Intrarea în dificultate majoră a unei instituții financiare poate crea efecte de contagiune asupra altor instituții, în special atunci când procedurile obișnuite de insolvență reprezintă o astfel de amenințare la adresa stabilității întregului sistem financiar. În aceste cazuri, statul ar putea fi obligat să salveze instituția utilizând banii contribuabililor, întrucât lipsa unei acțiuni a statului ar putea duce la o criză sistemică și ar putea genera pierderi uriașe pentru economie. Statul a trebuit să intervină recent pentru a salva numeroase bănci în scopul atenuării unei astfel de crize sistemice, ceea ce a generat costuri pentru contribuabili. Ca răspuns, UE și-a consolidat în mod considerabil reglementările prudențiale aplicabile băncilor și, în special, a stabilit un nou cadru — Directiva privind redresarea și rezoluția instituțiilor bancare (BRRD) — care oferă autorităților relevante mijloacele necesare pentru a asigura lichidarea ordonată a băncilor. Această directivă impune băncilor obligația de se pregăti într-un mod mai eficace pentru gestionarea dificultăților financiare, conferă autorităților competente anumite prerogative de intervenție timpurie în cazul în care o bancă este în curs de a intra în dificultate majoră sau susceptibilă de a intra în dificultate majoră, stabilește un set comun de instrumente de rezoluție pentru gestionarea intrării în dificultate majoră și alocă orice pierderi financiare părților interesate din cadrul băncii. Prin urmare, BRRD facilitează restructurarea de către autoritățile publice a unei bănci în curs de a intra în dificultate majoră sau susceptibilă de a intra în dificultate majoră, reducând totodată la minimum costurile pentru contribuabili. O contraparte centrală (CPC) intervine între contrapărțile la tranzacțiile financiare astfel încât să își asume și să exercite drepturile și obligațiile acestora, acționând în calitate de cumpărător pentru fiecare vânzător și de vânzător pentru fiecare cumpărător pentru un anumit set de contracte. Deși CPC-urile sunt mai puțin vulnerabile decât băncile la riscul de a intra în dificultate majoră, ele nu sunt imune la acest risc. S-a ajuns la un consens la nivel internațional cu privire la necesitatea de a monitoriza atent și de a aborda riscurile financiare sistemice generate de toate instituțiile financiare, nu doar de bănci. Criza recentă a arătat că orice intervenție publică pentru abordarea riscurilor generate de instituțiile financiare ar trebui să fie rapidă și să recurgă cât mai puțin posibil la banii contribuabililor. Este recunoscut pe scară largă faptul că necesitatea a stabili un cadru de redresare și rezoluție la nivelul UE este imperioasă în cazul CPC-urilor. Lucrările în acest sens reprezintă o prioritate și pentru Consiliul pentru Stabilitate Financiară (CSF), un grup internațional la cel mai înalt nivel constituit din entități de reglementare care funcționează sub egida G20 cu scopul de a reforma cadrul de reglementare financiară ca urmare a crizei și de a aborda riscurile emergente. Modelul de afaceri al CPC-urilor presupune concentrarea semnificativă a riscurilor financiare, provenind în special de la bănci, în calitate de principali utilizatori ai CPC-urilor, dar și de la alți actori financiari. Dimensiunea transfrontalieră este inerentă acestui model de afaceri pe piețele integrate la nivelul UE și la nivel global. În plus, importanța sistemică a CPC­urilor va crește cu siguranță ca urmare a angajamentului G20 de a impune compensarea instrumentelor financiare derivate extrabursiere (OTC) prin intermediul CPC-urilor, ceea ce va duce la transferarea riscurilor inerente acestor instrumente în afara băncilor și la concentrarea lor în cadrul CPC-urilor, pentru a se asigura gestionarea centralizată a acestor riscuri. Deși este un eveniment foarte puțin probabil, intrarea în dificultate majoră a unui CPC ar putea provoca, prin poziția sa centrală pe piață și mai ales prin legăturile sale directe cu băncile, efecte de contagiune pe scară largă asupra sistemului financiar, dacă nu ar fi gestionată în mod corespunzător. Prin urmare, este nevoie de un cadru legislativ care să ofere autorităților relevante mijloacele necesare pentru a aborda acest risc la adresa stabilității financiare prin restructurarea și lichidarea rapidă a operațiunilor unui CPC în mod ordonat în cazul în care există riscul de criză sistemică. În plus, măsurile legislative ar trebui să ofere stimulente prin care să se asigure buna gestionare a riscurilor aferente CPC-urilor și protecția clienților băncilor mari care utilizează serviciile de compensare furnizate de CPC-uri, precum și protecția contribuabililor față de pierderile importante în caz de rezoluție.