirea încălcărilor, a neregulilor şi a sancţiunilor aferente şi prin promovarea bunelor practici identificate.

82. Schimbul de informaţii în cadrul statelor membre, între diferitele state membre şi între statele membre şi Comisie nu este încă suficient de adecvat pentru a putea asigura o funcţionare corectă a sistemului (punctele 40 şi 42-45). Curtea recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 2

Statele membre ar trebui să se asigure că între organismele de control şi agenţiile de plăţi are loc un flux reciproc direct al tuturor informaţiilor relevante cu privire la încălcări şi la nereguli; în ceea ce priveşte Comisia, aceasta ar trebui să specifice forma pe care să o aibă comunicările referitoare la încălcări şi la nereguli şi momentul în care să aibă loc comunicările respective, să introducă măsuri corespunzătoare prin care să se asigure că statele membre îşi respectă obligaţiile de raportare care le revin, să revizuiască sistemul de informaţii pus la dispoziţie pentru comunicarea încălcărilor şi a neregulilor şi să aibă în vedere includerea în acesta a comunicărilor care afectează ţările terţe.

83. Autorităţile competente din statele membre se confruntă cu dificultăţi în a asigura trasabilitatea produselor ecologice pe teritoriul în limitele căruia sunt abilitate să îşi exercite autoritatea. Trasabilitatea este cu atât mai dificil de asigurat pentru produsele care sunt comercializate la nivel transfrontalier (punctele 48-49). Curtea recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 3

Controalele ar trebui consolidate pentru a se asigura faptul că operatorii îndeplinesc cerinţele prevăzute de reglementări cu privire la trasabilitate; în acest sens, Comisia ar trebui să clarifice rolurile şi responsabilităţile diferiţilor actori.

84. Comisia nu a acordat o prioritate suficientă activităţilor de supraveghere, inclusiv auditurilor, pentru a se asigura de faptul că sistemele de control ale statelor membre funcţionează în mod adecvat (punctele 51-54). Curtea recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 4

Comisia ar trebui să îşi consolideze activitatea de monitorizare a sistemelor de control din statele membre prin efectuarea de vizite de audit şi prin colectarea şi valorificarea datelor şi informaţiilor necesare.

85. Comisia nu dispune de informaţii suficiente pentru a putea avea certitudinea că sistemul de control privind producţia ecologică din ţările terţe recunoscute ca echivalente continuă să îndeplinească cerinţele prevăzute de reglementări pe toată durata în care ţările respective îşi păstrează acest statut. În plus, Curtea observă o acumulare semnificativă de cereri de recunoaştere a echivalenţei, din partea ţărilor terţe, care nu au fost încă evaluate (punctele 59-64). Curtea recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 5

Comisia ar trebui să asigure o supraveghere adecvată a ţărilor incluse în lista celor recunoscute ca fiind echivalente în ceea ce priveşte producţia ecologică şi să evalueze în mod prompt cererile primite din partea ţărilor terţe care solicită includerea în această listă.

86. Curtea a identificat deficienţe în cadrul sistemului utilizat pentru acordarea autorizaţiilor de import (a se vedea punctele 68-77). Curtea salută simplificarea pe care o implică iniţiativa Comisiei de a elimina treptat regimul autorizaţiilor de import şi recomandă următoarele:

RECOMANDAREA 6

Pe perioada cât regimul autorizaţiilor de import este încă operaţional, statele membre ar trebui să asigure aplicarea corectă a acestuia. Autorităţile competente din statele membre ar trebui să îşi consolideze controalele pe care le realizează cu privire la organismele de control autorizate să emită certificate de inspecţie.

Prezentul raport a fost adoptat de Camera I, condusă de domnul Ioannis SARMAS, membru al Curţii de Conturi, la Luxemburg, în şedinţa sa din 28 martie 2012.

Pentru Curtea de Conturi

+++++ TIFF +++++

Vítor Manuel da Silva Caldeira

Preşedinte

[1] Sursa: http://ec.europa.eu/agriculture/organic/consumer-confidence/consumer-demand_ro

[2] Suprafaţă pentru care perioada de conversie spre agricultura ecologică s-a încheiat (suprafaţă certificată ecologic) + suprafaţă în conversie.

[3] Sursa: An analysis of the organic sector (O analiză a sectorului producţiei ecologice), iunie 2010, Comisia Europeană. Datele se referă la 2008 şi la UE-27.

[4] Nu există probe statistice consolidate în sprijinul acestor informaţii, deoarece bazele de date privind comerţul UE nu fac distincţie între produsele agroalimentare ecologice şi cele convenţionale.

[5] Sursa: Willer, H., Organic Agriculture in Europe 2009: Production and Market (Agricultura ecologică în Europa în 2009: producţie şi vânzări). http://orgprints.org/18365/2/willer-2011-european-market.pdf

[6] Sursa: Institutul de Cercetare pentru Agricultura Ecologică (FiBL - Forschungsinstitut für biologischen Landbau), Serviciul de colectare, analiză şi difuzare de informaţii privind pieţele agricole (AMI - Agrarmarkt Informations-Gesellschaft), Bonn, Germania. Date pentru 2008.

[7] Alimentele ecologice reprezintă doar un tip de produse ecologice. Printre alte produse ecologice se numără, de exemplu, produsele cosmetice ecologice, produsele textile ecologice şi hrana ecologică pentru animale de companie.

[8] Potrivit estimărilor bazate pe datele de monitorizare furnizate de statele membre în cadrul rapoartelor anuale de progrese.

[9] Articolul 68 din Regulamentul (CE) nr. 73/2009