RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 317/37

Avizul Comitetului Economic şi Social European privind spaţiile urbane şi violenţa juvenilă

(2009/C 317/06)

Raportor: dl ZUFIAUR NARVAIZA

La 10 iulie 2008, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comitetul Economic şi Social European a hotărât să elaboreze un aviz din proprie iniţiativă cu privire la

Spaţiile urbane şi violenţa juvenilă.

Secţiunea pentru ocuparea forţei de muncă, afaceri sociale şi cetăţenie, însărcinată cu pregătirea lucrărilor Comitetului pe această temă, şi-a adoptat avizul la 25 iunie 2009. Raportor: dl ZUFIAUR NARVAIZA.

În cea de-a 455-a sesiune plenară, care a avut loc la 15 şi 16 iulie 2009 (şedinţa din 15 iulie 2009), Comitetul Economic şi Social European a adoptat prezentul aviz cu 174 de voturi pentru, 3 voturi împotrivă şi 7 abţineri.

1. Concluzii şi recomandări

1.1. Societatea europeană este, în momentul de faţă, preocupată de fenomenul violenţei şi delincvenţei în rândul minorilor şi al tinerilor adulţi, dorind totodată să promoveze dezvoltarea integrală a tinerilor şi să încurajeze inserţia socială şi profesională a acestora. Dacă fenomenele de violenţă juvenilă sunt larg difuzate de mass-media naţionale, este important să se precizeze faptul că, în general, statisticile (1) privind delincvenţa în rândul minorilor nu înregistrează, în Europa, o creştere semnificativă, ci rămân, într-o măsură semnificativă, stabile. Prezentul aviz din proprie iniţiativă îşi propune să ofere clarificări şi recomandări privind violenţa juvenilă, fără a încerca să incrimineze tineretul sau să-l reducă la anumite comportamente deviante.

1.2. De-a lungul istoriei, fiecare ordine juridică a spaţiului european şi-a dezvoltat propriul sistem de justiţie juvenilă, ceea ce explică disparitatea modelelor normative şi a răspunsurilor la fenomenul violenţei în rândul minorilor şi al tinerilor. Într-adevăr, sistemele de justiţie juvenilă în vigoare în statele membre ale UE prezintă diferenţe considerabile în ceea ce priveşte anumite aspecte precum politicile din domeniul protecţiei sociale, măsurile preventive, vârsta răspunderii penale, procedurile utilizate, măsurile sau sancţiunile aplicabile, resursele disponibile etc. Totuşi, această diversitate se manifestă în cadrul unor societăţi animate de dorinţa unei construcţii europene, lovite însă puternic de criză, motiv pentru care s-au redus mijloacele destinate politicilor de inserţie a tinerilor.

1.3. Recomandările din prezentul aviz se axează pe două linii principale, prima fiind abordarea preventivă a acestui fenomen. Comportamentele violente sau antisociale sunt deseori provocate de probleme precum configuraţia şi structurarea urbană, precum şi pauperizarea şi marginalizarea anumitor grupuri de populaţie. În plus, dacă tinerii sunt protagoniştii actelor de violenţă în aceste împrejurări, ei sunt şi victimele lumii în care trăiesc. De asemenea, reflecţia asupra violenţei colective a minorilor şi tinerilor şi asupra măsurilor preventive nu poate avea ca unic răspuns reprimarea şi sancţionarea faptelor comise. A doua axă a acestui aviz o constituie faptul că acest fenomen nu poate fi abordat exclusiv dintr-o perspectivă naţională, date fiind interconexiunile din cadrul spaţiului european în plan economic, în planul valorilor, al comportamentelor sociale şi al comunicării.

1.4. Fapt incontestabil, fenomenele de violenţă şi de delincvenţă în rândul minorilor există de mulţi ani în ţările europene, sub forme recurente. În general, aceste fenomene au fost percepute ca forme de patologie socială. În prezent, în schimb, ele sunt definite mai curând ca elemente de insecuritate, după cum se preciza în raportul Peyrefitte (2), care stabilea o diferenţă între crimă şi teama de crimă.

1.5. Într-un context european în care chestiunea violenţei minorilor suscită un interes aparte, Comitetul Economic şi Social European a adoptat, la 15 martie 2006, un aviz privind prevenirea delincvenţei juvenile: modalităţi de abordare a delincvenţei juvenile şi rolul sistemului de justiţie juvenilă în Uniunea Europeană (3). Acest aviz, care sublinia importanţa abordării preventive, a fost preluat de instituţiile europene (4), servind şi de referinţă la diferite niveluri europene şi internaţionale pentru abordarea aspectelor legale, penale şi sociale ale delincvenţei juvenile.

1.6. Avizul invita la aprofundarea analizei fenomenului delincvenţei juvenile. În acest sens, violenţa în rândul minorilor şi al tinerilor (adolescenţii cu vârste cuprinse între 13 şi 18 ani şi adulţii tineri cu vârste cuprinse între 18 şi 21 de ani, chiar 25 de ani în anumite ţări, uneori făcând încă obiectul sistemului răspunderii penale pentru minori) este un fenomen care reţine din ce în ce mai mult atenţia societăţilor europene. Cu toate acestea, fenomenele de violenţă îmbracă diverse forme: acestea se manifestă în spaţiul urban, în cadrul şcolii, în special ca acte de hărţuire (bullying), dar şi în cadrul familiei, în bandă sau în gaşcă, în cadrul unor manifestări sportive sau prin intermediul noilor tehnologii de comunicare, cum ar fi internetul. Toate aceste expresii ale violenţei merită desigur o analiză, dar am dorit să limităm prezentul aviz din proprie iniţiativă la violenţele colective comise de tineri în spaţiile urbane.

1.7. Într-adevăr, problema violenţelor colective se află în prim-plan de aproximativ douăzeci de ani, iar cartierele cele mai marginalizate sunt observate şi studiate de cercetători (sociologi, etnologi, geografi, jurişti, politologi etc.) Dacă factorii care determină comiterea acestor acte de dezordine sunt bine cunoscuţi: şomajul, precaritatea, întreruperea şcolarizării, eşecul şcolar, destructurarea familială, discriminarea etc., situaţia s-a agravat, iar mijloacele de răspuns utilizate s-au înăsprit în cursul ultimilor ani. Într-adevăr, crizele au accentuat problemele economice şi sociale, antrenând un regres al tinerelor generaţii, în comparaţie cu cele ale părinţilor lor şi, implicit, oprirea „ascensorului social”, ceea ce are drept corolar creşterea individualismului şi a nevoii de satisfacţie imediată, însoţite de refularea solidarităţii şi a eforturilor de lungă durată. Acest fapt a produs anumite fenomene şi un sentiment de nedreptate şi de izolare, a căror exprimare colectivă devine manifestarea cea mai vizibilă a opoziţiei faţă de autorităţi.

1.8. Fără a dispune de o definiţie oficială şi legală, termenul de violenţă colectivă a fost deseori reţinut pentru a califica evenimente violente care îmbracă multe forme şi care se petrec în spaţiile publice şi se traduc fie prin atacuri provocate de probleme de discriminare etnică şi rasială între comunităţi, declanşând astfel conflicte între bande rivale, fie prin relaţia dintre anumite grupuri de populaţie şi instituţii, raporturile dintre tineri şi forţele de ordine fiind emblematice.

1.9. Aceste fenomene, care au căpătat amploare în decursul ultimilor ani pe continentul european, producându-se în Franţa, Marea Britanie, Spania, Danemarca, Belgia, Grecia etc., nu au fost niciodată luate în considerare ca o problemă globală de către guvernele naţionale şi instituţiile UE, ci mai degrabă ca epifenomene punctuale şi izolate.

1.10. Din acest motiv, prezentul aviz recomandă coordonarea acţiunilor întreprinse la nivel local, naţional şi european, care necesită, de acum înainte, răspunsuri la nivel comunitar, prin intermediul programelor specifice din cadrul politicilor privind familia, tineretul, educaţia, formarea, ocuparea forţei de muncă, prevenirea delincvenţei şi coordonarea juridică. Aceste răspunsuri concrete trebuie să tindă să se înscrie în strategiile de renovare urbană, de adaptare a serviciilor publice, de luptă împotriva tuturor formelor de discriminare, precum şi în reconsiderarea raporturilor dintre stat şi cetăţenii săi, în special prin intermediul forţelor de ordine, prin lecţii de educaţie civică, despre valori etice şi sociale, despre utilizarea mass-media şi prin sprijinul acordat părinţilor în materie de educaţie.

2. Caracteristicile şi cauzele violenţei colective în rândul minorilor în spaţiile urbane

2.1. Propunere de definiţie: nu există o definiţie consensuală a violenţelor colective comise de minori şi adulţii tineri în spaţiile urbane. Dacă legislaţia belgiană a dezvoltat conceptul de „revoltă” urbană, alte legislaţii văd în aceste manifestări infracţiuni comise de delincvenţi cunoscuţi şi identificaţi. Pentru a stabili premisa unei definiţii minimale şi globale, ne vom referi, în restul documentului, la aceste violenţe ca la o concentraţie de comportamente violente, comise în spaţiul urban, care constituie mijlocul de exprimare al anumitor categorii de populaţie. Motivaţiile participanţilor sunt diverse: discriminarea socială, conflictele cu forţele de ordine, ura rasială etc., aspecte ce pun în evidenţă, într-o oarecare măsură, carenţele şi insuficienţa serviciilor sociale care, prin activităţile de protecţie socială pe care le desfăşoară, îşi propun să prevină violenţa de acest tip. Definiţia utilizată încearcă să descrie violenţele colective care se petrec în spaţiile publice şi care se traduc prin atacuri împotriva locuitorilor care aparţin unui grup etnic sau împotriva forţelor de poliţie, precum şi acte de distrugere însoţite de furturi, precum incendierile de clădiri publice sau de vehicule etc.

2.2. Trebuie menţionat că sporirea actelor de violenţă (acte de distrugere şi de vandalism, bătăi şi agresiuni, furturi însoţite de violenţă, violuri etc.) nu se manifestă exclusiv în rândul tinerilor, epoca noastră fiind marcată de o recrudescenţă a violenţei. Cu toate acestea, vârsta persoanelor care comit acte de violenţă urbană constituie un factor important de înţelegere şi de soluţionare a fenomenului, proporţia minorilor şi adulţilor tineri fiind, într-adevăr, considerabilă. Astfel, în cursul evenimentelor petrecute în Franţa în 2005, cifrele poliţiei arată că, dintre cele aproape 640 de persoane arestate, 100 erau minori. Din perspectiva unei abordări preventive, este necesar să se acorde o atenţie specială unor soluţii permanente orientate către noile generaţii, motor al schimbării şi dezvoltării.

2.3. Studiu şi caracterizare în curs: fiecare stat membru şi-a dezvoltat propria metodologie pentru a măsura şi caracteriza violenţa colectivă în spaţiile urbane. Sisteme complexe, precum scara Bui-Trong (5), care stabileşte gradele de intensitate ale actelor de violenţă în funcţie de numărul de persoane implicate, de organizare şi de obiective etc., permit conceptualizarea fenomenului. De mai mulţi ani şi mai ales după evenimentele din 2005, Franţa dezvoltă o serie de Indicatori de Violenţă Urbană (INVU), bazaţi pe evaluarea nivelurilor de violenţă în cartiere sensibile, pe bază de anchete cantitative şi calitative şi de evaluare a victimizării. Aceşti indicatori, precum şi indicatorii echivalenţi utilizaţi în celelalte ţări europene sunt, pe de o parte, încă prea recenţi pentru a oferi o măsură precisă a intensităţii violenţelor urbane, iar, pe de altă parte, se confruntă în continuare cu probleme legate de sursele şi colectarea datelor.

2.4. Cum s-a precizate deja în definiţia fenomenului, reamintim că, deşi exprimarea violenţelor colective se înscrie într-un anumit context naţional, acestea prezintă totuşi trăsături comune în Europa. Astfel, având în vedere faptele petrecute în mai multe ţări europene în cursul ultimilor ani, este posibil să se stabilească o tipologie a desfăşurării evenimentelor:

— Confruntări sociale şi politice: aceste acte de violenţă colectivă apar ca o reacţie la discriminare şi la excluziunea socială, economică şi geografică, căpătând forma unor reacţii violente care se opun forţelor de ordine sau reprezentanţilor statului, consideraţi vinovaţi de aceste probleme sociale. Dimensiunea de protest împotriva sistemului şi situaţiilor percepute ca acte de nedreptate declanşează confruntările cu forţele de securitate, instituţiile publice care reprezintă statul şi o societate catalogată ca represivă. Franţa a fost profund afectată de confruntările sociale din cursul aşa-numitei crize a periferiei, în cazul căreia absenţa mixităţii sociale şi mai multe decenii de eşec în materie de politică de planificare urbană au condus la stigmatizarea acestor zone urbane. Aceste revolte cu caracter politic (6) iau forma unui ciclu în trei etape: declanşarea, legată de un eveniment adesea tragic, euforia şi efectul de grup şi, în final, faza de epuizare (7).

— Fenomene de scăpare de sub control: este vorba de manifestări de masă cu caracter politic, sportiv sau cultural care degenerează şi se soldează cu scăparea de sub controlul organizatorilor şi al forţelor de ordine publică. Actele de violenţă comise în timpul unor manifestări precum meciurilor de fotbal sau „rave party”, precum şi scăpările de sub control ale unor manifestaţii publice constituie câteva exemple ale acestui fenomen. Un alt factor suplimentar îl reprezintă participarea provocatorilor, indivizi care urmăresc înmulţirea distrugerilor materiale. Uniunea nu trebuie să uite că violenţele acestea incontrolabile suscită, în compensaţie, în anumite cazuri, tentaţia unor forme mai organizate de violenţă, care reprezintă o şi mai mare ameninţare la adresa democraţiei.

— Conflict între bande violente: departe de a fi violente prin definiţie, bandele se constituie ca substitute ale familiei şi mediului de apropiaţi, oferindu-i tânărului în cauză sentimentul apartenenţei la un grup şi, într-un fel, soluţii concrete la îndoielile adolescenţei. În cazul mai precis al bandelor violente, acest tip de comportament deviant se caracterizează prin acţiuni de natură infracţională, legate de constituirea de grupuri de adolescenţi sau de adulţi tineri care recurg cu predilecţie la forţă şi intimidare şi care organizează, în mod regulat, confruntări sau acte infracţionale violente. Aceste bande se confruntă în mediul urban, atât pe stradă, cât şi în centrele comerciale, pentru a controla fie un anumit teritoriu, fie un comerţ ilicit, fie autorităţile, prin reprezentanţii acestora: poliţiştii şi agenţii de ordine şi siguranţă publică, precum în nordul Parisului sau în sudul Londrei, unde, în mod regulat, au loc confruntări care opun grupuri rivale. În Spania şi-au făcut apariţia bandele latino-americane (numite „Maras” sau „Pandillas”, precum Latin kings şi Ñetas). Fenomenul organizării în bandă constituie un mijloc prin care tinerii îşi asigură reciproc sentimentul de siguranţă într-o lume ostilă, opunându-se „celorlalţi”, care provin de pe o altă stradă sau din cartierul vecin. Astăzi, aceste bande sunt constituite din persoane aparţinând comunităţilor defavorizate din anumite cartiere periferice, iar actele de violenţă pe care le comit sunt legate de situaţia de eşec, precaritate etc. Este primordial ca aceste bande violente să primească o replică adecvată, pentru a se evita integrarea lor în crima organizată.

— Confruntare de natură etnică şi religioasă. Prima trăsătură a acestui tip de violenţă o constituie dimensiunea sa etnică, actorii sau principalele ţinte ale actelor de violenţă comise provenind din comunităţi etnice, religioase sau asimilate. Numeroase ţări europene, precum Marea Britanie, Spania (revoltele din Alcorcon, din octombrie 2007, între tineri spanioli şi latino-americani), Italia, Ţările de Jos (octombrie 2007, Amsterdam), Danemarca (februarie 2008), Belgia (mai 2008, Anderlecht) etc. au cunoscut astfel de confruntări, în care intervin aspecte legate de migraţie şi religie, precum şi o serie extrem de complexă de alţi factori.

2.5. Episoadele violente din spaţiile urbane sunt provocate de cauze multiple, asociate într-o măsură mai mare sau mai mică, în funcţie de tipul de eveniment:

— Sărăcia, precaritatea, şomajul. Manifestările de violenţă colectivă din Europa s-au desfăşurat mai ales în cartierele cele mai defavorizate, rezultat al marginalizării şi excluziunii sociale. Destructurarea familială, şomajul în rândul tinerilor, precaritatea profesională, precum şi lipsa de pregătire, care duce la imposibilitatea inserţiei socioprofesionale, fac ca aceste cartiere să fie extrem de sensibile la evoluţia situaţiei economice, în special în condiţiile crizei financiare actuale.

— Accesul la arme şi substanţe ilicite. Traficul de droguri puternice în marea majoritate a capitalelor naţionale şi regionale europene, activitate efectuată în general de adulţi, nu de minori, favorizează apariţia fenomenelor de violenţă legate de comercializarea ilicită a acestor substanţe şi la propagarea armelor de foc. Victime ale unei lumi căreia nu-i pot face faţă, copiii şi tinerii pot deveni ţinta dealerilor care îi utilizează pe unii dintre ei.

— Urbanismul. Cartierele aşa-numite „sensibile” ale oraşelor europene prezintă caracteristici comune şi sunt adesea considerate ghetouri suburbane, care nu răspund criteriilor actuale de mixitate socială şi de urbanism. Aparţinând fie zonelor centrale (Marea Britanie, Belgia), fie zonelor periferice (Franţa, Germania etc.), aceste cartiere şi imobile au fost insuficient întreţinute şi s-au deteriorat cu timpul, devenind insalubre şi periculoase.

— Raporturile cu forţele de ordine. Numeroase manifestări de violenţă colectivă sunt înteţite de resentimente provocate de receptarea anumitor evenimente ca abuzuri ale poliţiei faţă de minorităţile vizibile sau utilizarea excesivă a forţei (8). Centrul de analiză strategică precizează că ostilitatea locuitorilor faţă de prezenţa forţelor de ordine în cartier este la fel de palpabilă ca şi lipsa de încredere în stat şi instituţiile publice (9).

— Mass-media. Mijloacele de comunicare în masă au deseori tendinţa să prezinte aceste evenimente într-o lumină negativă, contribuind la stigmatizarea locuitorilor cartierelor sensibile şi alimentând manifestările de violenţă prin mediatizarea exagerată a acestor fenomene. În 2005, în Franţa, mass-media au oferit zilnic informaţii cu privire la evenimentele petrecute, în timp ce în Belgia şi în Germania guvernul a încercat să limiteze mediatizarea, pentru a evita declanşarea de noi conflicte inspirate de cele precedente.

3. Tipurile de răspuns la o problemă transnaţională

3.1. În cadrul european, fie că sunt sporadice sau continue, actele de violenţă comise în spaţiul urban sunt deosebit de grave, atât din punct de vedere politic, în măsura în care pun sub semnul întrebării capacitatea statului de a obliga la respectarea pactului social şi de a-şi proteja cetăţenii, cât şi din punct de vedere social, reflectând o fractură socială şi probleme de integrare. În acest context, statul trebuie să ofere răspunsuri clare la problemele legate de actele de violenţă colectivă din oraşe. Este necesar însă să se ţină cont de faptul că aceste răspunsuri variază mult de la o ţară la alta, având un caracter mai curând represiv în anumite cazuri şi mai curând preventiv în alte cazuri. Prin urmare, ar fi necesar un efort permanent de evaluare, la scară europeană, a politicilor menite să rezolve acest fenomen şi să se ia măsuri ca statisticile în materie să fie mai eficiente şi comparabile (datele privind delincvenţa nu pot fi analizate numai în funcţie de numărul de plângeri depuse, dar şi de procentajul celor care au fost rezolvate). Este necesar să se dezvolte indicatori comuni, pentru a se favoriza utilizarea de registre judiciare şi poliţieneşti în locul unor studii subiective privind impactul asupra victimelor.

3.2. În general, răspunsurile statelor membre iau următoarele forme:

— iniţiativele de discriminare pozitivă în favoarea cartierelor sensibile, precum zonele cu activităţi educative prioritare şi de pregătire pentru ocuparea primului loc de muncă, din Franţa sau Berlin, unde tineri benevoli şi agenţi de poliţie efectuează împreună acţiuni regulate de patrulare pentru a evita şi preveni situaţiile care riscă să ducă la episoade de violenţă urbană. De când au fost create aceste patrule de poliţie mixte (ceea ce a presupus convingerea şefilor de bandă să colaboreze), criminalitatea s-a redus cu 20 % în zonele în care intervin acestea (10);

— consolidarea prezenţei poliţiei şi a supravegherii cu mijloace video în zonele sensibile, precum şcolile sau spaţiile de divertisment. Această măsură a provocat un efect de stigmatizare a spaţiilor respective şi sentimentul tinerilor că sunt ţinta unui control permanent şi a unei acţiuni represive;

— politicile de renovare urbană, mai mult sau mai puţin importante, în funcţie de ţară: în Franţa, în special prin intermediul agenţiei pentru renovare urbană (11); în Germania, prin intermediul acţiunilor de renovare urbană întreprinse în perioada de reunificare a ţării.

3.3. Pe de altă parte, o politică de coeziune teritorială eficientă poate contribui la evitarea fenomenului de concentrare, în zonele urbane, a factorilor care determină acte de violenţă juvenilă. Aceasta presupune eforturi comune de renovare şi transformare a spaţiilor urbane în spaţii de viaţă decente. Renovarea spaţiilor urbane implică un proces de reflecţie pe termen lung privind operaţiile de renovare urbană în cadrul unui plan strategic de amenajare globală a teritoriului, în acord cu toate părţile implicate, inclusiv tinerii. Obiectivul este reintegrarea cartierelor în oraşe şi reabilitarea acestora în scopul promovării dezvoltării populaţiei locale şi al promovării funcţiei sociale, economice şi culturale a acestor spaţii publice. Îmbunătăţirea gradului de confort al spaţiului urban („résidentialisation”) constituie o metodă specifică de recalificare urbană, care are drept obiectiv reglementarea problemelor specifice ale zonelor locuibile, făcând din oraş un loc de integrare şi de prevenire, în scopul combaterii problemelor urbane actuale: traficul de droguri, ocuparea ilegală a locuinţelor, violenţa şi degradarea mediului. Principalul obiectiv este evitarea excluziunii, prin măsuri care să încurajeze circulaţia, astfel încât aceste cartiere să se poată deschide oraşului, consolidând astfel vizibilitatea şi integrarea populaţiei urbane în ansamblu. Aceste măsuri de renovare urbană trebuie totuşi însoţite de strategii eficiente în materie de educaţie, formare profesională şi acces la un loc de muncă, fără de care nu se va produce nicio îmbunătăţire.

3.4. Violenţa juvenilă îşi are cauza într-o anumită lipsă de coeziune socială, legată de o criză a sentimentului cetăţenesc la nivelul oraşelor. Spaţiul public, a cărui principală caracteristică este co-existenţa unor cetăţeni foarte diferiţi, necesită respectarea unor reguli comune, care urmăresc protejarea libertăţilor individuale. Metropolele se confruntă însă cu fragila coabitare a unor grupuri de populaţie bazate pe coduri şi culturi diverse, prin urmare diferite unele de altele, ceea ce poate determina fragilizarea legăturilor sociale şi a anumitor relaţii de solidaritate (12). Se impune un răspuns interinstituţional şi multifactorial, care să permită punerea în aplicare a unor măsuri de prevenire eficace şi utile pentru toţi actorii implicaţi în mod direct sau indirect: poliţia, justiţia, serviciile sociale, aspectele privind locuinţele, ocuparea forţei de muncă sau educaţia. Autorităţile locale capătă totodată o importanţă deosebită în această privinţă, competenţele acestora exprimându-se, în special, în definirea spaţiilor urbane şi a serviciilor oferite cetăţenilor.

3.5. În Europa, violenţa urbană a minorilor se manifestă cu siguranţă în diferite contexte şi cu diferite grade de intensitate, dar examinarea acesteia, precum şi studierea răspunsurilor se înscriu într-un context juridic şi legal mai vast, la scara Uniunii Europene. În prezent, studiile şi evaluările privind prevenirea delincvenţei juvenile necesită o cooperare multidisciplinară şi interinstituţională a agenţiilor guvernamentale şi, la un nivel mai practic, a profesioniştilor intervenţiei directe (asistenţi sociali, poliţie, tribunale, context profesional etc.) Ţările, regiunile şi oraşele europene care au cunoscut episoade de violenţă colectivă se confruntă cu dificultăţi în efortul de normalizare a situaţiei, în vederea coabitării sociale şi a respectării instituţiilor la scara întregii populaţii. În plus, violenţa urbană presupune costuri foarte ridicate, atât din punct de vedere material, cât şi, mai ales, social şi politic (13).

3.6. În condiţiile în care delincvenţa juvenilă rămâne mai curând stabilă în Europa, dar violenţa actelor comise sporeşte semnificativ, anumite programe locale aplicate în diferite ţări din Uniunea Europeană demonstrează importanţa acţiunilor de prevenire şi a strategiilor sociale şi integrale destinate tinerilor din zonele urbane (14). Obiectivele fundamentale ale programului privind cartierele securizat din Birmingham (Premiul european pentru prevenirea delincvenţei în 2004) au fost: reducerea diverselor forme de violenţă şi a delincvenţei, îmbunătăţirea calităţii de viaţă a cetăţenilor şi încurajarea participării active a comunităţilor la asigurarea propriei lor integrări sociale (15).

3.7. Consolidarea unei societăţi europene organizate şi solidare cu ajutorul sprijinului acordat de Uniunea Europeană unor proiecte inovatoare care vizează probleme sociale şi probleme privind integrarea garantează consolidarea siguranţei şi a dezvoltării urbane durabile. De exemplu, programele Urban constituie o iniţiativă comunitară a Fondului european de dezvoltare regională (FEDER), care promovează dezvoltarea durabilă a oraşelor şi cartierelor în situaţie de criză, creând condiţiile unei îmbunătăţiri substanţiale a prevenirii violenţei în rândul minorilor şi a delincvenţei în general.

3.8. În plus, dezvoltarea participării cetăţeneşti la procesul decizional de la nivel local, la schimburile de experienţă şi de bune practici permite promovarea conceptului de „guvernanţă urbană”, care se defineşte printr-o serie de studii de reorganizare şi îmbunătăţire a serviciilor publice, elaborarea şi punerea în aplicare a noilor structuri de gestiune urbană; introducerea de indicatori stabili de evaluare a gestiunii locale; campanii de informare şi de îmbunătăţire a accesului la informaţii adresate cetăţenilor, fără a cădea în stigmatizare şi „mizerabilism”.

3.9. Există şi alte iniţiative, precum Pactul european pentru tineret, care urmăreşte îmbunătăţirea acţiunilor de formare, a mobilităţii, a inserţiei profesionale şi a incluziunii sociale a tinerilor europeni, promovând totodată concilierea vieţii de familie cu viaţa profesională.

3.10. În general, participarea cetăţenească activă a tinerilor este favorizată de imensa muncă încununată de succes a asociaţiilor care-şi desfăşoară zi de zi activitatea pe teren, înscriindu-se astfel în cadrul strategiilor europene, naţionale şi locale de dezvoltare şi de luptă împotriva excluziunii sociale.

4. Propuneri pentru o politică europeană privind violenţa juvenilă în spaţiile urbane

4.1. Liniile directoare sau orientările de mai jos reies din ideile expuse deja în prezentul aviz din proprie iniţiativă:

— Diferitele strategii preventive şi soluţii alternative trebuie promovate printr-o politică europeană clară şi durabilă, bazată pe priorităţi definite la nivelul Uniunii Europene, pentru a contribui la rezolvarea problemelor legate de violenţa juvenilă în spaţiul urban şi evitând, pe cât posibil, intervenţia judiciară.

— Atât la nivel european, cât şi la nivel naţional, trebuie să se acorde o recunoaştere specială structurilor sociale destinate tinerilor. Unele dintre aceste instituţii, fie că sunt asociative sau publice, joacă un rol hotărâtor în viaţa tinerilor, propunându-le activităţi care să le ofere o ocupaţie, evitându-se astfel antrenarea lor în activităţi infracţionale. Prin urmare, trebuie să se acorde atenţia cuvenită rolului şcolilor şi asociaţiilor, care trebuie sprijinite prin finanţare publică.

— Actele de violenţă colectivă, atât actele de delincvenţă, cât şi actele antisociale şi alte încălcări ale regulilor de bună convieţuire comise de minori necesită răspunsuri diferite. Acestea trebuie să facă obiectul unor evaluări şi îmbunătăţiri continue, consolidând componenta educativă şi formativă, precum şi participarea minorilor la propria dezvoltare şi la propriul viitor.

— Sunt necesare, pe de o parte, armonizarea principiilor europene şi internaţionale privind violenţa şi delincvenţa minorilor, prin intermediul normelor minime obligatorii în cadrul legislaţiilor naţionale şi, pe de altă parte, utilizarea acestor principii ca indicatori ai garantării drepturilor minorilor. Având în vedere caracterul multidisciplinar al departamentelor şi organelor guvernamentale implicate în gestionarea spaţiului urban european, trebuie lansate iniţiative şi instaurate norme de bune practici, care vor putea fi evaluate şi analizate de un observator european pentru justiţia juvenilă, de exemplu, pentru a dispune de date statistice demne de încredere şi comparabile cu privire la actele de violenţă comise de tineri în spaţiile urbane.

— Sancţiunile şi măsurile impuse de jurisdicţiile naţionale trebuie să ţină cont de interesul superior al adolescentului în funcţie de vârstă, de maturitatea psihologică, de starea fizică, de gradul de dezvoltare şi de capacităţile acestuia (16). Acestea trebuie continuu adaptate la condiţiile personale (principiul individualizării măsurilor).

— Strategiile de renovare urbană, însoţite de politici sociale durabile, trebuie întotdeauna promovate de instituţiile UE din perspectiva unei mai judicioase repartizări şi amenajări a teritoriului, pentru evitarea excluziunii şi stimularea integrării urbane a grupurilor de populaţie mai vulnerabile.

— Autorităţile trebuie să furnizeze instituţiilor resurse suficiente pentru a le permite protejarea şi reinserţia minorilor, dotându-le cu mijloacele necesare şi personalul adecvat pentru a garanta capacitatea acestora de a exercita o influenţă semnificativă.

— Trebuie garantate şi permanent actualizate selecţia adecvată a actorilor din domeniul social, juridic şi al forţelor de poliţie, precum şi pregătirea specifică a acestora, pe cât posibil la nivelul standardelor europene de referinţă, printr-o cooperare interinstituţională şi pluridisciplinară, în cadrul unor schimburi transnaţionale, în special în scopul stabilirii dialogului şi a unor relaţii între forţele de ordine şi tineri.

— Instituţiile UE şi statele membre trebuie să considere că anul 2010, proclamat Anul luptei împotriva sărăciei şi excluziunii sociale, le oferă ocazia de a-şi dovedi hotărârea în a promova protecţia drepturilor tinerilor care încalcă legea, prevenirea violenţei în spaţiile urbane, ca o prioritate a luptei împotriva excluziunii sociale.

— Instituţiile UE ar trebui să creeze o linie bugetară destinată protejării tinerilor împotriva excluziunii sociale în spaţiile urbane cele mai marginalizate, pentru a sprijini proiecte inovatoare în cadrul consolidării coeziunii sociale şi a societăţii civile, favorizând prin aceasta spiritul de iniţiativă şi spiritul întreprinzător în rândul tinerilor.

— Aplicarea de criterii comune şi de bune practici trebuie să aibă în vedere măsurile preventive, tratamentul şi reinserţia minorilor care încalcă legea.

Bruxelles, 15 iulie 2009 Preşedintele Comitetului Economic şi Social European Mario SEPI

(1) După cum demonstrează, de exemplu, raportul Ministerului Afacerilor Publice din Spania, ţară în care delincvenţa a scăzut cu aproape 2 % în 2007, comparativ cu 2006.

(2) Raportul Comitetului de studii privind violenţa, criminalitatea şi delincvenţa. „Réponses à la violence” (Răspunsuri la violenţă), Paris, Presse Pocket 1977, p. 41

(3) Avizul CESE din 15 martie 2006 privind prevenirea delincvenţei juvenile: modalităţi de abordare a delincvenţei juvenile şi rolul sistemului de justiţie juvenilă în Uniunea Europeană. Raportor: dl ZUFIAUR NARVAIZA (JO C 110, 9.5.2006)

(4) Rezoluţia Parlamentului European din 21 iunie 2007 privind delincvenţa juvenilă: rolul femeilor, al familiei şi al societăţii.

http://www.europarl.europa.eu/oeil/DownloadSP.do?id=13705&num_rep=6729&language=fr

(5) Résurgence de la violence en France (Resurecţia violenţei în Franţa), BUI-TRONG Lucienne, Futuribles, februarie 1996, pp. 17-18

(6) Le Goaziou(V.), Mucchielli (L.), 2006, Quand les banlieues brulent. Retour sur les émeutes de 2005 (Când periferiile ard. Retrospectiva revoltelor din 2005), Paris, La Découverte.

(7) Bachmann(C.), Le guennec (N.), 1997, Autopsie d’une émeute. Histoire exemplaire du soulèvement d’un quartier (Autopsia unei revolte. Istoria exemplară a răscoalei unui cartier), Paris, Albin Michel.

(8) The Politics of Protest. Extra-Parliamentary Politics in Britain since 1970 (Politicile privind acţiunile de protest. Politici extraparlamentare în Marea Britanie începând din 1970), Peter JOYCE, Palgrave MACMILLAN, 2002.

(9) Centrul de Analiză Strategică, „Les violences urbaines: une exception française? Enseignements d’une comparaison internationale” (Violenţele urbane: o excepţie franceză? Concluziile unei comparaţii la nivel internaţional), La note externe de veille, nr. 31, 23 octombrie 2006. (http://www.strategie.gouv.fr/IMG/pdf/NoteExterneDeVeille31.pdf)

(10) Jeunes et policiers font cause commune à Berlin (Tineri şi poliţişti îşi unesc forţele la Berlin) http://www.oijj.org/news_ficha.php?cod=54117&home=SI&idioma=es.

(11) www.anru.fr

(12) „La dynamique de la disqualification sociale” (Dinamica degradării sociale), Sciences humaines nr 28, mai 1993.

(13) În cazul Clichy-sous-Bois, Franţa, costurile materiale s-au ridicat, în 2005, la 150 de milioane de euro.

(14) „Prévenir la délinquance en milieu urbain et auprès des jeunes. Recueil international de pratiques inspirantes”(Prevenirea delincvenţei în mediul urban şi în rândul tinerilor. Culegere internaţională de practici cu valoare de model), Centrul Internaţional pentru Prevenirea Criminalităţii, 2005. (www.crime-prevention-intl.org/publications/pub_113_1.pdf)

(15) Rezultatul a fost reducerea cu 29 % în medie a delictelor comise de tineri, faţă de 12 % în alte domenii comparabile.

(16) A se vedea Declaraţia comună de la Valencia a Observatorului Internaţional de Justiţie Juvenilă