RO Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene 16

41978A1009(01)



JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

CONVENȚIA

privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și la Protocolul privind interpretarea acesteia de către Curtea de Justiție

[Semnată la 9 octombrie 1978 (1)]

(78/884/CEE)

PREAMBUL

PĂRȚILE CONTRACTANTE LA TRATATUL DE INSTITUIRE A COMUNITĂȚII ECONOMICE EUROPENE,

AVÂND ÎN VEDERE că, devenind membre ale Comunității, Regatul Danemarcei, Irlanda și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord s-au angajat să adere la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială și la Protocolul privind interpretarea respectivei convenții de către Curtea de Justiție și, pentru aceasta, s-au angajat să înceapă negocierile cu statele membre originare ale Comunității, în scopul efectuării adaptărilor necesare,

MAIESTATEA SA REGELE BELGIENILOR:

Renaat VAN ELSLANDE,

Ministrul Justiției;

MAIESTATEA SA REGINA DANEMARCEI:

Nathalie LIND,

Ministrul Justiției;

PREȘEDINTELE REPUBLICII FEDERALE GERMANIA:

Dr. Hans-Jochen VOGEL,

Ministrul Federal al Justiției;

PREȘEDINTELE REPUBLICII FRANCEZE:

Alain PEYREFITTE,

Gardianul sigiliilor

Ministrul Justiției;

PREȘEDINTELE IRLANDEI:

Gerald COLLINS,

Ministrul Justiției;

PREȘEDINTELE REPUBLICII ITALIENE:

Paolo BONIFACIO,

Ministrul Justiției;

ALTEȚA SA REGALĂ MARELE DUCE DE LUXEMBURG:

Robert KRIEPS,

Ministrul Educației și Justiției;

MAIESTATEA SA REGINA ȚĂRILOR DE JOS:

Prof. J. DE RUITER,

Ministrul Justiției;

MAIESTATEA SA REGINA REGATULUI UNIT AL MARII BRITANII ȘI IRLANDEI DE NORD:

The High Honourable the Lord ELWYN-JONES, CH,

Lord High Chancellor of Great Britain;

CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:

TITLUL I

DISPOZIȚII GENERALE

Articolul 1

Regatul Danemarcei, Irlanda și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord aderă la Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bruxelles, la 27 septembrie 1968 (denumită în continuare „Convenția din 1968”) și la Protocolul privind interpretarea acesteia de către Curtea de Justiție, semnat la Luxemburg, la 3 iunie 1971 (denumit în continuare „Protocolul din 1971”).

Articolul 2

Adaptările Convenției din 1968 și la Protocolul din 1971 sunt prezentate în titlurile II-IV din prezenta convenție.

TITLUL II

ADAPTĂRILE CONVENȚIEI DIN 1968

Articolul 3

Următorul text se adaugă la articolul 1 alineatul (1) din Convenția din 1968:

„Acesta nu se extinde, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă.”

Articolul 4

Articolul 3 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Nu pot fi invocate împotriva lor în special următoarele dispoziții: — în Belgia: articolul 15 din Codul civil (Code civil – Burgerlijk Wetboek) și articolul 638 din Codul judiciar (Code judiciare – Gerechtelijk Wetboek); — în Danemarca: articolul 248 alineatul (2) din Legea privind procedura civilă (Lov om rettens pleje) și capitolul 3 articolul 3 din Legea privind procedura civilă a Groenlandei (Lov for Grønland om rettens pleje); — în Republica Federală Germania: articolul 23 din Codul de procedură civilă (Zivilprozeßordnung); — în Franța: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); — în Irlanda: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe un act de sesizare a instanței care i-a fost comunicat sau notificat pârâtului în cursul prezenței sale temporare în Irlanda; — în Italia: articolul 2 și articolul 4 punctele 1 și 2 din Codul de procedură civilă (Codice di procedura civile); — în Luxemburg: articolele 14 și 15 din Codul civil (Code civil); — în Țările de Jos: articolul 126 alineatul (3) și articolul 127 din Codul de procedură civilă (Wetbock van Burgerlijke Rechtsvordering); — în Regatul Unit: dispozițiile referitoare la competența întemeiată pe: (a) un act de sesizare a instanței care i-a fost comunicat sau notificat pârâtului în cursul prezenței sale temporare în Regatul Unit sau (b) existența în Regatul Unit de bunuri aparținând pârâtului sau (c) sechestrarea de către reclamant a bunurilor situate în Regatul Unit.”

Articolul 5

(1) Versiunea în limba franceză a textului articolului 5 alineatul (1) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(1) en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où lobligation qui sert de base à la demande a été ou doit être exécutée;”.

(2) Versiunea în limba olandeză a textului articolului 5 alineatul (1) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(1) ten aanzien van verbintenissen uit overeekomst: voor het gerecht van de plaast, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet worden uitgevoerd;”.

(3) Articolul 5 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(2) în materie de obligație de întreținere, în fața instanței de la locul în care creditorul obligației de întreținere are domiciliul sau reședința obișnuită sau, în cazul în care este vorba despre o cerere accesorie unei acțiuni privind starea persoanelor, în în fața instanței competente potrivit legii forului pentru judecarea acestei acțiuni, cu excepția cazului în care competența respectivă se bazează numai pe cetățenia uneia dintre părți;”.

(4) La articolul 5 din Convenția din 1968 se adaugă următorul text:

„(6) în calitate de fondator, trustee sau beneficiar al unui trust constituit prin aplicarea legii sau printr-un document scris sau printr-o convenție orală, confirmată în scris, în fața instanțelor statului contractant în care trustul își are sediul; (4)(7) în cazul unui litigiu privind plata remunerației pretinse pentru asistența sau salvarea unei încărcături sau unui navlu, în fața instanței pe a cărei rază teritorială respectiva încărcătură sau sau navlul în cauză (a) a fost sechestrată pentru garantarea plății sau (b) ar fi putut fi fi sechestrată, în cazul în care nu s-ar fi constituit o cauțiune sau o altă garanție, cu condiția ca această dispoziție să se aplice numai în cazul în care se pretinde că pârâtul are un drept asupra încărcăturii sau asupra navlului sau că avea un asemenea drept în momentul salvării sau asistenței.”

Articolul 6

La titlul II secțiunea 2 din Convenția din 1968 se adaugă următorul articol:

„Articolul 6a În cazul în care, în temeiul prezentei convenții, o instanță dintr-un stat contractant este competentă cu privire la acțiunile referitoare la răspunderea care decurge din utilizarea sau exploatarea unei nave, instanța respectivă sau orice altă instanță desemnată în acest scop de legea statului respectiv, este competentă și cu privire la cererile privind limitarea unei astfel de răspunderi.”

Articolul 7

Articolul 8 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 8 Un asigurător domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție: 1. în fața instanțelor statului în care este domiciliat sau 2. într-un alt stat contractant, în fața instanței locului unde este domiciliat titularul poliței sau 3. în cazul în care este coasigurător, în fața instanței unui stat contractant sesizată prin acțiunea introdusă împotriva asigurătorului principal. Un asigurător care nu este domiciliat pe teritoriul unui stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, este considerat ca domiciliat în statul respectiv în litigiile care privesc funcționarea filialei, agenției sau ale sediului secundar.”

Articolul 8

Articolul 12 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 12 De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate deroga numai printr-o convenție privind competența: 1. încheiată ulterior apariției litigiului sau 2. care permite titularului poliței, asiguratului sau beneficiarului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau 3. este încheiată între titularul poliței și un asigurător care au domiciliul sau reședința obișnuită în același stat contractant în momentul încheierii contractului și are ca efect, chiar dacă faptul prejudiciabil se produce în străinătate, atribuirea competenței instanțelor din acest stat, în afară de cazul când legea acestuia interzice asemenea convenții sau 4. încheiată cu titularul poliței, care nu este domiciliat într-un stat contractant, exceptând cazurile când asigurarea este obligatorie sau are ca obiect un imobil situat într-un stat contractant sau 5. care se referă la un contract de asigurare în măsura în care acesta acoperă unul sau mai multe din riscurile prevăzute la articolul 12a.”

Articolul 9

La titlul II secțiunea 3 din Convenția din 1968 se adaugă următorul articol:

„Articolul 12a Riscurile menționate la articolul 12 alineatul (5) sunt următoarele: 1. Orice prejudicii cauzate (a) navelor maritime, instalațiilor din zona de coastă sau din largul mării sau aeronavelor, rezultate ca urmare a evenimentelor ivite în cursul utilizării lor în scopuri comerciale; (b) mărfurilor aflate în tranzit, altele decât bagajele pasagerilor, atunci când tranzitul este integral sau parțial efectuat cu astfel de nave sau aeronave fie în totalitate, fie în combinație cu alte mijloace de transport; 2. Orice răspundere alta decât cea pentru vătămările corporale ale pasagerilor sau pentru prejudiciile aduse bagajelor acestora, (a) cauzată de utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau a aeronavelor în conformitate cu punctul 1 litera (a) de mai sus, în măsura în care legea statului contractant în care sunt înmatriculate aeronavele respective nu interzice clauzele privind competența legată de asigurarea acestor riscuri; (b) pentru prejudiciile cauzate de bunuri aflate în tranzit, conform descrierii de la punctul 1 litera (b) de mai sus. 3. Orice pierdere financiară legată de utilizarea sau exploatarea navelor, instalațiilor sau a aeronavelor în conformitate cu punctul 1 litera (a) de mai sus, în special pierderile înregistrate în legătură cu mărfurile sau navlosirea; 4. Orice risc legat de oricare dintre cele menționate la punctele 1-3 de mai sus.”

Articolul 10

Secțiunea 4 din titlul II din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Secțiunea 4 Competența în materie de contracte încheiate cu consumatori Articolul 13 În materie de contracte încheiate de o persoană, într-un scop ce poate fi considerat ca fiind în afara profesiei sau obiectului său de activitate, numită în continuare «consumatorul», competența se stabilește prin prezenta secțiune fără a aduce atingere dispozițiilor din articolele 4 și 5 alineatul (5), în cazul în care este: 1. o vânzare cu plata în rate de bunuri mobile corporale sau 2. un împrumut rambursabil în rate sau orice altă formă de credit pentru vânzarea de astfel de bunuri sau 3. orice alt contract pentru furnizarea de servicii sau de bunuri mobile corporale și (a) în statul de domiciliu al consumatorului încheierea contractului a fost precedată de o invitație specială adresată acestuia sau de publicitate și (b) consumatorul a îndeplinit în statul respectiv actele necesare pentru încheierea contractului respectiv. Dacă un consumator contractează cu o parte care nu este domiciliată într-un stat contractant, dar care are o sucursală, agenție sau alt sediu secundar într-unul din statele contractante, în litigiile apărute din funcționarea sucursalei, agenției sau altui sediu secundar, partea respectivă este considerată ca fiind domiciliată în acest stat. Prezenta secțiune nu se aplică contractelor de transport. Articolul 14 Un consumator poate introduce acțiune împotriva celeilalte părți contractante în fața instanțelor din statul contractant în care este domiciliată partea contractantă respectivă sau în fața instanțelor din statul în care este domiciliat el însuși. Acțiunea intentată împotriva unui consumator poate fi introdusă de cealaltă parte contractantă numai în fața instanțelor din statul contractant în care este domiciliat consumatorul. Aceste dispoziții nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională în fața instanței sesizate, în conformitate cu prezenta secțiune, cu cererea principală. Articolul 15 De la dispozițiile prezentei secțiuni se poate droga numai printr-o convenție: 1. încheiată ulterior apariției litigiului sau 2. care permite consumatorului să sesizeze alte instanțe decât cele indicate în prezenta secțiune sau 3. care, fiind încheiată între consumator și cealaltă parte la contract, ambii având domiciliul sau reședința obișnuită în momentul încheierii contractului în același stat contractant, atribuie competența instanțelor din acest stat, în afară de cazul în care legea respectivului stat interzice asemenea convenții.”

Articolul 11

Articolul 17 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 17 În cazul în care părțile, dintre care cel puțin una are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, au desemnat o instanță a sau instanțele dintr-un stat contractant pentru a judeca litigiile prezente sau viitoare provenind dintr-un raport de drept determinat, această instanță sau instanțele din acest stat sunt singurele competente. O astfel de convenție atributivă de competență trebuie încheiată fie în scris, fie verbal și confirmată în scris, fie, în comerțul internațional, într-o formă care corespunde uzanțelor comerțului respectiv pe care părțile le cunosc sau ar trebui să le cunoască. În cazul în care se încheie o astfel de convenție între părți, dintre care nici una nu are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, instanțele din alt stat contractant nu sunt competente cu privire la litigiile acestora, în cazul în care instanța sau instanțele desemnate nu își declină competența. Instanța sau instanțele dintr-un stat contractant cărora le-a fost conferită competența prin actul constitutiv al unui trust au competență exclusivă în judecarea acțiunilor introduse împotriva unui fondator, trustee sau beneficiar al unui trust, în cazul în care este vorba despre relațiile dintre aceste persoane sau despre drepturile sau obligațiile în cadrul trustului. Convențiile sau dispozițiile unui act constitutiv al unui trust, care conferă competență, nu au efect juridic în cazul în care contravin dispozițiilor din articolele 12 sau 15 sau în cazul în care instanțele de la a căror competență derogă sunt exclusiv competente în temeiul articolului 16. În cazul în care convenția atributivă de competență a fost stipulată numai în favoarea uneia dintre părți, aceasta păstrează dreptul de a sesiza orice altă instanță competentă în temeiul prezentei convenții.”

Articolul 12

Articolul 20 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Instanța suspendă acțiunea cât timp nu s-a stabilit că pârâtul a primit actul de sesizare a instanței sau un act echivalent în timp util pentru a-și pregăti apărarea sau că s-au depus toate diligențele în acest scop.”

Articolul 13

(1) Articolul 27 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(2) în cazul în care actul de sesizare a instanței sau un act echivalent nu a fost comunicat sau notificat conform legii și în timp util pârâtului absent, pentru ca acesta să își poată pregăti apărarea;”.

(2) Următorul text se adăugă la articolul 27 din Convenția din 1968:

„(5) în cazul în care hotărârea este ireconciliabilă cu o hotărâre anterioară pronunțată într-un stat necontractant, între aceleași părți într-un litigiu având același obiect și aceeași cauză, cu condiția ca această ultimă hotărâre să îndeplinească condițiile necesare recunoașterii în statul solicitat.”

Articolul 14

La articolul 30 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:

„Instanța dintr-un stat contractant, în fața căreia se invocă recunoașterea unei hotărâri pronunțate în Irlanda sau Regatul Unit, poate suspenda judecata, în cazul în care, în statul în care a fost pronunțată hotărârea judecătorească, executarea este suspendată în urma exercitării unei căi de atac.”

Articolul 15

La articolul 31 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:

„Cu toate acestea, în Regatul Unit, o hotărâre judecătorească de acest fel este pusă în executare în Anglia sau în Țara Galilor, în Scoția sau în Irlanda de Nord după ce, la cererea uneia din părțile interesate, a fost înregistrată pentru executare în partea respectivă a Regatului Unit.”

Articolul 16

Articolul 32 primul paragraf din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Cererea este prezentată:

— în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg;

— în Danemarca, la underret;

— în Republica Federală Germania, președintelui unei camere a Landgericht;

— în Franța, președintelui tribunal de grande instance;

— în Irlanda, la High Court;

— în Italia, la corte d'appelo;

— în Luxemburg, președintelui tribunal d'arrondissement;

— în Țările de Jos, președintelui arrondissementsrechtbank;

— în Regatul Unit: 1. în Anglia și Țara Galilor, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court, sesizată de Secretary of State; 2. în Scoția, la Court of Session sau, în cazul unei hotărâri de întreținere, la Sheriff Court, sesizată de Secretary of State; 3. în Irlanda de Nord, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court, sesizată de Secretary of State.”

Articolul 17

Articolul 37 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 37 Recursul se înaintează conform regulilor procedurii contencioase: — în Belgia, la tribunal de première instance sau rechtbank van eerste aanleg; — în Danemarca, la landsret; — în Republica Federală Germania, la Oberlandesgericht; — în Franța, la cour d'appel; — în Irlanda, la High Court; — în Italia, la corte d'apello; — în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice reunită ca instanță de apel în materie civilă; — în Țările de Jos, la arrodissementsrechtbank; — în Regatul Unit: 1. în Anglia și Țara Galilor, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court; 2. în Scoția, la Court of Session sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Sheriff Court; 3. în Irlanda de Nord, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court. Hotărârile pronunțate în apel pot fi atacate numai: — în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; — în Danemarca, printr-un recurs la højesteret, cu autorizația ministrului justiției; — în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; — în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; — în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept.”

Articolul 18

La articolul 38 din Convenția din 1968, după primul paragraf se adaugă următorul paragraf:

„În cazul în care hotărârea a fost pronunțată în Irlanda sau Regatul Unit, orice cale de atac disponibilă în statul în care aceasta a fost pronunțată este considerată o cale de atac ordinară în sensul primului paragraf.”

Articolul 19

Primul paragraf din articolul 40 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Dacă cererea este respinsă, reclamantul poate introduce un recurs:

— în Belgia, la cour d'appel sau hof van beroep;

— în Danemarca, la landsret;

— în Republica Federală Germania, la Oberladesgericht;

— în Franța, la cour d'appel;

— în Irlanda, la High Court;

— în Italia, la corte d'appelo;

— în Luxemburg, la Cour supérieure de Justice, reunită ca instanță de apel în materie civilă;

— în Țările de Jos, la gerechtshof;

— în Regatul Unit: 1. în Anglia și Țara Galilor, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court; 2. în Scoția, la Court of Session sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Sheriff Court; 3. în Irlanda de Nord, la High Court of Justice sau, în cazul unei hotărâri în materie de obligație de întreținere, la Magistrates' Court.”

Articolul 20

Articolul 41 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 41 O hotărâre pronunțată în recursul prevăzut la articolul 40 poate fi atacată numai: — în Belgia, Franța, Italia, Luxemburg și Țările de Jos, printr-un recurs în casație; — în Danemarca, printr-un recurs la højesteret cu autorizația ministrului justiției; — în Republica Federală Germania, printr-o Rechtbeschwerde; — în Irlanda, printr-un recurs privind o problemă de drept la Supreme Court; — în Regatul Unit, printr-un singur recurs privind o chestiune de drept.”

Articolul 21

Articolul 44 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 44 Reclamantul care, în statul în care a fost pronunțată hotărârea, a beneficiat de asistență judiciară completă sau parțială sau de o scutire de cheltuieli, are dreptul să beneficieze, în procedurile prevăzute la articolele 32 – 35, de asistența judiciară cea mai favorabilă sau de cea mai extinsă scutire de cheltuieli prevăzută de legea statului solicitat. Reclamantul, care cere executarea unei decizii pronunțată de o autoritate administrativă în Danemarca în materie de obligație de întreținere, poate invoca, în statul solicitat, beneficiile menționate în primul paragraf, în cazul în care prezintă o declarație din partea Ministerului de Justiție danez care atestă că îndeplinește condițiile economice pentru acordarea asistenței judiciare complete sau parțiale sau pentru scutirea de cheltuieli.”

Articolul 22

Articolul 46 alineatul (2) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(2) în cazul unei hotărâri pronunțate în lipsă, originalul sau copia certificată pentru conformitate a documentului care stabilește că actul de sesizare a instanței sau un act echivalent a fost comunicat sau notificat părții absente.”

Articolul 23

La articolul 53 din Convenția din 1968, se adaugă următorul paragraf:

„Pentru a stabili dacă un trust are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant, ale cărui instanțe sunt sesizate, instanța aplică propriile norme de drept internațional privat.”

Articolul 24

În lista convențiilor prezentată la articolul 55 din Convenția din 1968 se introduc în ordine cronologică convențiile următoare:

— Convenția între Regatul Unit și Republica Franceză privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu un protocol, semnată la Paris, la 18 ianuarie 1934;

— Convenția între Regatul Unit și Regatul Belgiei privind executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, împreună cu un protocolul, semnată la Bruxelles, la 2 mai 1934;

— Convenția între Regatul Unit și Republica Federală Germania privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bonn, la 14 iulie 1960;

— Convenția între Regatul Unit și Republica Italiană privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială semnată la Roma, la 7 februarie 1964, împreună cu protocolul de modificare semnat la Roma, la 14 iulie 1970;

— Convenția între Regatul Unit și Regatul Țărilor de Jos privind recunoașterea și executarea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie civilă, semnată la Haga, la 17 noiembrie 1967.

Articolul 25

(1) Articolul 57 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 57 Prezenta convenție nu aduce atingere convențiilor la care statele contractante sunt sau devin parte și care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești. Prezenta convenție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor care, în domenii speciale, reglementează competența judiciară, recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești și care sunt sau vor fi conținute în actele instituțiilor Comunităților Europene sau în legislația națională armonizată de aplicare a acestor acte.”

(2) În vederea interpretării sale uniforme, articolul 57 primul alineat se aplică după cum urmează:

(a) Convenția din 1968 modificată nu împiedică o instanță dintr-un stat contractant care este parte la o convenție privind o materie specială, să își întemeieze competența în conformitate cu respectiva convenție, chiar dacă pârâtul este domiciliat în alt stat contractant, care nu este parte la respectiva convenție. Instanța aplică, în orice caz, articolul 20 din Convenția din 1968 modificată;

(b) o hotărâre judecătorească pronunțată într-un stat contractant prin exercitarea competenței prevăzute într-o convenție privind o materie specială este recunoscută și executată în celelalte state contractante în conformitate cu Convenția din 1968 modificată. În cazul în care o convenție privind o materie specială, la care atât statul de origine, cât și statul solicitat sunt părți, stabilește condițiile pentru recunoașterea sau executarea hotărârilor judecătorești, se aplică condițiile respective. În orice caz, pot fi aplicate dispozițiile din Convenția din 1968 modificată care prevăd procedurile de recunoaștere și executare a hotărârilor judecătorești.

Articolul 26

La articolul 59 din Convenția din 1968 se adaugă următorul paragraf:

„«Cu toate acestea, un stat contractant nu poate să își asume față de un stat terț obligația de a nu recunoaște o hotărâre judecătorească pronunțată în alt stat contractant de o instanță care își întemeiază competența pe existența în statul respectiv a bunurilor aparținând pârâtului sau pe sechestrarea de către reclamant a bunurilor situate acolo:»

1. în cazul în care cererea are ca obiect proprietatea sau posesia bunurilor respective, vizează să obțină autorizația de a dispune de acestea sau este legată de un alt litigiu privind aceste bunuri sau

2. în cazul în care bunurile constituie garanția unei creanțe care face obiectul cererii.”

Articolul 27

Articolul 60 din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 60 Prezenta convenție se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, ale departamentelor și teritoriilor franceze de peste mări și în Mayotte. Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentei convenții sau în orice moment ulterior, prin notificarea secretarului general al Consiliului Comunităților Europene, că prezenta convenție se aplică Antilelor Olandeze. În lipsa unei asemenea declarații, procedurile care se derulează pe teritoriul european al Regatului ca urmare a unui recurs în casație împotriva hotărârilor unor instanțe din Antilele Olandeze se consideră ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe. Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică: 1. în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei; 2. pe teritoriile europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare din aceste teritorii. Respectivele declarații pot fi făcute în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene. Procedurile de apel introduse în Regatul Unit împotriva hotărârilor pronunțate de instanțele din oricare din teritoriile menționate la al treilea paragraf punctul 2 sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața acestor instanțe. Cauzele judecate în Regatul Danemarcei în conformitate cu legea privind procedura civilă pentru Insulele Feroe (lov for Færøerne om rettens pleje) sunt considerate ca proceduri care se derulează în fața instanțelor Insulelor Feroe.”

Articolul 28

Articolul 64 litera (c) din Convenția din 1968 se înlocuiește cu următorul text:

„(c) orice declarație primită în conformitate cu articolul 60;”.

TITLUL III

ADAPTĂRI ALE PROTOCOLULUI ANEXAT LA CONVENȚIA DIN 1968

Articolul 29

Următoarele articole se adaugă la Protocolul anexat la Convenția din 1968:

„Articolul Va În materie de obligație de întreținere, termenul «instanță» include autoritățile administrative daneze. Articolul Vb În litigiile între căpitan și un membru al echipajului unei nave, înmatriculată în Danemarca sau în Irlanda, legate de remunerație sau de alte condiții de serviciu, instanța dintr-un stat contractant stabilește dacă agentul diplomatic sau consular care răspunde pentru navă este notificat asupra litigiului. Instanța suspendă procedura atât timp cât agentul nu a fost notificat. Din oficiu, aceasta își declină competența, în cazul în care funcționarul, notificat corespunzător, își exercită competențele acordate în materie de o convenție consulară sau, în absența unei astfel de convenții, în cazul în care ridică, în termenul legal, obiecții privind exercitarea unei astfel de competențe. Articolul Vc Articolele 52 și 53 din prezenta convenție, în cazul în care se aplică în conformitate cu articolul 69 alineatul (5) din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg, la 15 decembrie 1975, la dispozițiile privind «residence» în textul în limba engleză al respectivei convenției, se consideră că termenul residence în textul respectiv este similar cu termenul «domiciliu» din articolele 52 și 53. Articolul Vd Fără a aduce atingere competenței Organizația Europeană de Brevetare conform Convenției Europene de Brevetare, semnată la München, la 5 octombrie 1973, instanțele din fiecare stat contractant au competență exclusivă, indiferent de domiciliu, în procedurile care implică înregistrarea sau valabilitatea unui brevet european acordat pentru statul respectiv, care nu este un brevet comunitar, în temeiul dispozițiilor articolului 86 din Convenția privind brevetul european pentru piața comună, semnată la Luxemburg, la 15 decembrie 1975.”

TITLUL IV

ADAPTĂRI ALE PROTOCOLULUI DIN 1971

Articolul 30

La articolul 1 din Protocolul din 1971 se adaugă următorul paragraf:

„Curtea de Justiție a Comunităților Europene este competentă să pronunțe hotărâri în interpretarea Convenției privind aderarea Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la Convenția din 27 septembrie 1968 și la prezentul protocol.”

Articolul 31

Articolul 2 alineatul (1) din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:

„(1) — în Belgia: la Cour de Cassation – het Hof van Cassatie și le Conseil d'Etat – de Raad van State, — în Danemarca: højesteret; — în Republica Federală Germania: die obersten Gerichtshöfe des Bundes; — în Franța: la Cour de Cassation și le Conseil d'Etat; — în Irlanda: the Supreme Court; — în Italia: la Corte Suprema di Cassazione; — în Luxemburg: la Cour supérieure de Justice când se întrunește ca și Cour de Cassation; — în Țările de Jos: de Hoge Raad; — în Regatul Unit: the House of Lords și instanțele cărora le-a fost înaintată cererea în conformitate cu articolul 37 al doilea paragraf sau în conformitate cu articolul 41 din Convenție;”.

Articolul 32

Articolul 6 din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:

„Articolul 6 Prezentul protocol se aplică pe teritoriile europene ale statelor contractante, inclusiv Groenlanda, departamentele și teritoriile franceze de peste mări și în Mayotte. Regatul Țărilor de Jos poate declara în momentul semnării sau ratificării prezentului protocol sau în orice moment ulterior, prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene, că prezentul protocol se aplică și Antilelor Olandeze. Prin derogare de la primul paragraf, prezenta convenție nu se aplică: 1. în Insulele Feroe, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Danemarcei; 2. teritoriilor europene situate în afara Regatului Unit pentru ale căror relații internaționale este responsabil Regatul Unit, în absența unei declarații contrare din partea Regatului Unit pentru oricare dintre aceste teritorii. Respectivele declarații pot fi efectuate în orice moment prin notificarea Secretarului General al Consiliului Comunităților Europene.”

Articolul 33

Articolul 10 litera (d) din Protocolul din 1971 se înlocuiește cu următorul text:

„(d) orice declarație primită în conformitate cu articolul 6.”

TITLUL V

DISPOZIȚII TRANZITORII

Articolul 34

(1) Convenția din 1968 și Protocolul din 1971, împreună cu modificările aduse de prezenta convenție, se aplică numai acțiunilor judecătorești intentate și documentelor autentice elaborate oficial sau înregistrate după intrarea în vigoare a prezentei convenții în statul de origine și, atunci când se solicită recunoașterea sau executarea unei hotărâri sau act autentic, în statul solicitat.

(2) Cu toate acestea, în raporturile dintre cele șase state contractante ale Convenției din 1968, hotărârile pronunțate după intrarea în vigoare a prezentei convenții în acțiunile intentate înainte de data respectivă sunt recunoscute și executate în conformitate cu titlul III din Convenția din 1968 modificată.

(3) În plus, în raporturile dintre cele șase state contractante ale Convenției din 1968 și cele trei state menționate la articolul 1 din prezenta convenție, precum și în raporturile dintre cele trei state, hotărârile pronunțate după data intrării în vigoare a prezentei convenții între statul de origine și statul solicitat în acțiunile intentate înainte de această dată sunt recunoscute și executate în conformitate cu dispozițiile titlului III din Convenția din 1968 modificată, în cazul în care competența a fost întemeiată pe norme conforme titlului II modificat sau dispozițiilor unei convenții încheiate între statul de origine și statul solicitat care era în vigoare la data intentării acțiunilor.

Articolul 35

În cazul în care părțile într-un litigiu privind un contract au convenit în scris, înainte de intrarea în vigoare a prezentei convenții, că respectivul contract este reglementat de legislația Irlandei sau a unei părți a Regatului Unit, instanțele Irlandei sau ale acelei părți a Regatului Unit își mențin dreptul de a-și exercita competența asupra litigiului.

Articolul 36

Pe o perioadă de trei ani de la intrarea în vigoare a Convenției din 1968 pentru Regatul Danemarcei și, respectiv, pentru Irlanda, competența în cauzele maritime nu se stabilește numai în conformitate cu dispozițiile din convenția respectivă, dar și în conformitate cu dispozițiile alineatelor (1)-(6) de mai jos. Cu toate acestea, la intrarea în vigoare a Convenției internaționale pentru unificarea anumitor norme privind sechestrul asigurator de nave maritime, semnată la Bruxelles, la 10 mai 1952, pentru unul dintre aceste state, aceste dispoziții încetează să producă efecte față de statul respectiv.

(1) O persoană domiciliată într-un stat contractant poate fi chemată în instanță în unul dintre statele menționate anterior pentru o creanță maritimă, în cazul în care nava la care se referă creanța sau orice altă navă deținută de această persoană este pusă sub sechestru asigurator pe teritoriul celuilalt stat drept garanție pentru creanță sau ar fi putut fi pusă sub sechestru în statul respectiv, dar a fost constituită o cauțiune sau o altă garanție și: (a) reclamantul este domiciliat în celălalt stat sau (b) creanța maritimă s-a născut în celălalt stat sau (c) creanța maritimă s-a născut în timpul unei călătorii în cursul căreia a fost sau ar fi putut fi făcut sechestrul sau (d) creanța apare ca urmare a unui abordaj sau a daunelor cauzate de o navă altei nave sau mărfurilor sau persoanelor de la bordul uneia dintre nave, fie în urma executării sau a neexecutării unei manevre, fie ca urmare a nerespectării regulilor sau (e) creanța s-a născut dintr-o asistență ori salvare sau (f) creanța este garantată printr-o ipotecă maritimă sau printr-o altă ipotecă asupra navei sechestrate.

(2) Reclamantul poate sechestra fie nava la care face referire creanța sau orice altă navă care este deținută de persoana care era proprietarul navei respective în momentul apariției creanței maritime. Cu toate acstea, în ceea ce privește creanțele maritime prevăzute la literele (o), (p) sau (q) din alineatul (5) din prezentul articol, poate face obiectul sechestrului numai nava la care face referire creanța.

(3) Navele sunt considerate ca aflându-se în aceeași proprietate în cazul în care toate acțiunile sunt deținute de aceeași sau aceleași persoane.

(4) În cazul unei navlosiri cu predarea gestiunii nautice, atunci când numai navlositorul este răspunzător pentru o creanță maritimă privind nava respectivă, reclamantul poate sechestra nava respectivă sau orice altă navă deținută de navlositor, dar nici o altă navă deținută de proprietar nu poate fi sechestrată pentru creanța respectivă. Același principiu se aplică în orice alt caz în care o persoană, alta decât proprietarul navei, este răspunzătoare pentru o creanță maritimă privind nava respectivă.

(5) Sintagma „creanță maritimă” desemnează o creanță formulată ca urmare a uneia sau mai multora dintre următoarele situații: (a) daune cauzate de o navă prin abordaj ori în alt mod; (b) pierderea de vieți omenești sau vătămări corporale cauzate de o navă sau provenind din funcționarea unei nave; (c) asistență și salvare; (d) contracte privind folosința sau locațiunea unei nave fie printr-un contract de navlosire, fie în alt mod; (e) contracte privind transportul mărfurilor de către o navă în temeiul unui contract de navlosire, a unui conosament sau în alt mod; (f) pierderea sau deteriorarea mărfurilor, inclusiv a bagajelor transportate de o navă; (g) avarie comună; (h) asigurare maritimă; (i) remorcarea; (j) pilotajul; (k) furnizarea, în orice loc, de mărfuri sau materiale pentru întreținerea sau exploatarea unei nave; (l) construirea, repararea sau echiparea unei nave sau cheltuielile și taxele de doc; (m) salariile comandanților, ofițerilor sau ale echipajului; (n) plățile făcute de comandant, incluzând plățile făcute de expeditori, navlositori sau agenți în contul unei nave sau a proprietarului acesteia; (o) litigiu privind drepturile asupra unei nave sau proprietatea unei nave; (p) litigiile între co-proprietarii unei nave privind proprietatea, posesia, utilizarea sau veniturile din exploatarea navei respective; (q) orice ipotecă maritimă și orice altă ipotecă.

(6) În Danemarca, sintagma „sechestru asigurator” se interpretează, în ceea ce privește creanțele maritime menționate la literele (o) și (p) din alineatul (5) din prezentul articol, ca incluzând un „forbud”, în cazul când aceasta este singura procedură permisă pentru o asemenea creanță în conformitate cu articolele 646-653 din Codul de procedură civilă („lov om rettens pleje”).

TITLUL VI

DISPOZIȚII FINALE

Articolul 37

Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene transmite o copie certificată a Convenției din 1968 și a Protocolului din 1971 în limbile franceză, germană, italiană și olandeză guvernelor Regatului Danemarcei, Irlandei și Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.

Textele Convenției din 1968 și ale Protocolului din 1971, elaborate în limbile daneză, engleză și irlandeză se anexează la prezenta convenție (2). Textele elaborate în limbile daneză, engleză și irlandeză sunt autentice în aceleași condiții ca și textele originale ale Convenției din 1968 și ale Protocolului din 1971.

Articolul 38

Statele semnatare ratifică prezenta convenție. Instrumentele de ratificare se depun la Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene.

Articolul 39

Prezenta convenție intră în vigoare, între statele care au ratificat-o, în prima zi din a treia lună după depunerea ultimului instrument de ratificare de către statele membre originare ale Comunității și de către unul dintre noile state membre.

Convenția intră în vigoare, pentru fiecare nou stat membru care o ratifică ulterior, în prima zi din a treia lună după depunerea instrumentului său de ratificare.

Articolul 40

Secretarul General al Consiliului Comunităților Europene notifică statele semnatare despre:

(a) depunerea fiecărui instrument de ratificare;

(b) datele intrării în vigoare a prezentei convenții pentru statele contractante.

Articolul 41

Prezenta convenție, elaborată într-un singur exemplar în limbile daneză, engleză, franceză, germană, irlandeză, italiană și olandeză, toate cele șapte texte fiind autentice, se depune în arhivele Secretariatului Consiliului Comunităților Europene. Secretarul General transmite o copie cartificată guvernului fiecărui stat semnatar.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt. In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Convention. En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention. Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo. In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione. Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze Overeenkomst hebben gesteld. Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds. Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig. Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight. Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit. Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú là de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht. Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto. Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig. Pour Sa Majesté le roi des Belges Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen For Hendes Majestæt Danmarks Dronning Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland Pour le président de la République française Thar ceann Uachtarán na hÉireann Per il presidente della Repubblica italiana Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden. For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland

(1) Data intrării în vigoare a convenției va fi publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene de către Secretariatul General al Consiliului.

(2) JO L 304, 30.10.1978, p. 17, 36 și 55.

KONVENTION

om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

i ønsket om at gennemføre bestemmelserne i artikel 220 i nævnte traktat, hvorefter de har forpligter sig til at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser,

i bestræbelserne for inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer, og

ud fra den betragtning, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge deres retters internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af sådanne afgørelser samt af officielt bekræftede dokumenter og retsforlig —

HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Pierre HARMEL,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Willy BRANDT,

vicekansler, udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

Michel DEBRÉ,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Giuseppe MEDICI,

udenrigsminister;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Pierre GRÉGOIRE,

udenrigsminister;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AE NEDERLANDENE:

J.M.A.H. LUNS,

udenrigsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

AFSNIT I

ANVENDELSESOMRÅDE

Artikel 1

Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art.

Den finder ikke anvendelse på:

1. fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente;

2. konkurs, akkord og andre lignende ordninger;

3. social sikring;

4. voldgift.

AFSNIT II

KOMPETENCE

Afdeling 1

Almindelige bestemmelser

Artikel 2

Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.

Personer, som ikke er statsborgere i den stat, hvor de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere.

Artikel 3

Personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-6 i dette afsnit.

I særdeleshed kan følgende bestemmelser ikke gøres gældende imod dem:

— i Belgien: artikel 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil) og bestemmelserne i artikel 52, 52 bis og 53 i værnetingsloven af 25. marts 1976 (loi sur la compétence);

— Forbundsrepublikken Tyskland: artikel 23 i civil-procesloven (Zivilprozeßordnung);

— i Frankrig: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Italien: artikel 2 og artikel 4, nr. 1 og 2, i civil-procesloven (Codice di procedura civile);

— i Luxembourg: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127 i civilprocesloven (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Artikel 4

Såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16.

Over for en sagsøgt, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, kan enhver, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset sin nationalitet, i lighed med landets egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder der, herunder navnlig de regler, der er nævnt i artikel 3, stk. 2.

Afdeling 2

Specielle kompetenceregler

Artikel 5

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:

1. i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes;

2. i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted;

3. i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået;

4. i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav;

5. i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende.

Artikel 6

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges:

1. såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl;

2. som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting;

3. i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret hvor sagen om hovedfordringen er indbragt.

Afdeling 3

Kompetence i forsikringssager

Artikel 7

I forsikringssager afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 8

En forsikringsgiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i denne stat eller i en anden kontraherende stat ved retten på det sted, hvor forsikringstageren har bopæl, eller i tilfælde, hvor flere forsikringsgivere er sagsøgt, ved retterne i en kontraherende stat, hvor en af de sagsøgte har bopæl.

Såfremt den lovgivning, der gælder for vedkommende ret, indeholder bestemmelser om en sådan kompetence, kan forsikringsgiveren endvidere i en anden kontraherende stat end den, hvor han har bopæl, sagsøges ved retten i den kreds, hvor den person, som har formidlet afslutningen af forsikringsaftalen, har bopæl, når denne bopæl er anført i forsikringspolicen eller forsikringsbegæringen.

En forsikringsgiver, som uden at have bopæl på en kontraherende stats område, har en filial eller et agentur i en af disse stater, anses for at have bopæl på denne stats område i sager vedrørende driften af den pågældende filial eller det pågældende agentur.

Artikel 9

I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom og løsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og genstand for samme skadestilfælde.

Artikel 10

I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil.

Bestemmelserne i artikel 7, 8 og 9 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg.

Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, er den samme ret også kompetent i forhold til disse personer.

Artikel 11

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 10, stk. 3, kan forsikringsgiveren kun anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte er forsikringstager, sikret eller begunstiget.

Bestemmelserne i denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 12

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået, efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, der har bopæl i samme kontraherende stat, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 4

Kompetence ved visse former for kreditkøb og lån

Artikel 13

I sager om køb om løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller om lån, der skal tilbagebetales i rater og er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 14

En sælger eller en långiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i den pågældende stat, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område køberen eller låntageren har bopæl.

Sælgeren kan kun anlægge sag mod køberen, og långiveren kan kun anlægge sag mod låntageren, ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl.

Disse bestemmelser berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 15

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver køberen eller låntageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en køber og en sælger eller mellem en låntager og en långiver, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme kontraherende stat, og aftalen tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 5

Enekompetence

Artikel 16

Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:

1. i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende;

2. i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted på en kontraherende stats område, eller om beslutninger truffet af disses organer, retterne i den pågældende stat;

3. i sager, om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, retterne i den kontraherende stat, på hvis område registrene føres;

4. i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der medfører deponering eller registrering, retterne i den kontraherende stat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registering, eller hvor deponering eller registering er foretaget eller ifølge bestemmelserne i en international konvention anses for at være foretaget;

5. i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende.

Afdeling 6

Aftaler om kompetence

Artikel 17

Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente.

Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente.

Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.

Artikel 18

For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.

Afdeling 7

Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse

Artikel 19

En ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retsvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent.

Artikel 20

Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention.

Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.

Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention.

Afdeling 8

Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav

Artikel 21

Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.

Artikel 22

Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen.

Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav.

Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.

Artikel 23

Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal enhver anden ret, end den ved hvilken sagen først er anlagt, erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Afdeling 9

Foreløbige, herunder sikrende retsmidler

Artikel 24

De foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet.

AFSNIT III

ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE

Artikel 25

I denne konvention forstås ved „retsafgørelse” enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger.

Afdeling 1

Anerkendelse

Artikel 26

Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.

Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.

Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret i en kontraherende stat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.

Artikel 27

En retsafgørelse kan ikke anerkendes:

1. såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til;

2. såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen;

3. såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til;

4. såfremt retten i domsstaten ved sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, medmindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt.

Artikel 28

En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 59.

Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.

Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.

Artikel 29

Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 30

Gøres anerkendelse af en afgørelse, der er truffet i en kontraherende stat, gældende ved en ret i en anden kontraherende stat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse.

Afdeling 2

Fuldbyrdelse

Artikel 31

De i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.

Artikel 32

Begæringen skal fremsættes:

— i Belgien, over for „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, over for formanden for et „Kammer des Landgerichts”;

— i Frankrig, over for præsidenten for „tribunal de grande instance”;

— i Italien, over for „corte d'appello”;

— i Luxembourg, over for præsidenten for „tribunal d'arrondissement”;

— i Nederlandene, over for præsidenten for „arrondissementsrechtbank”.

Rettens stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Såfremt denne part ikke har bopæl på den stats område, som begæringen rettes til, er stedet for fuldbyrdelsen afgørende for kompetencen.

Artikel 33

Fremgangsmåden ved fremsættelse af begæringen afgøres efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til.

Den, som fremsætter begæringen, skal vælge, en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som begæringen er indgivet til. Såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl, skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig.

De dokumenter, som er nævnt i artikel 46 og 47, skal vedlægges begæringen.

Artikel 34

Den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse snarest muligt, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten.

Begæringen kan kun afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde.

Den udenlandske afgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 35

Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen.

Artikel 36

Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt.

Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden.

Artikel 37

Appel skal ske, og begæring om genoptagelse skal indgives i overensstemmelse med reglerne om kontradiktorisk procedure:

— i Belgien, til „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”;

— i Frankrig, til „cour d'appel”;

— i Italien, til „corte d'appello”;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „arrondissementsrechtbank”.

Afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.

Artikel 38

Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genoptagelse.

Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.

Artikel 39

Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.

Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler.

Artikel 40

Såfremt begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse:

— i Belgien, til „cour d'appel” eller „hof van beroep”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”;

— i Frankrig, til „cour d'appel”;

— i Italien, til „corte d'appello”;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „gerechtshof”.

Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel- eller genoptagelsessagen er indbragt. Såfremt han ikke giver møde, finder bestemmelserne i artikel 20, stk. 2 og 3, anvendelse, selv om den pågældende part ikke har bopæl på en kontraherende stats område.

Artikel 41

Den afgørelse, der træffes i den i artikel 40 nævnte appel- eller genoptagelsessag, kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.

Artikel 42

Såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades for så vidt angår dem alle, skal retten tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem.

Den, som fremsætter begæringen, kan begære delvis fuldbyrdelse.

Artikel 43

Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den stat, som begæringen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.

Artikel 44

Har den, som fremsætter begæringen, haft fri proces i den stat, hvor afgørelsen er truffet, er han uden videre berettiget til fri proces i forbindelse med den i artikel 32-35 omhandlede fremgangsmåde.

Artikel 45

Det kan ikke pålægges den part, som i en kontraherende stat begærer fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at han er udlænding eller ikke har bopæl eller ophold i det pågældende land.

Afdeling 3

Fælles bestemmelser

Artikel 46

Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge:

1. en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed;

2. hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part.

Artikel 47

Den part, der begærer fuldbyrdelse, skal endvidere fremlægge:

1. et dokuments, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt;

2. i givet fald et dokument, der godtgør, at der er meddelt ansøgeren fri proces i domsstaten.

Artikel 48

Såfremt de i artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 2, nævnte dokumenter ikke fremlægges, kan retten fastsætte en frist for deres tilvejebringelse eller anerkende tilsvarende dokumenter eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse.

Såfremt retten kræver det, skal der foretages en oversættelse af dokumenterne; oversættelsen skal bekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af de kontraherende stater.

Artikel 49

Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet med hensyn til de i artikel 46, 47 og artikel 48, andet afsnit, nævnte dokumenter eller eventuelle procesfuldmagter.

AFSNIT IV

OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG

Artikel 50

Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en kontraherende stat, skal efter begæring forsynes med fldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat i overensstemmelse med den i artikel 31 og følgende fastsatte fremgangsmåde. Begæringen kan kun afslås, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til.

Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den stat, hvor dokumentet er udstedt.

Bestemmelserne i afsnit III, afdeling 3, finder anvendelse i givet fald.

Artikel 51

Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den stat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den stat, som begæringen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræftede dokumenter.

AFSNIT V

ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Artikel 52

Ved afgørelsen af, om en part har en bopæl i den kontraherende stat, for hvis domstole sagen er indbragt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning.

Har en part ikke bopæl i den stat, ved hvis retter sagen er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl i en anden kontraherende stat, anvende sidstnævnte stats lovgivning.

Såfremt en parts bopæl efter lovgivningen i det land, hvor han er statsborger, afhænger af en anden persons bopæl eller en myndigheds hjemsted, skal denne stats lovgivning dog anvendes ved afgørelsen af, hvor parten har bopæl.

Artikel 53

Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl. Ved afgørelsen af, hvor dette hjemsted er beliggende, skal retten dog anvende de internationale privatretlige regler, som gælder for den.

AFSNIT VI

OVERGANGSBESTEMMELSER

Artikel 54

Bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter konventionens ikrafttræden.

Retsafgørelser, som er truffet efter denne konventions ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal dog anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til.

AFSNIT VII

FORHOLDET TIL ANDRE KONVENTIONER

Artikel 55

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56 træder denne konvention, for så vidt angår de stater, der er parter i den, i stedet for følgende konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater:

— konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence samt gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den 8. juli 1899;

— konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925;

— konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930;

— konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 9. marts 1936;

— konventionen mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 17. april 1959;

— konventionen mellem kongeriget Belgien og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland om gensidig i anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den 30. august 1962,

og for så vidt den er i kraft:

— traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961.

Artikel 56

Den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse.

De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før denne konventions ikrafttræden.

Artikel 57

Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.

Artikel 58

Bestemmelserne i denne konvention berører ikke rettigheder, der er indrømmet schweiziske statsborgere ved den mellem Frankrig og Det schweiziske Edsforbund den 15. juli 1869 indgåede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af domme i borgerlige sager.

Artikel 59

Denne konvention er ikke til hinder for, at en kontraherende stat inden for rammerne af en konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme over for en tredjestat forpligter sig til ikke at anerkende en retsafgørelse, som i en anden kontraherende stat er truffet mod en sagsøgt, der har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på denne tredjestats område, såfremt afgørelsen i et af de i artikel 4 nævnte tilfælde kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, som er nævnt i artikel 3, andet afsnit.

AFSNIT VIII

AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Artikel 60

Denne konvention gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne konvention skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Såfremt der ikke afgives en sådan erklæring med hensyn til De nederlandske Antiller, anses retssager, der verserer inden for kongerigets europæiske område som følge af en kassationsappel vedrørende afgørelser truffet af retterne på De nederlandske Antiller, som sager, der verserer for disse retter.

Artikel 61

Denne konvention skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 62

Denne konvention træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument.

Artikel 63

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, skal erklære sig indforstået med, at denne konvention anvendes som grundlag for de forhandlinger, der er nødvendige for, mellem de kontraherende stater og den pågældende stat, at sikre gennemførelsen af artikel 220, sidste stykke, i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

De nødvendige tilpasninger kan fastsættes i en særlig konvention mellem de kontraherende stater på den ene side og den pågældende stat på den anden side.

Artikel 64

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne konventions ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 60, andet afsnit;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel IV i protokollen;

e) meddelelser i henhold til artikel VI i protokollen.

Artikel 65

Den protokol, der efter fælles aftale mellem de kontraherende stater er knyttet som bilag til denne konvention, udgør en integrerende del af konventionen.

Artikel 66

Denne konvention er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 67

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne konvention. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af konventionen.

Artikel 68

Denne konvention, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariat for Rådet for De europæiske Fællesskabet. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

De høje kontraherende parter er blevet enige om følgende bestemmelser, der knyttes som bilag til konventionen:

Artikel I

Enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence. Såfremt sagsøgte ikke giver måde, skal denne ret på embeds vegne erklære sig for inkompetent.

Enhver aftale om kompetence som nævnt i artikel 17 får kun gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen.

Artikel II

Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til deres forsvar vælge personer, der er bemyndiget hertil.

Den ret, der behandler sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt; såfremt dette ikke sker, skal den afgørelse, der er truffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i de øvrige kontraherende stater.

Artikel III

Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, må i forbindelse med behandlingen af en begæring om fuldbyrdelsespåtegning opkræves i den stat, som begæringen rettes til.

Artikel IV

De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.

Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget.

Artikel V

Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 10 fastsatte kompetence i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention kan ikke gøres gældende i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne stat kan enhver, der har bopæl inden for en anden kontraherende stats område, inddrages i sagen i henhold til civilproceslovens artikel 68, 72, 73 og 74 vedrørende procesunderretning.

De retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af artikel 6, nr. 2, og artikel 10, skal anerkendes og fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med afsnit III. De retsvirkningen, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til artikel 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater.

Artikel VI

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører ændringer enten med hensyn til de bestemmelser i deres lovgivning, der er nævnt i konventionen, eller med hensyn til de retter, der er anført i afsnit III, afdeling 2, i konventionen.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv gennemførelse som muligt af konventionens bestemmelser,

tilstræber at undgå, at forskellige fortolkninger af konventionens bestemmelser skal skade dens enhedskarakter, og

erkender, at der eventuelt kan opstå positive eller negative kompetencekonflikter ved konventionens anvendelse —

erklærer sig rede til:

1. at undersøge disse spørgsmål, og i særdeleshed at undersøge muligheden for at tillægge De europæiske Fællesskabers Domstol kompetence på visse områder, og i påkommende tilfælde indlede forhandlinger om en aftale med henblik herpå,

2. at etablere kontakter med regelmæssige mellemrum mellem deres repræsentanter.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælles erklæring. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. Pierre HARMEL Willy BRANDT Michel DEBRÉ Giuseppe MEDICI Pierre GRÉGOIRE J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

under henvisning til den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 —

HÅNS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Alfons VRANCKX,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Gerhard JAHN,

forbundsjustitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

René PLEVEN,

seglbevarer,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Erminio PENNACCHINI,

understatssekretær i justitsministeriet;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Eugène SCHAUS,

justitsminister,

viceministerpræsident;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE:

C.H.F. POLAK,

justitsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

Artikel 1

De europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og af den til denne konvention som bilag knyttede protokol, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, samt af nærværende protokol.

Artikel 2

Følgende retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et fortolkningsspørgsmål:

1. i Belgien: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie og le Conseil d'État — de Raad van State, i Forbundsrepublikken Tyskland: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, i Frankrig: la Cour de Cassation og le Conseil d'État, i Italien: la Corte Suprema di Cassazione, i Luxembourg: la Cour supérieure de Justice i dens egenskab af kassationsret, i Nederlandene: de Hoge Raad;

2. retterne i de kontraherende stater, såfremt de træffer afgørelse som appelinstans;

3. i de i konventionens artikel 37 anførte tilfælde, de i samme artikel nævnte retter.

Artikel 3

(1) Såfremt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster rejses under en retssag ved en i artikel 2, nr. 1, anført ret, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

(2) Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en i artikel 2, nr. 2 og 3, anført ret, kan denne ret på de i stk. 1 fastsatte betingelser anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

Artikel 4

(1) Den kompetente myndighed i en kontraherende stat kan anmode Domstolen om at udtale sig om et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster, såfremt afgørelser truffet af retter i denne stat er i modstrid med den fortolkning, der er anlagt af Domstolen eller kommet til udtryk i en afgørelse truffet af en i artikel 2, nr. 1 og 2, nævnt ret i en anden kontraherende stat. Bestemmelserne i dette stykke gælder kun for retskraftige afgørelser.

(2) Den fortolkning, som anlægges af Domstolen i anledning af en sådan anmodning, er uden virkning for de afgørelser, der har givet anledning til anmodningen om en fortolkning,

(3) Det offentliges øverste repræsentant ved kassationsretterne i de kontraherende stater eller enhver anden myndighed udpeget af en kontraherende stat har kompetence til at anmode Domstolen om en fortolkning i henhold til stk. 1.

(4) Justitssekretæren ved Domstolen giver meddelelse om anmodningen til de kontraherende stater, samt til Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som inden to måneder fra denne meddelelse kan indgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser til Domstolen.

(5) Den i nærværende artikel fastlagte fremgangsmåde giver ikke anledning til hverken opkrævning eller godtgørelse af gebyrer og sagsomkostninger.

Artikel 5

(1) Medmindre andet er bestemt i denne protokol, finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster.

(2) Domstolens procesreglement tilpasses og suppleres om nødvendigt i henhold til artikel 188 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

Artikel 6

Denne protokol gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne protokol eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne protokol skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller.

Artikel 7

Denne protokol skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 8

Denne protokol træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Den træder dog tidligst i kraft samtidig med konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

Artikel 9

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, og på hvilken artikel 63 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder anvendelse, skal godkende bestemmelserne i denne protokol, med forbehold af de nødvendige tilpasninger.

Artikel 10

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne protokols ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 4, stk. 3;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel 6, stk. 2.

Artikel 11

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører en ændring i listen over de i artikel 2, nr. 1, nævnte retter.

Artikel 12

Denne protokol er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 13

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne protokol. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af protokollen.

Artikel 14

Denne protokol, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariatet for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv og ensartet gennemførelse som muligt af protokollens bestemmelser —

erklærer sig rede til i samarbejde med Domstolen at foranstalte en udveksling af oplysninger vedrørende de afgørelser, der af de retter, som er anført i artikel 2, nr. 1, i nævnte protokol, træffes ved anvendelse af konventionen og protokollen af 27. september 1968.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

CONVENTION

on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters

THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,

Desiring to implement the provisions of Article 220 of that Treaty by virtue of which they undertook to secure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals,

Anxious to strengthen in the Community the legal protection of persons therein established,

Considering that it is necessary for this purpose to determine the international jurisdiction of their courts, to facilitate recognition and to introduce an expeditious procedure for securing the enforcement of judgments, authentic instruments and court settlements,

HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:

Mr Pierre HARMEL,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:

Mr Willy BRANDT,

Vice-Chancellor, Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:

Mr Michel DEBRÉ,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:

Mr Giuseppe MEDICI,

Minister for Foreign Affairs;

HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:

Mr Pierre GRÉGOIRE

Minister for Foreign Affairs;

HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:

Mr J.M.A.H. LUNS,

Minister for Foreign Affairs;

HAVE AGREED AS FOLLOWS:

TITLE I

SCOPE

Article 1

This Convention shall apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal.

The Convention shall not apply to:

1. the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession;

2. bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings;

3. social security;

4. arbitration.

TITLE II

JURISDICTION

Section 1

General provisions

Article 2

Subject to the provisions of this Convention, persons domiciled in a Contracting State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that State.

Persons who are not nationals of the State in which they are domiciled shall be governed by the rules of jurisdiction applicable to nationals of that State.

Article 3

Persons domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of another Contracting State only by virtue of the rules set out in Sections 2 to 6 of this Title.

In particular the following provisions shall not be applicable as against them:

— in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil), or the provisions of Articles 52, 52 bis and 53 of the law of 25 March 1976 on jurisdiction (loi sur la compétence);

— in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung);

— in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in Italy: Article 2 and Article 4, Nos 1 and 2, of the code of civil procedure (Codice di procedura civile);

— in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Article 4

If the defendant is not domiciled in a Contracting State, the jurisdiction of the courts of each Contracting State shall, subject to the provisions of Article 16, be determined by the law of that State.

As against such a defendant, any person domiciled in a Contracting State may, whatever his nationality, avail himself in that State of the rules of jurisdiction there in force, and in particular those specified in the second paragraph of Article 3, in the same way as the nationals of that State.

Section 2

Special jurisdiction

Article 5

A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued:

1. in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question;

2. in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident;

3. in matters relating to tort, delict or quasi-delict, in the courts for the place where the harmful event occurred;

4. as regards a civil claim for damages or restitution which is based on an act giving rise to criminal proceedings, in the court seised of those proceedings, to the extent that that court has jurisdiction under its own law to entertain civil proceedings;

5. as regards a dispute arising out of the operations of a branch, agency or other establishment, in the courts for the place in which the branch, agency or other establishment is situated.

Article 6

A person domiciled in a Contracting State may also be sued:

1. where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled;

2. as a third party in an action on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings, in the court seised of the original proceedings, unless these were instituted solely with the object of removing him from the jurisdiction of the court which would be competent in his case;

3. on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending.

Section 3

Jurisdiction in matters relating to insurance

Article 7

In matters relating to insurance, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).

Article 8

An insurer domiciled in a Contracting State may be sued, either in the courts of that State, or in another Contracting State in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or, if two or more insurers are the defendants, in the courts of the Contracting State where any one of them is domiciled.

An insurer may also, if there is provision for such jurisdiction in the law of the court seised of the matter, be sued in a Contracting State other than that of his domicile in the courts for the place where the agent who acted as intermediary in the making of the contract of insurance has his domicile, provided that this domicile is mentioned in the insurance policy or proposal.

An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch or an agency in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch or agency, be deemed to be domiciled in that State.

Article 9

In respect of liability insurance or insurance of immovable property, the insurer may in addition be sued in the courts for the place where the harmful event occurred. The same applies if movable and immovable property are covered by the same insurance policy and both are adversely affected by the same contingency.

Article 10

In respect of liability insurance, the insurer may also, if the law of the court permits it, be joined in proceedings which the injured party has brought against the insured.

The provisions of Articles 7, 8 and 9 shall apply to actions brought by the injured party directly against the insurer, where such direct actions are permitted.

If the law governing such direct actions provides that the policy-holder or the insured may be joined as a party to the action, the same court shall have jurisdiction over them.

Article 11

Without prejudice to the provisions of the third paragraph of Article 10, an insurer may bring proceedings only in the courts of the Contracting State in which the defendant is domiciled, irrespective of whether he is the policy-holder, the insured or a beneficiary.

The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.

Article 12

The provisions of this Sect