ANEXA 4a

(Încercare de tipul I)

(Controlul emisiilor de evacuare după pornirea la rece)

1. APLICABILITATE

Prezenta anexă înlocuiește efectiv fosta anexă 4 la prezentul regulament.

2. INTRODUCERE

Prezenta anexă descrie procedura de urmat pentru încercarea de tipul I, definită la punctul 5.3.1 din prezentul regulament. În cazul în care combustibilul utilizat este GPL sau GN/biometan, se aplică, în mod suplimentar, dispozițiile din anexa 12 la prezentul regulament.

3. CONDIȚIILE DE ÎNCERCARE

3.1. Condiții de mediu

3.1.1. În timpul încercării, temperatura camerei de încercare este cuprinsă intre 293 K și 303 K (20 oC și 30 oC). Umiditatea absolută a aerului (H) în încăpere sau a aerului de admisie din motor trebuie să fie de așa natură încât:

5,5 ≤ H ≤ 12,2 (g H2O/kg aer uscat)

Umiditatea absolută (H) trebuie măsurată.

Se măsoară următoarele temperaturi:

Temperatura ambiantă în camera de încercare

Temperaturile sistemului de diluare și eșantionare conform cerințelor pentru măsurarea emisiilor specificate în apendicele 2-5 la prezenta anexă.

Se măsoară presiunea atmosferică.

3.2. Vehicul de încercare

3.2.1. Vehiculul trebuie prezentat în stare de funcționare bună. Trebuie să fie rodat și să fi parcurs cel puțin 3 000 km înainte de încercare.

3.2.2. Dispozitivul de evacuare nu trebuie să prezinte fisuri care să poată diminua cantitatea de gaz colectat, care trebuie să fie cea emisă de motor.

3.2.3. Poate fi verificată etanșeitatea sistemului de admisie, pentru a evita modificarea carburației printr-o admisie de aer accidentală.

3.2.4. Reglajele motorului și ale comenzilor vehiculului trebuie să fie cele prevăzute de către producător. Această cerință se aplică în special pentru reglajele la ralanti (turație și conținut de monoxid de carbon în gazele de evacuare), pentru dispozitivul de pornire la rece și pentru sistemele de depoluare a gazelor de evacuare.

3.2.5. Vehiculul care urmează să fie supus încercării sau un vehicul echivalent este echipat, după caz, cu un dispozitiv care să permită măsurarea parametrilor caracteristici necesari pentru reglajul standului de încercare, în conformitate cu punctul 5 din prezenta anexă.

3.2.6. Serviciul tehnic responsabil cu efectuarea încercărilor poate verifica dacă performanțele vehiculului sunt conforme cu cele prevăzute de producător, dacă poate fi utilizat pentru conducere normală și, în special, dacă este capabil să pornească la rece și la cald.

3.2.7. Lămpile diurne ale vehiculului, astfel cum sunt definite la punctul 2 din Regulamentul nr. 48, sunt aprinse în timpul ciclului de încercare. Vehiculul supus încercării este echipat cu sistemul de lămpi diurne cu cel mai mare consum de energie electrică dintre sistemele de lămpi diurne montate de producător pe vehiculele care aparțin grupului reprezentat de vehiculul omologat. Producătorul pune la dispoziția autorităților de omologare, în acest scop, documentația tehnică corespunzătoare.

3.3. Combustibilul pentru încercare

3.3.1. Pentru încercări, se utilizează combustibilul de referință corespunzător specificat în anexa 10 sau în anexa 10a la prezentul regulament.

3.3.2. Vehiculele alimentate fie cu benzină, fie cu GPL sau GN/biometan se încearcă în conformitate cu anexa 12 la prezentul regulament, utilizând combustibilul (combustibilii) de referință adecvat (adecvați) definiți în anexa 10 sau în anexa 10a.

3.4. Instalarea vehiculului

3.4.1. Vehiculul trebuie instalat aproximativ orizontal în cursul încercării, pentru a evita o distribuție anormală a combustibilului.

3.4.2. Asupra vehiculului se suflă un curent de aer cu viteză variabilă. Viteza curentului este, în limitele domeniului de funcționare de 10 km/h, cel puțin egală cu viteza maximă a ciclului de încercare utilizat. În domeniul cuprins între 10 km/h și 50 km/h, viteza liniară a aerului la ieșirea din suflantă este egală, cu o eroare de ± 5 km/h, cu viteza de rulare corespunzătoare. La viteze de peste 50 km/h, viteza liniară a aerului este egală cu viteza de rulare corespunzătoare, cu o eroare de ± 10 km/h. La viteze de rulare mai mici de 10 km/h, viteza aerului poate fi zero.

Viteza aerului menționată mai sus se determină ca media valorilor într-un număr de puncte de măsurare care:

Măsurătorile se efectuează fără ca ieșirea ventilatorului să fie obstrucționată de un vehicul sau de alte obstacole.

Dispozitivul utilizat pentru măsurarea vitezei liniare a aerului trebuie să fie între 0 și 20 cm de la ștuțul de ieșire a aerului.

Pentru selecția finală a suflantelor se rețin următoarele caracteristici:

Înălțimea și poziția laterală a ventilatorului pot fi modificate la solicitarea producătorului și dacă acest lucru este considerat acceptabil de către autoritatea de omologare de tip.

În cazurile descrise mai sus, poziția și reglajul ventilatorului se înregistrează în raportul de încercare și se utilizează și la încercarea privind conformitatea producției, precum și la cea privind conformitatea în funcționare.

4. ECHIPAMENTE DE ÎNCERCARE

4.1. Standul dinamometric

Cerințele pentru standul dinamometric sunt prezentate în apendicele 1 la prezenta anexă.

4.2. Sistemul de diluare a gazelor de evacuare

Cerințele pentru sistemul de diluare a gazelor de evacuare sunt prezentate în apendicele 2 la prezenta anexă.

4.3. Eșantionarea și analiza emisiilor gazoase

Cerințele pentru echipamentele de eșantionare și analiză a emisiilor gazoase sunt prezentate în apendicele 3 la prezenta anexă.

4.4. Echipamentul pentru măsurarea masei particulelor emise (PM)

Cerințele pentru echipamentul de eșantionare și măsurare a masei particulelor sunt prezentate în apendicele 4 la prezenta anexă.

4.5. Echipamentul pentru măsurarea numărului de particule emise (PN)

Cerințele pentru echipamentul de eșantionare și măsurare a numărului de particule sunt prezentate în apendicele 5 la prezenta anexă.

4.6. Condiții generale pentru camera de încercare

Temperaturile de mai jos se măsoară cu o precizie de ± 1,5 K:

Presiunea atmosferică trebuie să poată fi măsurată cu o precizie de ± 0,1 kPa.

Umiditatea absolută (H) trebuie să poată fi măsurată cu o precizie de ± 5 %.

5. DETERMINAREA REZISTENȚEI LA ÎNAINTARE GENERATE DE CALEA DE RULARE

5.1. Procedura de încercare

Procedura de măsurare a rezistenței la înaintare generate de calea de rulare este prezentată în apendicele 7 la prezenta anexă.

Această procedură nu este necesară dacă sarcina de frânare a standului dinamometric este reglată astfel încât să corespundă masei de referință a vehiculului.

6. PROCEDURA DE VERIFICARE A EMISIILOR

6.1. Ciclu de încercare

Ciclul de funcționare, constituit din partea 1 (ciclu urban) și partea 2 (ciclu extraurban), este ilustrat în figura A4a/1. Pentru o încercare completă, ciclul urban elementar este parcurs de patru ori, urmat de partea 2.

6.1.1. Ciclul urban elementar

Partea 1 a ciclului de încercare cuprinde de patru ori ciclul urban elementar care este definit în tabelul A4a/1, ilustrat în figura A4a/2 și rezumat mai jos.

Defalcarea pe etape:

Defalcare în funcție de utilizarea cutiei de viteze:

Informații generale:

6.1.2. Ciclu extraurban

Partea 2 a ciclului de încercare constă în ciclul extraurban care este definit în tabelul A4a/2, ilustrat în figura A4a/3 și rezumat mai jos.

Defalcarea pe etape:

Defalcare în funcție de utilizarea cutiei de viteze:

Informații generale:

6.1.3. Utilizarea cutiei de viteze

6.1.3.1. În cazul în care viteza maximă care poate fi atinsă în prima treaptă a cutiei de viteze este mai mică de 15 km/h, se utilizează a doua, a treia și a patra treaptă de viteză pentru ciclul urban (partea 1) și a doua, a treia, a patra și a cincea treaptă de viteză pentru ciclul extraurban (partea 2). De asemenea, se pot folosi a doua, a treia și a patra treaptă de viteză pentru ciclul urban (partea 1) și a doua, a treia, a patra și a cincea treaptă de viteză pentru ciclul extraurban (partea 2), în cazul în care instrucțiunile producătorului recomandă demararea în a doua treaptă sau atunci când prima treaptă este concepută ca fiind exclusiv pentru teren variat, teren accidentat sau pentru remorcare.

Vehiculele care nu ating accelerația și viteza maximă specificate pentru ciclul de încercare, trebuie operate cu pedala de accelerație apăsată la maximum, până se ajunge din nou la curba de funcționare necesară. Diferențele față de ciclul de încercare trebuie consemnate în raportul de încercare.

Vehiculele echipate cu cutie de viteze cu comandă semiautomată sunt încercate la treptele utilizate în mod normal pentru circulația pe drum și comanda treptelor de viteză este acționată conform instrucțiunilor producătorului.

6.1.3.2. Vehiculele echipate cu cutie de viteze cu comandă automată sunt încercate în treapta superioară („de drum”). Se acționează pedala de accelerație pentru a se obține o accelerație cât se poate de constantă, pentru a se trece de la o treaptă de viteză la alta în ordinea normală. În plus, punctele de schimbare a treptei de viteză indicate în tabelele A4a/1 și A4a/2 din prezenta anexă nu se aplică; accelerarea trebuie să continue pe tot parcursul perioadei reprezentate de linia dreaptă care unește sfârșitul fiecărei perioade de ralanti cu începutul perioadei următoare de rulare cu viteză constantă. Se aplică toleranțele prevăzute la punctele 6.1.3.4 și 6.1.3.5.

6.1.3.3. Vehiculele prevăzute cu multiplicator de viteză (overdrive) care poate fi comandat de conducătorul auto se încearcă cu acest dispozitiv scos din funcțiune pentru ciclul urban (partea 1) și cu acest dispozitiv în funcțiune pentru ciclul extraurban (partea 2).

6.1.3.4. Este tolerată o diferență de ± 2 km/h între viteza indicată și viteza teoretică în accelerare, în viteză stabilizată și în decelerare, când se acționează frânele vehiculului. În cazul în care, fără folosirea frânelor, vehiculul decelerează mai rapid decât este prevăzut, se aplică numai cerințele de la punctul 6.4.4.3. La trecerea de la o fază de încercare la alta, sunt admise diferențe de viteză care depășesc valorile prescrise, cu condiția ca perioada în care se înregistrează diferențele constatate să nu depășească niciodată 0,5 s în oricare dintre cazuri.

6.1.3.5. Toleranțele referitoare la timp sunt de ± 1,0 s. Toleranțele de mai sus se aplică atât la începutul, cât și la sfârșitul fiecărei perioade de schimbare a treptei de viteză pentru ciclul urban (partea 1) și pentru secvențele nr. 3, 5 și 7 ale ciclului extraurban (partea 2). Se va ține seama de faptul că timpul de două secunde alocat include durata schimbării raportului și, după caz, o anumită marjă pentru adaptarea la ciclu.

6.2. Pregătirea încercării

6.2.1. Reglarea sarcinii și a inerției

6.2.1.1. Sarcina determinată la încercarea pe drum

Standul dinamometric se reglează astfel încât inerția totală a maselor în mișcare să simuleze forțele de inerție și alte forțe de rezistență care acționează asupra vehiculului aflat în circulație pe drum. Procedura pentru determinarea acestor sarcini este descrisă la punctul 5 din prezenta anexă.

Stand dinamometric cu curbă de absorbție a puterii definită: frâna trebuie reglată pentru a absorbi puterea dezvoltată asupra roților motoare la o viteză constantă de 80 km/h și trebuie înregistrată puterea absorbită la 50 km/h.

Stand dinamometric cu curbă de absorbție a puterii reglabilă: frâna trebuie reglată pentru a absorbi puterea dezvoltată asupra roților motoare la vitezele constante de 120, 100, 80, 60, 40 și 20 km/h.

6.2.1.2. Determinarea sarcinii pe baza masei de referință a vehiculului

Cu acordul producătorului, se poate aplica metoda de mai jos.

Frâna se reglează astfel încât să absoarbă sarcina dezvoltată de roțile motoare la o viteză constantă de 80 km/oră, în conformitate cu tabelul A4a/3.

În cazul în care inerția echivalentă corespunzătoare nu este disponibilă pe standul dinamometric, se utilizează valoarea mai mare cea mai apropiată de masa de referință a vehiculului.

În cazul autovehiculelor altele decât autoturismele având o masă de referință mai mare de 1 700 kg sau al vehiculelor care au în permanență toate roțile motoare, valorile puterii indicate în tabelul A4a/3 se multiplică cu factorul 1,3.

6.2.1.3. Metoda utilizată și valorile obținute (inerția echivalentă, parametrul caracteristic de reglare) sunt prezentate în raportul de încercare.

6.2.2. Cicluri de încercare preliminare

Se efectuează, după caz, cicluri de încercare preliminare, pentru a determina cea mai bună metodă de acționare a accelerației și frânei, în așa fel încât ciclul real să reproducă ciclul teoretic în limitele prescrise pentru ciclul efectuat.

6.2.3. Presiunile pneurilor

Presiunea pneurilor trebuie să fie cea specificată de producător și trebuie utilizată în timpul încercării preliminare pe drum pentru reglajul frânei. Pe standurile dinamometrice cu două rulouri, presiunea pneurilor poate fi mărită cu cel mult 50 % față de cea recomandată de producător. Presiunea utilizată trebuie notată în raportul de încercare.

6.2.4. Măsurarea masei particulelor de fond

Nivelul de particule de fond ale aerului de diluare se poate determina prin trecerea aerului filtrat de diluare prin filtrul de particule. Acesta se preia din același punct ca eșantionul de particule. Măsurarea poate fi efectuată înainte sau după încercare. Măsurătorile masei de particule pot fi corectate prin scăderea contribuției particulelor de fond din sistemul de diluare. Nivelul admisibil al particulelor de fond este ≤ 1 mg/km (sau masa echivalentă pe filtru). Dacă masa particulelor de fond depășește acest nivel, se utilizează valoarea prescrisă de 1 mg/km (sau masa echivalentă pe filtru). În cazul în care scăderea masei particulelor de fond conduce la un rezultat negativ, masa de particule rezultată se consideră zero.

6.2.5. Măsurarea numărului de particule de fond

Numărul de particule de fond care trebuie scăzut poate fi determinat prin prelevarea unui eșantion de aer de diluare extras dintr-un punct situat în aval de filtrele de particule și de hidrocarburi și dirijat în sistemul de măsurare a numărului de particule. Corecția numărului de particule de fond nu este permisă pentru omologarea de tip, însă poate fi utilizată, la cererea producătorului, pentru controlul conformității producției și al conformității în funcționare, dacă sunt indicii că numărul de particule de fond în tunelul de diluare este semnificativ.

6.2.6. Selecția filtrului de particule

Atât pentru fazele urbane, cât și pentru cele extraurbane ale ciclului combinat, se utilizează un filtru de particule simplu, fără filtru de rezervă.

Filtrele de particule duble, unul pentru faza urbană și unul pentru faza extraurbană, pot fi utilizate fără filtre de rezervă numai în situația în care se preconizează că creșterea căderii de presiune pe filtrul de eșantionare între începutul și sfârșitul încercărilor de emisii va depăși 25 kPa.

6.2.7. Pregătirea filtrului de particule

6.2.7.1. Filtrele de eșantionare pentru masa particulelor trebuie condiționate (în ceea ce privește temperatura și umiditatea) înaintea încercării într-o incintă climatizată, într-un recipient protejat de praf, o perioadă cuprinsă între două și 80 de ore. După această condiționare, filtrele se cântăresc și se depozitează până în momentul utilizării. În cazul în care filtrele nu sunt utilizate în decurs de o oră de la scoaterea lor din camera de cântărire, se cântăresc din nou.

6.2.7.2. Limita de o oră poate fi înlocuită cu o limită de 8 ore în cazul în care sunt îndeplinite una sau ambele condiții de mai jos:

6.2.7.3. Sistemul de eșantionare a particulelor se pornește și se pregătește pentru eșantionare.

6.2.8. Pregătirea măsurării numărului de particule

6.2.8.1. Sistemul specific de diluare a particulelor și echipamentul de măsurare se pornesc și se pregătesc pentru eșantionare.

6.2.8.2. Înainte de încercare (încercări), în conformitate cu punctele 2.3.1 și 2.3.3 din apendicele 5 la prezenta anexă, trebuie confirmată funcționarea corectă a componentelor contorului de particule și a separatorului de particule volatile ale sistemului de eșantionare a particulelor:

Înainte de fiecare încercare, precum și zilnic în cazul concentrațiilor mari de particule în aerul ambiant, răspunsul contorului de particule se verifică la valori în apropiere de zero.

În situația în care intrarea este echipată cu un filtru de înaltă eficiență pentru particulele din aer (HEPA), trebuie demonstrat că întregul sistem de eșantionare nu prezintă scurgeri.

6.2.9. Verificarea analizoarelor de gaz

Analizoarele de emisii gazoase se reglează la zero și se stabilește domeniul de măsurare. Sacii de eșantionare trebuie îndepărtați.

6.3. Procedura de condiționare

6.3.1. În vederea măsurării particulelor, cu cel mult 36 de ore și cu cel puțin 6 ore înainte de încercare, trebuie utilizată pentru precondiționarea vehiculului partea 2 a ciclului de încercare (extraurban), descrisă la punctul 6.1 din prezenta anexă. Trebuie parcurse trei cicluri consecutive. Standul dinamometric se reglează conform indicațiilor de la punctul 6.2.1 din prezenta anexă.

La cererea producătorului, vehiculele echipate cu motor cu aprindere prin scânteie cu injecție indirectă pot fi precondiționate cu partea 1 și partea 2 a ciclurilor de circulație.

6.3.2. Într-o instalație de încercare în care este posibilă contaminarea unui vehicul cu emisie joasă de particule cu reziduuri de la o încercare precedentă efectuată pe un vehicul cu emisie importantă de particule, în scopul precondiționării echipamentului de eșantionare, se recomandă ca vehiculul cu emisie joasă de particule să parcurgă un ciclu de funcționare de 20 de minute la viteza constantă de 120 km/h urmat de trei cicluri consecutive tip partea 2.

După această condiționare preliminară, și înainte de încercare, vehiculele sunt ținute într-o încăpere cu temperatura relativ constantă, între 293 și 303 K (20 oC și 30 oC). Această condiționare este efectuată timp de minimum șase ore și va continua până în momentul în care temperatura uleiului de motor și a lichidului de răcire, dacă există, ating temperatura încăperii, cu o aproximație de ± 2 K.

La cererea producătorului, încercarea se efectuează în cel mult 30 de ore după ce vehiculul a rulat la temperatura sa normală de funcționare.

6.3.3. Pentru vehiculele cu motor cu aprindere prin scânteie alimentate cu GPL sau GN/biometan sau care sunt astfel echipate încât pot fi alimentate fie cu benzină, fie cu GPL sau GN/biometan, între încercările cu primul combustibil gazos de referință și cel de al doilea, vehiculul trebuie precondiționat înainte de efectuarea încercării cu al doilea combustibil de referință. Această precondiționare este efectuată pe al doilea combustibil de referință prin parcurgerea unui ciclu care cuprinde o dată partea 1 (partea urbană) și de două ori partea 2 (partea extraurbană) ale ciclului de încercare descris la punctul 6.1 din prezenta anexă. La cererea producătorului și cu acordul serviciului tehnic, această precondiționare poate fi extinsă. Reglajul standului dinamometric este indicat la punctul 6.2 din prezenta anexă.

6.4. Procedura de încercare

6.4.1. Pornirea motorului

6.4.1.1. Se pornește motorul folosind dispozitivele prevăzute în acest scop, conform instrucțiunilor producătorului prevăzute în manualul vehiculelor de serie.

6.4.1.2. Primul ciclu de încercare începe la inițierea procedurii de pornire a motorului.

6.4.1.3. În cazul în care se folosesc drept combustibili GPL sau GN/biometan, se admite ca motorul să fie pornit cu benzină și trecut pe GPL sau GN/biometan după o perioadă predeterminată care nu poate fi modificată de către conducătorul auto. Această perioadă nu depășește 60 de secunde.

6.4.2. Ralanti

6.4.2.1. Pentru cutii de viteze manuale sau semiautomate, a se vedea tabelele A4a/1 și A4a/2 din prezenta anexă.

6.4.2.2. Cutie de viteze automată

Odată fixată în poziția inițială, maneta selectorului nu trebuie acționată în niciun moment în timpul încercării, cu excepția cazului specificat la punctul 6.4.3.3 din prezenta anexă sau în cazul în care selectorul permite punerea în funcțiune a multiplicatorului de viteză, dacă există.

6.4.3. Accelerări

6.4.3.1. Accelerările se efectuează cu o accelerație cât se poate de constantă pe toată durata operației.

6.4.3.2. În cazul în care o accelerare nu poate fi efectuată în timpul prestabilit, timpul suplimentar se scade, dacă este posibil, din timpul prevăzut pentru schimbarea treptei de viteză sau din timpul prevăzut pentru perioada următoare de rulare la viteză constantă.

6.4.3.3. Cutie de viteze automată

În cazul în care accelerarea nu poate fi efectuată în timpul prestabilit, maneta selectorului treptelor de viteze trebuie manevrată conform specificațiilor formulate pentru cutiile de viteze manuale.

6.4.4. Decelerări

6.4.4.1. Toate decelerările din ciclul urban elementar (partea 1) se efectuează cu piciorul complet ridicat de pe pedala de accelerație și cu ambreiajul cuplat. Ambreiajul se decuplează, cutia de viteze rămânând angajată, la cea mai mare dintre vitezele următoare: 10 km/h sau atunci când viteza ajunge la turația corespunzătoare a motorului la mers în gol.

Toate decelerările din ciclul extraurban (partea 2) se efectuează cu piciorul complet ridicat de pe pedala de accelerație, ambreiajul rămânând cuplat. La o viteză de 50 km/h pentru ultima decelerare, ambreiajul se decuplează, cutia de viteze rămânând cuplată.

6.4.4.2. În cazul în care decelerarea durează mai mult decât timpul prevăzut pentru această fază, pentru a respecta cronologia ciclului, se utilizează frânele vehiculului.

6.4.4.3. În cazul în care decelerarea durează mai puțin decât timpul prevăzut pentru această fază, corespondența cu ciclul teoretic se restabilește în perioada de rulare la viteză constantă sau la ralanti din cadrul operației următoare.

6.4.4.4. La sfârșitul perioadei de decelerare (oprirea vehiculului pe rulouri) din ciclul urban elementar (partea 1), cutia de viteze se fixează la punctul mort, cu ambreiajul cuplat.

6.4.5. Perioade de rulare la viteză constantă

6.4.5.1. Trebuie să se evite „pomparea” sau închiderea clapetei de accelerație în timpul trecerii de la accelerație la faza de viteză constantă care urmează.

6.4.5.2. În timpul perioadelor de rulare la viteză constantă, se menține pedala de accelerație în poziție fixă.

6.4.6. Prelevarea de eșantioane

Prelevarea începe (BS) înainte sau în momentul inițierii procedurii de pornire a motorului și se termină la sfârșitul ultimei perioade de ralanti din ciclul extraurban [partea 2, sfârșitul prelevării (ES)] sau, în cazul încercării de tipul VI, se termină la sfârșitul perioadei finale de ralanti din ultimul ciclu urban elementar (partea 1).

6.4.7. În cursul încercării, variația vitezei în raport cu timpul este înregistrată sau colectată de sistemul de achiziție a datelor, pentru a putea fi evaluată corectitudinea ciclurilor parcurse.

6.4.8. Particulele sunt măsurate continuu de către sistemul de eșantionare a particulelor. Concentrațiile medii se determină prin integrarea semnalelor analizorului pe toată durata ciclului de încercare.

6.5. Proceduri post-încercare

6.5.1. Verificarea analizorului de gaz

Se verifică pentru măsurarea continuă valorile zero și maximă ale scalei analizorului. Rezultatele încercării se consideră acceptabile dacă diferența dintre rezultatele obținute înainte și după încercare este mai mică de 2 % din valoarea de maxim a scalei.

6.5.2. Cântărirea filtrului de particule

Filtrele de referință se cântăresc în termen de 8 ore de la cântărirea filtrelor de încercare. Filtrele de încercare contaminate cu particule se aduc în camera de cântărire în termen de o oră de la analizele gazelor de evacuare. Filtrul de încercare este condiționat timp de cel puțin două ore și cel mult 80 de ore și apoi este cântărit.

6.5.3. Analiza sacului de eșantionare

6.5.3.1. Analiza gazelor de evacuare din sac este efectuată de îndată ce este posibil și, în orice caz, în cel mult 20 de minute de la terminarea ciclului de încercare.

6.5.3.2. Înainte de fiecare analiză a eșantionului, se efectuează aducerea la zero a analizorului pe domeniul utilizat pentru fiecare poluant, cu gazul de aducere la zero adecvat.

6.5.3.3. Analizoarele sunt apoi reglate corespunzător curbelor de etalonare folosind gaze de etalonare cu concentrații nominale cuprinse între 70 și 100 % din scala domeniului analizat.

6.5.3.4. Se verifică apoi din nou punctul zero al analizoarelor. Dacă orice valoare citită diferă cu mai mult de 2 % din valoarea maximă a scalei obținută la reglajul prescris la punctul 6.5.3.2 din prezenta anexă, se repetă procedura.

6.5.3.5. În continuare, se analizează eșantioanele.

6.5.3.6. După analiză, se controlează din nou punctul zero și valorile maxime ale scalei, folosind aceleași gaze. În cazul în care aceste noi valori nu se abat cu mai mult de 2 % față de cele obținute la reglajul prescris la punctul 6.5.3.3 din prezenta anexă, rezultatele analizei sunt considerate valabile.

6.5.3.7. Pentru toate procedurile descrise în prezenta secțiune, debitele și presiunile diverselor gaze trebuie să fie aceleași cu cele folosite în timpul etalonării analizoarelor.

6.5.3.8. Valoarea adoptată pentru conținutul de gaze din fiecare gaz poluant măsurat este valoarea citită după stabilizarea aparatului de măsură. Emisiile maselor de hidrocarburi din motoarele cu aprindere prin compresie se determină, pornind de la valoarea integrată citită de detectorul cu ionizare în flacără încălzit (HFID), corectată în funcție de variația debitului, dacă este cazul, astfel cum se prevede la punctul 6.6.6 din prezenta anexă.

6.6. Calculul emisiilor

6.6.1. Determinarea volumului

6.6.1.1. Calculul volumului când se folosește un sistem cu diluare variabilă cu reglarea unui debit constant printr-un orificiu sau printr-un tub Venturi.

Se înregistrează în mod continuu parametrii care permit determinarea debitului volumic și se calculează volumul total pe durata încercării.

6.6.1.2. Calcularea volumului în cazul unui sistem cu pompă volumetrică

Volumul gazelor de evacuare diluate măsurat în sistemele cu pompă volumetrică se calculează cu formula:

V = Vo · N

unde:

6.6.1.3. Corectarea volumului pentru condiții normale

Volumul gazului de evacuare diluat se corectează cu ajutorul formulei următoare:

unde:

6.6.2. Masa totală a gazelor poluante și a particulelor poluante emise

Se stabilește masa M a fiecărui gaz poluant emis de vehicul în timpul încercării, calculându-se produsul concentrației volumice și al volumului gazului luat în considerare, ținând seama de densitățile următoare în condițiile de referință menționate anterior:

6.6.3. Emisiile masice ale gazelor poluante se calculează cu ajutorul formulei următoare:

unde:

6.6.4. Corecția pentru concentrația aerului de diluare

Concentrația de gaz poluant în gazele de evacuare diluate se corectează pentru cantitatea de gaz poluant din aerul de diluare după cum urmează:

unde:

Factorul de diluare se calculează după cum urmează:

Factorii de diluare pentru combustibilii de referință care intră sub incidența prezentului regulament sunt specificați în continuare:

În aceste formule:

Concentrația hidrocarburilor nemetanice se calculează după cum urmează:

CNMHC = CTHC – (Rf CH4 · CCH4)

unde:

6.6.5. Calculul factorului de corecție a umidității pentru NO

Pentru corectarea efectelor umidității asupra rezultatelor obținute pentru oxizii de azot, se aplică formula următoare:

în care:

unde:

6.6.6. Determinarea HC pentru motoarele cu aprindere prin compresie

Pentru determinarea emisiilor masice de HC pentru motoarele cu aprindere prin compresie, se calculează concentrația medie de HC cu ajutorul formulei următoare:

unde:

6.6.7. Determinarea masei particulelor

Masa de particule emise Mp (g/km) se calculează cu ajutorul formulei următoare:

în cazul în care gazele de evacuare sunt conduse în exteriorul tunelului;

pentru cazul în care gazele de evacuare sunt reconduse în tunel,

unde:

În cazul în care se utilizează corecția pentru nivelul particulelor de fond din sistemul de diluare, aceasta se efectuează în conformitate cu punctul 6.2.4 din prezenta anexă. În acest caz, masa de particule (g/km) se calculează astfel:

în cazul în care gazele de evacuare sunt conduse în exteriorul tunelului;

în cazul în care gazele de evacuare sunt reconduse în tunel.

unde:

Dacă aplicarea factorului de corecție pentru particulele de fond conduce la rezultate negative pentru masa de particule (în g/km), masa de particule se consideră zero g/km.

6.6.8. Determinarea numărului de particule

Numărul de particule din emisii se calculează cu ajutorul următoarei ecuații:

unde:

unde:

unde:

6.6.9. Luarea în calcul a masei emisiilor provenite de la vehicule echipate cu dispozitive de regenerare periodică

În cazul în care vehiculul este echipat cu un sistem de regenerare periodică, astfel cum este definit la punctul 13 din prezentul regulament:

6.6.9.1. Dispozițiile din anexa 13 la prezentul regulament se aplică numai pentru măsurarea masei de particule și nu pentru măsurarea numărului de particule.

6.6.9.2. La eșantionarea masei de particule în cursul unei încercări în care are loc un proces de regenerare programată, temperatura la suprafața filtrului nu trebuie să depășească 192 oC.

6.6.9.3. Pentru eșantionarea masei de particule în timpul unei încercări atunci când dispozitivul de regenerare se află în condiții de sarcină stabilizată (acest lucru însemnând că nu are loc nicio regenerare), se recomandă ca vehiculul să fi parcurs > 1/3 din kilometrajul dintre regenerări programate sau ca dispozitivul de regenerare periodică să fie supus unei sarcini echivalente în afara vehiculului.

Pentru controlul conformității producției, producătorul se poate asigura că această recomandare este respectată prin utilizarea unui coeficient de evoluție. În această situație, punctul 8.2.3.2 din prezentul regulament se înlocuiește cu punctul 6.6.9.3.1 din prezenta anexă.

6.6.9.3.1. În cazul în care producătorul dorește să rodeze vehiculele („x” km, unde x ≤ 3 000 km pentru vehiculele cu motor cu aprindere prin scânteie și x ≤ 15 000 km pentru vehiculele cu motor cu aprindere prin compresie, iar vehiculul se află la > 1/3 distanță între regenerări), procedura de urmat este următoarea:

Acest coeficient poate fi mai mic decât 1.

În acest caz, valorile care trebuie luate în considerare sunt:

Tabelul A4a/1

Ciclul de încercare urban elementar pe standul dinamometric (partea I)

Tabelul A4a/2

Ciclu extraurban (partea 2) pentru încercarea de tipul I

Tabelul A4a/3

Simularea inerției și cerințele privind încărcarea standului dinamometric

Figura A4a/1

Ciclul de conducere pentru încercarea de tipul I

Figura A4a/2

Ciclul urban elementar pentru încercarea de tipul I

Figura A4a/3

Ciclu extraurban (partea 2) pentru încercarea de tipul I

(1) PM = cutia de viteze în punctul mort, ambreiajul cuplat, K1, K2 = cutia de viteză în prima sau în a doua treaptă de viteză, ambreiajul decuplat.

(2) PM = cutia de viteze în punctul mort, ambreiajul cuplat, K1, K5 = cutia de viteză în prima sau în a doua treaptă de viteză, ambreiajul decuplat.

(3) Se pot utiliza trepte de viteză suplimentare, în conformitate cu recomandările producătorului, în cazul în care vehiculul este echipat cu o transmisie cu mai mult de cinci trepte de viteză.

2.2.1. Procedura de etalonare definită în continuare descrie aparatura, configurația încercării și parametrii diverși care sunt măsurați pentru determinarea debitului pompei sistemului CVS. Toți parametrii care se referă la pompă sunt măsurați simultan cu parametrii care se referă la debitmetrul care este racordat în serie la pompă. Debitul calculat (exprimat în m3/min la intrarea în pompă, la presiune și temperatură absolute) poate fi reprezentat sub forma unei funcții de corelare corespunzătoare unei anumite combinații date de parametri ai pompei. Se determină apoi ecuația liniară care exprimă relația dintre debitul pompei și funcția de corelare. În cazul în care pompa sistemului CVS are mai multe viteze de antrenare, trebuie efectuată o operațiune de etalonare pentru fiecare viteză utilizată.

suficient pentru a menține concentrația de CO2 în gazele diluate din sacul de prelevare sub 3 % în volum pentru benzină și motorină, sub 2,2 % în volum pentru GPL și sub 1,5 % în volum pentru GN/biometan.

NO și azot purificat (cantitatea de NO2 din acest gaz de etalonare nu trebuie să depășească 5 % din conținutul de NO).

aer sintetic purificat: (puritate: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); concentrația de oxigen de la 18 la 21 %, în volum;

azot purificat: (puritate: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);

2.4.1. Analizorul se etalonează în domeniul de funcționare utilizat cel mai des, în conformitate cu instrucțiunile producătorului, cu ajutorul unui gaz de aducere la zero și al unui gaz de etalonare (acestea din urmă trebuie să aibă un conținut de NO care să corespundă cu aproximativ 80 % din întreaga scală, iar concentrația de NO2 din amestecul de gaze trebuie să fie mai mică de 5 % din concentrația de NO). Analizorul de NOx trebuie să fie în modul NO, astfel încât gazul de etalonare să nu treacă prin convertizor. Se înregistrează concentrația afișată.

Apendicele 5

Echipamentul de măsurare a numărului de particule emise

1. SPECIFICAȚIE

1.1. Prezentare generală a sistemului

1.1.1. Sistemul de eșantionare a particulelor este alcătuit dintr-un tunel de diluare, o sondă de prelevare și un separator de particule volatile (VPR) situate în amonte de contorul de particule (PNC), precum și dintr-o conductă de transfer adecvată.

1.1.2. Se recomandă utilizarea unui preclasificator granulometric (de exemplu, un ciclon, separator inerțial etc.) situat înainte de intrarea în VPR. Cu toate acestea, se consideră o alternativă acceptabilă la utilizarea unui preclasificator pentru mărimea particulelor o sondă de prelevare corespunzătoare celei prezentate în figura A4a.App4/13, care funcționează ca un dispozitiv adecvat de clasificare pentru mărimea particulelor.

1.2. Cerințe generale

1.2.1. Punctul de eșantionare a particulelor se află în interiorul tunelului de diluare.

Sonda de prelevare a eșantioanelor (PSP) și conducta de transfer a particulelor (PTT) alcătuiesc împreună sistemul de transfer al particulelor (PTS). PTS conduce eșantionul prelevat din tunelul de diluare la intrarea în VPR. PTS trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:

Să fie instalat în apropierea axei tunelului, în aval de intrarea gazelor, la o distanță față de aceasta cuprinsă între 10 și 20 de diametre ale tunelului, orientat în sens invers direcției de curgere în tunel, cu axa la vârf paralelă cu axa tunelului.

Să aibă un diametru interior de cel puțin 8 mm.

Eșantionul de gaz prelevat din PTS trebuie să îndeplinească următoarele condiții:

să aibă un număr Reynolds al curgerii (Re) < 1 700;

timpul de reținere în PTS să fie ≤ 3 secunde.

Se consideră acceptabilă orice altă configurație pentru PTS pentru care poate fi demonstrată o penetrare echivalentă a particulelor la 30 nm.

Tubul de ieșire (OT) care conduce eșantionul diluat de la VPR la intrarea în PNC are următoarele caracteristici:

un diametru interior ≥ 4 mm;

fluxul de gaz al eșantionului prin OT are un timp de reținere de cel mult 0,8 secunde.

Se consideră acceptabilă orice altă configurație pentru OT pentru care poate fi demonstrată o penetrare echivalentă a particulelor la 30 nm.

1.2.2. VPR cuprinde dispozitive pentru diluarea eșantionului și pentru separarea particulelor volatile. Sonda de prelevare pentru fluxul gazului de încercare trebuie astfel amplasată în canalul de diluare încât să permită prelevarea unui eșantion reprezentativ de gaz din amestecul omogen de aer și gaze de evacuare.

1.2.3. Toate părțile sistemului de diluare și ale sistemului de eșantionare, de la țeava de evacuare până la PNC, care sunt în contact cu gazul de evacuare brut și diluat, trebuie proiectate astfel încât să se minimizeze depunerea particulelor. Toate componentele trebuie realizate din materiale bune conducătoare de electricitate, care să nu intre în reacție cu constituenții gazelor de evacuare, și trebuie legate la pământ pentru a preveni efectele electrostatice.

1.2.4. Sistemul de eșantionare a particulelor corespunde bunelor practici de prelevare a aerosolilor, care includ evitarea coturilor bruște și a variațiilor bruște de secțiune, utilizarea unor suprafețe interne netede și prescrierea unei lungimi minime pentru conducta de prelevare. Sunt permise modificări progresive ale secțiunii transversale.

1.3. Cerințe specifice

1.3.1. Eșantionul de particule nu trebuie să treacă printr-o pompă înainte de a trece prin PNC.

1.3.2. Se recomandă utilizarea unui preclasificator al eșantionului.

1.3.3. Unitatea de precondiționare a eșantionului trebuie:

1.3.3.1. să poată dilua eșantionul într-una sau mai multe etape, pentru a ajunge la o concentrație de particule sub limita superioară a modului de numărare particulă cu particulă al PNC și la o temperatură a gazelor la intrarea în PNC sub 35 °C;

1.3.3.2. să includă o etapă inițială de diluare încălzită, în urma căreia temperatura eșantionului să fie ≥ 150 °C și ≤ 400 °C, factorul de diluare fiind de cel puțin 10;

1.3.3.3. să controleze etapele încălzite astfel încât temperaturile nominale de funcționare să se afle în domeniul specificat la punctul 1.3.3.2 din prezentul apendice cu o toleranță de ±10 °C; să fie prevăzute cu o funcție care să indice dacă etapele încălzite se află sau nu în domeniul de temperaturi specificat;

1.3.3.4. să atingă un factor de reducere a concentrației de particule [fr(di)], astfel cum este definit la punctul 2.2.2 din prezentul apendice, pentru particule având diametrele mobilității electrice de 30 nm și, respectiv, de 50 nm, care este mai mare cu maximum 30 %, respectiv 20 % și este mai mic cu maximum 5 % decât factorul obținut pentru particule cu diametrul mobilității electrice de 100 nm pe ansamblul VPR;

1.3.3.5. de asemenea, să poată permite, prin încălzirea și reducerea presiunilor parțiale ale tetracontanului [CH3(CH2)38CH3], o vaporizare > 99,0 % a particulelor de tetracontan de 30 nm, cu o concentrație la intrare ≥ 10 000 cm– 3.

1.3.4. PNC trebuie:

1.3.4.1. să poată funcționa în condiții de operare la debit total;

1.3.4.2. să aibă o precizie de numărare de ± 10 % pe domeniul cuprins între 1 cm– 3 și limita superioară a modului de numărare particulă cu particulă al PNC în raport cu un standard identificabil. La concentrații mai mici de 100 cm–3, pot fi solicitate măsurători a căror medie este calculată pe perioade extinse de prelevare pentru a demonstra precizia PNC cu un grad de fiabilitate statistică ridicat;

1.3.4.3. să aibă o rezoluție de lectură de cel puțin 0,1 particule/cm– 3 la concentrații sub 100 cm– 3;

1.3.4.4. să aibă un răspuns liniar la concentrațiile de particule pe întregul domeniu de măsurare în modul de numărare particulă cu particulă;

1.3.4.5. să aibă o frecvență de transmitere a datelor mai mare sau egală cu 0,5 Hz;

1.3.4.6. să aibă un timp de răspuns T90 pe întregul domeniu de măsurare a concentrațiilor mai mic de 5 s;

1.3.4.7. să încorporeze o funcție de corecție de coincidență până la o corecție maximă de 10 % și să poată utiliza un factor de etalonare intern, determinat în conformitate cu punctul 2.1.3 din prezentul apendice, dar să nu poată utiliza niciun alt algoritm de corectare sau de definire a eficienței de numărare;

1.3.4.8. să aibă eficiențe de numărare pentru particule cu diametrele mobilității electrice de 23 nm (± 1 nm) și, respectiv, 41 nm (±1 nm) de 50 % (± 12 %) și, respectiv, > 90 %. Aceste eficiențe de numărare pot fi atinse prin mijloace interne (de exemplu, prin proiectarea adecvată a aparatului de măsură) sau externe (de exemplu, prin preclasificare dimensională;

1.3.4.9. dacă PNC utilizează un lichid de lucru, acesta trebuie să fie înlocuit cu frecvența specificată de către producătorul instrumentului.

1.3.5. Dacă nu sunt menținute la o valoare constantă cunoscută în punctul în care debitul PNC este reglat, presiunea și/sau temperatura la intrarea în PNC se măsoară și se înregistrează în scopul aplicării corecției măsurătorilor concentrației de particule pentru condițiile normale de temperatură și presiune.

1.3.6. Suma timpilor de reținere ai PTS, VPR și OT plus timpul de răspuns T90 al PNC nu trebuie să depășească 20 s.

1.4. Descrierea recomandată a sistemului

În paragraful de mai jos, este prezentat sistemul recomandat pentru măsurarea numărului de particule. Cu toate acestea, este considerat acceptabil orice sistem care îndeplinește criteriile de performanță specificate la punctele 1.2 și 1.3 din prezentul apendice.

Figura A4a.App5/14 reprezintă schematic sistemul recomandat de eșantionare a particulelor.

Figura A4a.App5/14

Reprezentare schematică a sistemului recomandat de eșantionare a particulelor

1.4.1. Descrierea sistemului de eșantionare

Sistemul de eșantionare a particulelor este alcătuit dintr-o sondă de prelevare în tunelul de diluare (PSP), un PTT, un PCF și un separator de particule volatile (VPR) în amonte de dispozitivul de măsurare a numărului de particule (PNC). Echipamentul VPR cuprinde dispozitive pentru diluarea eșantionului (dispozitivele de diluare a concentrației de particule: PND1 și PND2) și pentru evaporarea particulelor (tubul de evaporare ET). Sonda de prelevare pentru fluxul gazului de încercare trebuie astfel amplasată în canalul de diluare încât să permită prelevarea unui eșantion reprezentativ de gaz din amestecul omogen de aer și gaze de evacuare. Suma timpilor de reținere ai sistemului plus timpul de răspuns T90 al PNC nu trebuie să depășească 20 s.

1.4.2. Sistemul de tranfser al particulelor

PSP și PTT alcătuiesc împreună PTS. PTS conduce eșantionul din tunelul de diluare la intrarea în primul dispozitiv de diluare a numărului de particule. PTS trebuie să îndeplinească următoarele cerințe:

să fie instalat în apropierea axei tunelului, în aval de intrarea gazelor, la o distanță față de aceasta cuprinsă între 10 și 20 de diametre ale tunelului, orientat în sens invers direcției de curgere în tunel, cu axa la vârf paralelă cu axa tunelului;

să aibă un diametru interior de cel puțin 8 mm.

Eșantionul de gaz prelevat din PTS trebuie să îndeplinească următoarele condiții:

să aibă un număr Reynolds al curgerii (Re) < 1 700;

timpul de reținere în PTS să fie ≤ 3 secunde.

Orice altă configurație de prelevare din PTS pentru care se poate demonstra că pătrunderea particulelor cu un diametru al mobilității electrice de 30 nm este echivalentă este considerată acceptabilă.

OT care conduce eșantionul diluat de la VPR la intrarea în PNC are următoarele caracteristici:

are un diametru interior de cel puțin 4 mm;

fluxul eșantionului de gaze prin POT are o durată de reținere ≤ 0,8 secunde.

Orice altă configurație de prelevare din OT pentru care se poate demonstra că pătrunderea particulelor cu un diametru al mobilității electrice de 30 nm este echivalentă este considerată acceptabilă.

1.4.3. Preclasificatorul de particule

Preclasificatorul de particule recomandat se amplasează în amonte de VPR. Punctul de separare de 50 % al preclasificatorului corespunde unui diametru al particulelor situat între 2,5 μm și 10 μm la debitul volumic selectat pentru eșantionarea numărului de particule din emisii. Preclasificatorul este astfel construit încât să permită ca cel puțin 99 % din particulele cu diametrul de 1 μm care intră în preclasificator să ajungă la ieșirea din preclasificator la debitul volumic selectat pentru eșantionarea numărului de particule din emisii.

1.4.4. Separatorul de particule volatile (VPR)

VPR este alcătuit dintr-un prim dispozitiv de diluare a concentrației numărului de particule (PND1), dintr-un tub de evaporare și dintr-un al doilea dispozitiv de diluare a concentrației numărului de particule (PND2), conectate în serie. Funcția de diluare are ca obiectiv reducerea concentrației numărului de particule din eșantion care intră în unitatea de măsurare a concentrației de particule sub limita maximă la care PNC poate funcționa în modul de numărare particulă cu particulă și suprimarea formării de nuclee în eșantion. VPR trebuie să indice dacă PND1 și tubul de evaporare se află la temperatura corectă de funcționare a acestora.

VPR permite, prin încălzirea și reducerea presiunilor parțiale ale tetracontanului [CH3(CH2)38CH3], o vaporizare > 99,0 % a particulelor de tetracontan de 30 nm, cu o concentrație la intrare ≥ 10 000 cm– 3. De asemenea, permite obținerea unui factor de reducere a concentrației de particule (fr), pentru particule având diametrele mobilității electrice de 30 nm și, respectiv, de 50 nm, care este mai mare cu maximum 30 %, respectiv 20 % și este mai mic cu maximum 5 % decât factorul obținut pentru particule cu diametrul mobilității electrice de 100 nm pe ansamblul VPR.

1.4.4.1. Primul dispozitiv de diluare a concentrației de particule (PND1)

Primul dispozitiv de diluare a concentrației de particule trebuie proiectat special pentru a dilua concentrația de particule și a funcționa la temperaturi (ale peretelui) cuprinse între 150 °C și 400 °C. Valoarea fixată a temperaturii peretelui trebuie menținută la o temperatură nominală constantă de funcționare în acest domeniu cu toleranța de ± 10 °C și nu trebuie să depășească temperatura peretelui ET (punctul 1.4.4.2 din prezentul apendice). Dispozitivul de diluare trebuie alimentat cu aer de diluare filtrat cu ajutorul unui filtru HEPA și să poată reduce concentrația eșantionului cu factor de diluare cuprins între 10 și 200 de ori.

1.4.4.2. Tubul de evaporare

Pe toată lungimea ET, temperatura peretelui trebuie să fie mai mare sau egală cu cea a primului dispozitiv de diluare a concentrației de particule și menținută constantă la o valoare nominală de funcționare situată între 300 °C și 400 °C cu o toleranță de ± 10 °C.

1.4.4.3. Al doilea dispozitiv de diluare a concentrației de particule (PND2)

PND2 trebuie proiectat special pentru a dilua concentrația numărului de particule. Dispozitivul de diluare este alimentat cu aer de diluare filtrat cu ajutorul unui filtru HEPA și poate menține un factor de diluare unic cuprins între 10 și 30 de ori. Factorul de diluare al PND2 se alege din domeniul dintre 10 și 15, astfel încât concentrația de particule în aval de cel de al doilea dispozitiv de diluare să fie mai mică decât limita superioară la care PNC poate funcționa în modul de numărare particulă cu particulă, iar temperatura gazului înainte de intrare în PNC să fie < 35 °C.

1.4.5. Contorul de particule (PNC)

Contorul de particule PNC îndeplinește cerințele de la punctul 1.3.4 din prezentul apendice.

2. ETALONAREA/VALIDAREA SISTEMULUI DE EȘANTIONARE A PARTICULELOR (1)

2.1. Etalonarea contorului de particule

2.1.1. Serviciul tehnic se asigură de existența unui certificat de etalonare pentru PNC, în care este atestată conformitatea acesteia cu un standard identificabil, redactat în cel mult 12 luni anterioare încercării emisiilor.

2.1.2. De asemenea, după orice operație importantă de întreținere, PNC va fi reetalonat și va fi emis un nou certificat de etalonare.

2.1.3. Etalonarea trebuie efectuată în conformitate cu o metodă de etalonare standard:

(a) prin compararea răspunsului dispozitivului PNC supus etalonării cu cel al unui electrometru cu aerosol etalonat la eșantionarea simultană a particulelor de etalonare clasificate electrostatic; sau

(b) prin compararea răspunsului PNC supus procedurii de etalonare cu cel al unui alt PNC care a fost etalonat direct prin metoda de mai sus.

În cazul electrometrului, etalonarea se efectuează folosind cel puțin șase concentrații standard distribuite cât mai uniform posibil pe domeniul de măsurare al PNC. Unul dintre aceste puncte este punctul corespunzător unei concentrații nominale egale cu zero obținute prin instalarea la intrarea în fiecare instrument a unui filtru HEPA cu caracteristici corespunzătoare cel puțin celor din clasa H13 conform EN 1822:2008 sau a unui filtru cu performanțe echivalente. Fără ca un factor de etalonare să fie aplicat dispozitivului PNC supus etalonării, concentrațiile măsurate trebuie să fie în limitele de ± 10 % din concentrația standard pentru fiecare concentrație utilizată, cu excepția punctului zero, în caz contrar etalonarea fiind respinsă. Se calculează și se înregistrează gradientul obținut prin regresia liniară a celor două seturi de date. Dispozitivului PNC supus etalonării i se aplică un factor de etalonare egal cu inversul gradientului. Liniaritatea răspunsului se calculează pe baza pătratului coeficientului de corelație Pearson (R (1)) al celor două seturi de date și trebuie să aibă o valoare mai mare sau egală cu 0,97. Atât pentru calculul gradientului, cât și pentru cel al lui R (1), dreapta regresiei liniare trebuie forțată să treacă prin origine (situație corespunzătoare concentrației zero pentru ambele instrumente).

În cazul dispozitivului PNC de referință, etalonarea se efectuează folosind cel puțin șase concentrații standard distribuite pe domeniul de măsurare al PNC. Cel puțin trei puncte trebuie să fie la concentrații sub 1 000 cm– 3, restul concentrațiilor fiind liniar distanțate între 1 000 cm– 3 și maximul domeniului de măsurare al PNC în modul de numărare particulă cu particulă. Unul dintre aceste puncte este punctul corespunzător unei concentrații nominale egale cu zero obținute prin instalarea la intrarea în fiecare instrument a unui filtru HEPA cu caracteristici corespunzătoare cel puțin celor din clasa H13 conform EN 1822:2008 sau a unui filtru cu performanțe echivalente. Fără ca un factor de etalonare să fie aplicat dispozitivului PNC supus etalonării, concentrațiile măsurate trebuie să fie în limitele de ± 10 % din concentrația standard pentru fiecare concentrație, cu excepția punctului de zero, în caz contrar etalonarea fiind respinsă. Se calculează și se înregistrează gradientul obținut prin regresia liniară a celor două seturi de date. Dispozitivului PNC supus etalonării i se aplică un factor de etalonare egal cu inversul gradientului. Liniaritatea răspunsului se calculează pe baza pătratului coeficientului de corelație Pearson (R (1)) al celor două seturi de date și trebuie să aibă o valoare mai mare sau egală cu 0,97. Atât pentru calculul gradientului, cât și pentru cel al lui R (1), dreapta regresiei liniare trebuie forțată să treacă prin origine (situație corespunzătoare concentrației zero pentru ambele instrumente).

2.1.4. Etalonarea cuprinde de asemenea și o verificare a cerințelor specificate la punctul 1.3.4.8 din prezentul apendice cu privire la eficiența dispozitivului PNC de detectare a particulelor cu diametrul mobilității electrice de 23 nm. Nu este necesară verificarea eficienței de numărare a particulelor cu 41 nm.

2.2. Etalonarea/validarea separatorului de particule volatile

2.2.1. Etalonarea factorilor dispozitivului VPR de reducere a concentrației de particule pe întregul său domeniu de valori de diluare, la temperaturile nominale constante de funcționare, este necesară când aparatul este nou și după orice operații importante de întreținere. Cerința privind validarea periodică a factorului de reducere a concentrației al dispozitivului VPR se limitează la efectuarea verificării pentru o singură reglare, și anume pentru reglarea utilizată în mod uzual la măsurătorile pe vehicule cu motorină echipate cu filtru de particule. Serviciul tehnic se asigură de existența unui certificat de etalonare sau de validare pentru separatorul de particule volatile redactat în perioada de șase luni anterioară încercării emisiilor. Dacă separatorul de particule volatile este prevăzut cu dispozitive de alarmă pentru monitorizarea temperaturilor, este admis un interval între validări de 12 luni.

Caracteristicile VPR în ceea ce privește factorul de reducere a concentrației de particule trebuie determinate pentru particule solide cu diametrul mobilității electrice de 30 nm, 50 nm și 100 nm. Factorii de reducere a concentrației de particule [fr(d)], pentru particule având diametrele mobilității electrice de 30 nm și, respectiv, de 50 nm sunt mai mari cu maximum 30 %, respectiv 20 % și sunt mai mici cu maximum 5 % decât factorul obținut pentru particule cu diametrul mobilității electrice de 100 nm. Pentru validare, factorul mediu de reducere a concentrației de particule se încadrează în limita de ± 10 % din factorul mediu de reducere a concentrației de particule obținut la etalonarea primară a dispozitivului VPR.

2.2.2. Aerosolul de încercare utilizat la aceste măsurări conține particule cu diametrul mobilității electrice de 30, 50 și 100 nm și prezintă la intrarea în VPR o concentrație minimă de 5 000 de particule/cm– 3. Concentrațiile particulelor se măsoară în amonte și în aval de părțile componente.

Factorul de reducere a concentrației de particule în funcție de dimensiunile particulelor [fr(di)] se calculează după cum urmează:

unde:

Nin(di) = concentrația numărului de particule cu diametrul d i din amonte; Nout(di) = concentrația numărului de particule cu diametrul di din aval; și di = diametrul mobilității electrice a particulelor (30, 50 sau 100 nm).

Nin(di) și Nout(di) se corectează pentru aceleași condiții.

Reducerea medie a concentrației de particule pentru un nivel de diluare dat se calculează după cum urmează:

Este recomandabil ca VPR să fie etalonat și validat ca unitate completă.

2.2.3. Serviciul tehnic verifică existența unui certificat de etalonare pentru VPR care să ateste eficiența efectivă de separare a acestuia, emis în perioada de șase luni anterioară încercărilor privind emisiile. Dacă separatorul de particule volatile este prevăzut cu dispozitive de alarmă pentru monitorizarea temperaturilor, este admis un interval între validări de 12 luni. Atunci când este reglat pentru diluare minimă și funcționează la temperatura de funcționare recomandată de producător, dispozitivul VPR, la o concentrație la intrare ≥ 10 000 cm– 3, trebuie să separe peste 99,0 % din particulele de tetracontan [CH3(CH2)38CH3] având diametrul mobilității electrice de cel puțin 30 nm.

2.3. Proceduri de verificare a sistemului de determinare a numărului de particule

2.3.1. Înainte de fiecare încercare, contorul de particule trebuie să indice o concentrație mai mică de 0,5 particule/cm– 3, în cazul în care la intrarea întregului sistem de eșantionare a particulelor (VPR și PNC) a fost instalat un filtru HEPA cel puțin din clasa H13 conform normei EN 1822:2008 sau un filtru cu performanțe echivalente.

2.3.2. Cu ajutorul unui debitmetru etalonat, o dată pe lună, se verifică dacă valoarea măsurată a debitului emisiilor în contorul de particule se abate cu mai mult de 5 % față de debitul nominal al contorului de particule.

2.3.3. Zilnic, după instalarea unui filtru HEPA cu performanțe corespunzătoare cel puțin celor din clasa H13 conform EN 1822:2008 sau a unui filtru cu performanțe echivalente, la intrarea în contorul de particule, se verifică dacă acesta indică o concentrație ≤ 0,2 cm– 3. După înlăturarea acestui filtru, contorul de particule trebuie să indice o creștere a concentrației măsurate la cel puțin 100 de particule/cm– 3, dacă prin contor trece aer ambiant, concentrația indicată revenind la ≤ 0,2 cm– 3, dacă filtrul HEPA este reinstalat.

2.3.4. Înainte de începutul fiecărei încercări, se verifică dacă sistemul de măsurare arată că tubul de evaporare, dacă acesta face parte din sistem, a ajuns la temperatura corectă de funcționare.

2.3.5. Înainte de începutul fiecărei încercări, se verifică dacă sistemul de măsurare arată că dispozitivul de diluare PND1 a ajuns la temperatura corectă de funcționare.

(1) Exemple de metode de etalonare/validare sunt disponibile la adresa: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html