RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene L 351/68

DECIZIA (UE) 2016/2327 A COMISIEI

din 5 iulie 2016

privind ajutorul de stat SA. 19864 — 2014/C (ex 2009/NN54) pus în aplicare de către Belgia — Finanțarea spitalelor publice IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală

[notificată cu numărul C(2016) 4051]

(Numai textele în limbile neerlandeză și franceză sunt autentice)

(Text cu relevanță pentru SEE)

COMISIA EUROPEANĂ,

având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf (1),

având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),

după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în temeiul articolelor menționate anterior (2) și având în vedere observațiile acestora,

întrucât:

1. PROCEDURĂ

(1) Prin scrisorile din 7 septembrie 2005 și 17 octombrie 2005, înregistrate la 12 septembrie 2005 și, respectiv, 19 octombrie 2005, Comisia a primit o plângere împotriva statului belgian în ceea ce privește presupusa acordare, începând din 1995, a unui ajutor ilegal și incompatibil cu piața internă pentru cele cinci spitale publice (3) (denumite în continuare „spitalele IRIS”) (4) din rețeaua IRIS (5) (denumită în continuare „IRIS”) din regiunea Bruxelles-Capitală. Plângerea a fost depusă de două asociații [și anume, Coordination bruxelloise d'institutions sociales et de santé (CBI) și Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP)] care reprezintă spitale administrate de persoane juridice de drept privat (denumite în continuare „spitale private”) și, în mod individual, de mai multe spitale membre ale acestor asociații (6).

(2) Plângerea s-a concentrat pe următoarele serii de argumente: (i) absența sau lipsa de claritate a definirii și a atribuirii misiunilor de serviciu public specifice impuse numai spitalelor IRIS, nu și spitalelor private din Bruxelles; (ii) compensarea pierderilor spitalelor IRIS de către autoritățile publice; (iii) supracompensarea costurilor legate de misiunile de serviciu public ale spitalelor IRIS prin intermediul Fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale; (iv) lipsa de transparență în ceea ce privește modul de finanțare publică a spitalelor IRIS; și, în sfârșit, (v) existența unor subvenții încrucișate în favoarea activităților nespitalicești ale spitalelor IRIS ca urmare a compensațiilor primite pentru exercitarea misiunilor lor spitalicești (7).

(3) În urma unor informații suplimentare transmise de autoritățile belgiene la 10 ianuarie 2008, serviciile Comisiei au informat reclamanții cu privire la opinia preliminară a acestora privind plângerea trimisă prin poștă (8) și au invitat părțile interesate să prezinte noi informații care să le permită să reexamineze evaluarea preliminară a plângerii, în caz contrar considerându-se că aceasta din urmă a fost retrasă. După primirea unui răspuns din partea reclamanților, serviciile Comisiei au confirmat evaluarea preliminară prin scrisoarea din 10 aprilie 2008.

(4) Ulterior, reclamanții au informat Comisia că au introdus o acțiune în anulare în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (devenit, de la data de 1 decembrie 2009, Tribunalul Uniunii Europene, denumit în continuare „Tribunalul”) împotriva scrisorii din 10 ianuarie 2008, pe care o consideră drept o decizie a Comisiei (9). În plus, la 20 iunie 2008, reclamanții au introdus o acțiune în anulare împotriva scrisorii serviciilor Comisiei din 10 aprilie 2008 (10). Cele două acțiuni introduse în fața Tribunalului au fost suspendate de către acesta până la 31 octombrie 2009, Comisia informând Tribunalul că intenționa să adopte o decizie în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului (11). Pentru adoptarea deciziei respective, serviciile Comisiei au solicitat informații suplimentare din partea autorităților belgiene, precum și a reclamanților.

(5) În decizia sa din 28 octombrie 2009 (12) (denumită în continuare „decizia Comisiei din 2009”, a se vedea, de asemenea, secțiunea 4.1), Comisia a decis să nu ridice obiecții cu privire la ajutorul de finanțare a spitalelor publice din rețeaua IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală, întrucât finanțarea în cauză era considerată compatibilă cu piața comună, în temeiul condițiilor prevăzute în Decizia 2005/842/CE a Comisiei (13) (denumită în continuare „Decizia privind SIEG din 2005”) și, în mod direct, în temeiul articolului 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent, articolul 106 alineatul (2) din TFUE] cu privire la misiunile de serviciu public atribuite înainte de intrarea în vigoare a Deciziei privind SIEG din 2005, la data de 19 decembrie a aceluiași an.

(6) Ulterior, reclamanții au formulat o acțiune în anulare în fața Tribunalului împotriva acestei decizii a Comisiei. Tribunalul a anulat decizia Comisiei prin hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 în cauza T-137/10 (14) (a se vedea, de asemenea, secțiunea 4.2), considerând că decizia fusese adoptată cu încălcarea drepturilor procedurale ale reclamanților. În special, Tribunalul a concluzionat că Comisia ar fi trebuit să exprime îndoieli cu privire la compatibilitatea măsurilor în cauză cu piața internă, luând în considerare argumentele reclamanților în această privință. Tribunalul a concluzionat, prin urmare, că era obligația Comisiei să deschidă procedura oficială de investigare în vederea obținerii oricărui element relevant pentru verificarea compatibilității tuturor măsurilor de ajutor în discuție cu piața internă, precum și pentru a permite reclamanților și celorlalte părți interesate să își prezinte observațiile în cadrul procedurii respective (15).

(7) Prin scrisoarea din 1 octombrie 2014, Comisia a informat Belgia cu privire la decizia sa de a iniția procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) din TFUE cu privire la măsurile de finanțare publică în favoarea spitalelor IRIS din regiunea Bruxelles-Capitală.

(8) Decizia Comisiei de a iniția procedura (denumită în continuare „decizia de inițiere a procedurii”) a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (16). Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsurile în cauză.

(9) Prin scrisoarea din 22 octombrie 2014, autoritățile belgiene au solicitat o prelungire a termenului pentru a își prezenta observațiile ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii. Comisia a acordat prelungirea prin scrisoarea din 23 octombrie 2014. O nouă prelungire a termenului a fost solicitată prin e-mail la 1 decembrie 2014 și a fost acordată de Comisie prin scrisoarea din 2 decembrie 2014. Prin scrisoarea din 16 decembrie 2014, Regatul Belgiei și-a prezentat observațiile cu privire la decizia de inițiere a procedurii.

(10) Comisia a primit observații din partea unor părți interesate (a se vedea secțiunea 5 de mai jos), la 15 decembrie 2014, 5 ianuarie 2015 și 9 ianuarie 2015. Prin scrisorile din 13 și din 20 februarie 2015, Comisia a transmis observațiile respective Belgiei, care a avut posibilitatea de a reacționa. Belgia a comunicat comentariile sale prin scrisoarea din 13 martie 2015, înregistrată la 17 martie 2015.

(11) Pe această bază, Comisia a reexaminat dosarul și a interpretat anumite elemente întrun mod diferit față de evaluarea din decizia anulată din 2009.

2. CONTEXT

(12) Spitalele IRIS își desfășoară activitatea într-un mediu legislativ și de reglementare complex, stabilit de diferite autorități publice. O evaluare generală a conformității finanțării publice de care beneficiază spitalele respective cu normele privind ajutoarele de stat necesită, mai întâi, o scurtă descriere a cadrului juridic și de reglementare aplicabil spitalelor IRIS. Această descriere include o prezentare a Legii CPAS (pe baza căreia au fost create spitalele IRIS), un scurt istoric al creării spitalelor IRIS, o listă a documentelor legislative și de altă natură care reglementează activitatea spitalelor IRIS, o scurtă descriere a principalelor activități ale spitalelor IRIS, precum și o enumerare a diferitelor mecanisme de finanțare aplicabile.

2.1. Dreptul la asistență socială și Legea CPAS

(13) În Belgia, dreptul la asistență socială este un drept constituțional. Articolul 23 din Constituția belgiană, în special, prevede următoarele: „Fiecare persoană are dreptul de a duce o viață conformă cu demnitatea umană. În acest scop, legea, decretul sau dispoziția menționată la articolul 134 garantează, ținând cont de obligațiile corespunzătoare, drepturile economice, sociale și culturale, și determină condițiile exercitării acestora. Drepturile respective cuprind în principal: […] 2o dreptul la securitate socială, la protecția sănătății și la asistență socială, medicală și juridică.”

(14) Accesul efectiv al cetățenilor la asistența socială este reglementat, în principal, de Legea organică din 8 iulie 1976 (17) (denumită în continuare „Legea CPAS”) de instituire a centrelor publice de acțiune socială (denumite în continuare „CPAS”). Acestea sunt organisme publice cu personalitate juridică și sunt prezente în fiecare comună belgiană. CPAS sunt conduse de un consiliu ai cărui membri sunt aleși de consiliul comunal din comuna respectivă. În temeiul articolului 1 din Legea CPAS: „Orice persoană are dreptul la asistență socială. Obiectivul acesteia este de a permite tuturor să ducă o viață conformă cu demnitatea umană. Au fost create centre publice de ajutor social care, în condițiile stabilite de prezenta lege, trebuie să asigure această asistență.”

(15) În practică, CPAS oferă asistență socială persoanelor care nu dispun de resursele necesare pentru a putea duce o viață conformă cu demnitatea umană și care nu pot beneficia de alte forme de asigurări sociale (de exemplu, ajutor de șomaj). În acest context, articolul 57 alineatul (1) din Legea CPAS precizează că CPAS are misiunea de a asigura persoanelor și familiilor ajutorul datorat de colectivitate. Acesta descrie misiunea respectivă după cum urmează: „Acesta asigură nu numai un ajutor paliativ sau curativ, ci și un ajutor preventiv. Poate încuraja participarea socială a utilizatorilor. Acest ajutor poate fi material, social, medical, medico-social sau psihologic.”

(16) Fiecare CPAS este obligat să acorde asistență socială persoanelor și familiilor, dar dispune de o anumită putere discreționară în ceea ce privește alegerea modului în care este furnizat ajutorul. Mai precis, un CPAS poate să acorde un astfel de ajutor: — fie el însuși, în mod direct; — fie „atunci când este necesar și, dacă este cazul, în cadrul unei programări existente” (a se vedea, de asemenea, considerentul 19), prin intermediul unor instituții sau servicii pe care le creează [în temeiul articolului 60 alineatul (6), al articolului 79 și al articolului 118 din Legea CPAS], caz în care CPAS care creează o astfel de instituție sau serviciu este obligat, de asemenea, să definească scopul acesteia/acestuia. Orice obligație socială pe care CPAS o deleagă instituției respective sau serviciului respectiv trebuie ulterior să fie asigurată în conformitate cu acest scop; — fie prin intermediul unor instituții sau servicii cu care colaborează (articolul 61 din Legea CPAS), caz în care instituțiile sau serviciile în cauză trebuie să fi fost create: — fie de către CPAS însuși (a se vedea liniuța anterioară); — fie de către o parte terță care a definit, de asemenea, scopul acestora.

(17) În ultimele două cazuri, CPAS deleagă (o parte din) obligațiile sale privind asistența socială numai în măsura în care o astfel de delegare este conformă cu scopul urmărit de instituția colaboratoare. Pe de o parte, în cazul în care instituția este creată de CPAS, acesta din urmă îi controlează scopul. În cazul unei instituții în întregime distincte (instituție terță), dimpotrivă, colaborarea va fi limitată de scopul instituției respective.

(18) Obligația legală impusă CPAS de a furniza asistență socială, indiferent dacă această asistență este materială, socială, medicală, medico-socială sau psihologică, este aceeași, indiferent dacă CPAS furnizează asistența în mod direct sau prin intermediul unor instituții pe care le creează sau cu care colaborează. Articolul 57 din Legea CPAS impune CPAS (exclusiv) obligația de a furniza această asistență în toate cazurile. Orice tip de delegare constituie o formă de îndeplinire a acestei obligații și nu exonerează CPAS de responsabilitatea de a îndeplini și de a continua să își îndeplinească obligația.

(19) Cerințele care se aplică atunci când un CPAS dorește să înființeze o instituție sau un serviciu (de exemplu, un spital) în scopul de a își îndeplini (parțial) misiunea de asistență socială sunt prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS: „Centrul public de asistență socială creează, atunci când acest lucru se dovedește necesar și, dacă este cazul, în cadrul unei programări existente, instituții sau servicii cu caracter social, curativ sau preventiv, le extinde și le gestionează. Necesitatea creării sau extinderii unei instituții sau a unui serviciu trebuie să fie rezultatul unui dosar care cuprinde o analiză privind nevoile comunei și/sau regiunii și instituțiile sau serviciile similare aflate deja în funcțiune, o descriere a funcționării, o evaluare exactă a prețului de cost și a cheltuielilor care trebuie realizate și, dacă este posibil, informații care să permită o comparație cu întreprinderi sau servicii similare. Crearea sau extinderea unor instituții sau servicii care pot beneficia de subvenții fie la nivelul investițiilor, fie al funcționării, poate fi decisă doar pe baza unui dosar care demonstrează faptul că condițiile prevăzute de legislație sau de normele organice pentru acordarea acestor subvenții vor fi respectate. Fără a aduce atingere autorizațiilor care urmează să fie obținute de la alte autorități publice, decizia de a crea sau a extinde o instituție sau un serviciu, de îndată ce aceasta este de natură să determine o contribuție de la bugetul comunal sau o majorare a acestei contribuții, este supusă aprobării consiliului comunal.”

(20) Obligația impusă la articolul 57 din Legea CPAS de a furniza un ajutor (social, medical, medico-social sau psihologic) persoanelor și familiilor este: — generală: ajutorul trebuie să fie acordat indiferent de convingerile ideologice, filozofice sau religioase ale beneficiarilor (articolul 59 din Legea CPAS) și de lipsa de mijloace, dacă este cazul, a persoanei în cauză. În mod specific, CPAS are misiunea de a oferi sprijin în funcție de nivelul de sărăcie al persoanei în cauză. Pe această bază, fiecare CPAS este obligat să ofere ajutor tuturor. În cazul în care creează o instituție sau un serviciu pentru a își îndeplini misiunea, instituția sau serviciul respectiv este supus(ă) aceleiași obligații; — fără limită de timp: ajutorul trebuie acordat atât timp cât există o necesitate socială. Prin urmare, CPAS este obligat să asigure continuitatea ajutorului și, astfel, a instituției sau a serviciului care îl furnizează.

(21) Pe baza principiului autonomiei locale, fiecare CPAS, în comuna sa, decide în mod autonom, în conformitate cu Legea CPAS, cu privire la modul cel mai potrivit de a își îndeplini obligația de a furniza asistență socială (inclusiv medicală). Alegerea constituțională de a organiza asistența socială la nivel local este ghidată, de asemenea, de dorința și de necesitatea de a institui o politică de asistență socială cât mai apropiată posibil de populație. Atunci când un CPAS decide să creeze o instituție de îngrijiri medicale cu caracter curativ pentru a răspunde nevoilor de îngrijire ale populației locale, instituția astfel creată este reglementată atât de Legea CPAS, cât și de cadrul de reglementare federal aplicabil spitalelor (a se vedea considerentul 32), care se aplică tuturor spitalelor, indiferent de statutul acestora (public sau privat) și garantează un sistem de organizare comun pentru întreaga țară. Cu toate acestea, spre deosebire de spitalele private, spitalele create de un CPAS, cum sunt spitalele IRIS, au obiectivul principal de a contribui permanent la furnizarea de asistență socială. Natura exactă a obligațiilor impuse spitalelor IRIS în ceea ce privește asistența socială (a se vedea, de asemenea, secțiunea 7.3.4.1 de mai jos) este definită în statutele spitalelor IRIS și în planurile strategice ale IRIS în conformitate cu dispozițiile Legii CPAS (în special, articolele 120 și 135d din legea menționată).

(22) În sfârșit, în temeiul articolului 106 din Legea CPAS, comunele au obligația de a acoperi deficitul CPAS-urilor proprii atunci când acestea nu dispun de resurse suficiente pentru a acoperi cheltuielile aferente obligațiilor de asistență socială.

2.2. Crearea spitalelor IRIS

(23) Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea considerentul 15), asistența socială acordată de CPAS include asistență medicală și medico-socială și poate avea un caracter atât preventiv, cât și curativ. Această asistență poate fi acordată fie: (i) direct de către CPAS; fie (ii) prin intermediul unei părți terțe (de exemplu un spital privat), în conformitate cu autonomia sa juridică; sau (iii), în special în cazul în care CPAS dorește să examineze modul în care aceste obiective sunt îndeplinite, prin crearea unei instituții sau a unui serviciu responsabil cu îndeplinirea unei părți a acestei misiuni (misiunea este definită în statutul respectivei instituții sau a serviciului respectiv și, în cazul spitalelor IRIS, în planurile strategice ale IRIS (a se vedea considerentele 16 și 21). Pentru a își îndeplini misiunea de asistență medicală, CPAS au creat și continuă să (co-)gestioneze spitale în mai multe orașe și comune din Belgia.

(24) În trecut, CPAS din cele șase comune bruxelleze în cauză (18) au furnizat ele însele asistență socială cu caracter medical și socio-medical prin intermediul a opt spitale publice (19) distribuite în opt locații diferite. Aceste spitale erau gestionate în mod direct de CPAS-urile lor respective și nu aveau personalitate juridică. Prin urmare, era clar că spitalele respective contribuiau la îndeplinirea obligației de asistență socială a CPAS-urilor lor respective. Cu toate acestea, în prima jumătate a anilor 1990, autoritățile publice din Bruxelles au estimat că deficitele structurale ale acestor spitale le amenințau perenitatea. Pentru a asigura perenitatea și viabilitatea pe termen lung a spitalelor publice bruxelleze, autoritățile publice au decis să le restructureze.

(25) Prima etapă a restructurării a fost lansată la 19 mai 1994, odată cu semnarea unui acord de cooperare între guvernul federal al Belgiei, regiunea Bruxelles-Capitală și Comisia comunitară comună din Bruxelles privind politica spitalicească. Acordul prevedea punerea în aplicare a unui pact de restructurare, pentru a se asigura perenitatea serviciilor spitalicești publice și locale. Astfel cum se menționează la articolul 2 din acordul de cooperare: „Acest pact de restructurare trebuie să îndeplinească următoarele condiții: 1. să prezinte garanții privind menținerea, pe de o parte, a specificității spitalelor publice, printre altele prin alegerea structurilor juridice și de coordonare care asigură o preponderență a sectorului public în cadrul organismelor de conducere și al procedurilor de luare a deciziilor și, pe de altă parte, a ancorării locale, printr-o consolidare a reprezentării aleșilor direcți în componența organismelor de conducere.” (20)

(26) În acest scop, preambulul la acordul de cooperare prevede următoarele: „Întrucât deficitul financiar anunțat de spitalele publice situate pe teritoriul regiunii Bruxelles-Capitală a atins, într-adevăr, proporții îngrijorătoare; Întrucât, în pofida mai multor planuri de reorganizare, echilibrul financiar al acestor instituții se dovedește a fi extrem de precar și, astfel, pune presiune, din punct de vedere structural, asupra bugetelor comunale; Întrucât este necesar, în aceste condiții, să se încurajeze instituirea unor mecanisme de coordonare și cooperare între comunele și centrele publice de asistență socială și asociațiile create în temeiul capitolului XII din Legea organică din 8 iulie 1976 privind centrele publice de asistență socială, responsabile de diferitele spitale publice situate pe teritoriul regiunii Bruxelles-Capitală; Întrucât astfel de mecanisme de coordonare și de cooperare sunt de natură să asigure perenitatea spitalelor publice, încurajând sinergiile între echipamente și infrastructură, precum și a mijloacelor lor de gestionare și de dezvoltare și să contribuie la remedierea deficitului bugetelor comunale; Întrucât prezentul acord nu modifică cu nimic normele de finanțare a spitalelor, ci urmărește doar să remedieze deficitul structural care afectează centrele publice de asistență socială și comunele.” (21)

(27) Pe această bază, la 22 decembrie 1995, Comisia comunitară comună din Bruxelles a adoptat o ordonanță prin care se introduce un capitol XIIa în versiunea Legii CPAS, care se aplică regiunii Bruxelles-Capitală. Lucrările pregătitoare pentru această ordonanță (22) fac trimitere la acordul de cooperare din 19 mai 1994 (a se vedea considerentul 25), al cărui principal obiectiv era de a asigura, prin restructurarea propusă, perenitatea spitalelor publice din Bruxelles (23).

(28) Restructurarea s-a bazat, în principal, pe următoarele elemente: — cesionarea, de către CPAS, a gestiunii directe a spitalelor publice, unor persoane juridice nou create (cunoscute sub denumirea de „asociații reglementate de capitolul XII”), instituite de către CPAS (împreună cu comunele în cauză, asociația reprezentativă a medicilor de spital și, după caz, Université Libre de Bruxelles (ULB) și/sau Vrije Universiteit Brussel (VUB). În acest sens, CPAS au renunțat la decizia luată anterior de a gestiona ele însele propriile spitale. În conformitate cu articolul 60 alineatul (6) și cu articolul 118 din Legea CPAS (a se vedea considerentul 19), CPAS au decis înființarea unei asociații care să le permită furnizarea de asistență medicală și medico-socială comunității. Prin urmare, spitalele publice bruxelleze au fost lichidate, iar activitățile acestora au fost transferate către opt asociații spitalicești locale instituite în temeiul capitolului XII din Legea CPAS. Spitalele IRIS au obținut astfel autonomie juridică și financiară (24) la 1 ianuarie 1996. Au fost create următoarele opt asociații spitalicești: CHU Brugmann – HUDERF, CH Brien, CHU Saint-Pierre (CHU-SP), CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière și Institut Bordet (IB). Cele opt spitale au fost apoi grupate după cum urmează, menținând în același timp toate locațiile existente, în cinci spitale IRIS, astfel cum există în prezent. CHU Brugmann (CHU-B) și Spitalul universitar pentru copii Reine Fabiola (HUDERF) au fost împărțite în două entități juridice separate la 1 ianuarie 1997. La 1 iulie 1999, CHU Brugmann și CH Brien au fost grupate într-o singură entitate numită CHU Brugmann. La aceeași dată, CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière au fuzionat pentru a forma Spitalele Iris Sud. În prezenta decizie, cu excepția cazului în care se specifică altfel, termenul „spitalele IRIS” desemnează cele cinci asociații spitalicești locale actuale (25); — crearea unei structuri centrale numite IRIS (în temeiul capitolului XIIa din Legea CPAS), care trebuie să asigure coordonarea și controlul activităților spitalicești din fiecare din asociațiile reglementate de capitolul XII (26). Structura centrală IRIS are drept obiectiv principal să ajungă la un echilibru financiar durabil pentru activitățile spitalicești efectuate de spitalele IRIS. Principalele sale atribuții sunt de a coordona activitățile spitalelor IRIS, de a stabili un plan strategic pentru rețeaua IRIS, de a îmbunătăți calitatea serviciilor oferite și de a monitoriza bugetul rețelei.

(29) În conformitate cu capitolul XII din Legea CPAS, fiecare dintre asociațiile spitalicești locale este instituită pe baza unor statute care, printre altele, definesc scopul, drepturile și obligațiile membrilor săi, precum și ale organelor sale de decizie (27). Fiecare dintre aceste asociații dispune de o Adunare generală și de un Consiliu de administrație în cadrul cărora sunt reprezentate diversele părți care au creat asociația (a se vedea considerentul 28), dar reprezentanții autorităților publice (și anume, comuna și CPAS) dețin majoritatea voturilor în cadrul acestor organisme de decizie (28). Prin urmare, nu există nicio îndoială că fiecare dintre spitalele IRIS este controlat de autoritățile publice. În mod similar, comunele și CPAS dispun de o largă majoritate în cadrul Adunării generale și al Consiliului de administrație al structurii centrale IRIS.

(30) Capitolul XIIa din Legea CPAS precizează, printre altele, normele privind controlul și tutela administrativă care se aplică asociațiilor spitalicești locale. Mai exact, organizația centrală IRIS este obligată să elaboreze un plan strategic care angajează asociațiile locale care fac obiectul capitolului XII. Pe baza acestui plan, fiecare asociație spitalicească locală este obligată să elaboreze planuri de gestionare și planuri financiare și să le prezinte organizației IRIS spre aprobare (a se vedea articolul 135d din Legea CPAS). Asociațiile spitalicești locale trebuie, de asemenea, să solicite autorizarea IRIS înainte de a lua anumite decizii majore (a se vedea articolul 135e) și fac obiectul unei verificări trimestriale exercitate de IRIS (a se vedea articolul 135g). De asemenea, IRIS desemnează un comisar în cadrul fiecărei asociații spitalicești locale; acesta participă la reuniunile organelor de decizie ale asociațiilor respective și dispune de un drept de veto asupra deciziilor care nu sunt conforme cu deciziile luate de IRIS (a se vedea articolul 135h).

(31) În cele din urmă, astfel cum se explică în considerentele 31 și 32 din decizia de inițiere a procedurii, restructurarea spitalelor publice bruxelleze supervizate și conduse de către CPAS cuprindea, de asemenea, o componentă financiară. Mai precis, prin intermediul Fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale (denumit în continuare „FRBRTC”), regiunea Bruxelles-Capitală a acordat un împrumut de 4 miliarde de franci belgieni (aproximativ 100 de milioane EUR) pe o perioadă de 20 de ani comunelor care exploatează un spital public (prin intermediul CPAS-urilor lor respective) (29). Ulterior, aceste comune au dirijat fondurile către spitalele lor publice pentru a acoperi o parte din datoriile financiare ale acestora (30). La 6 iunie 1996, regiunea Bruxelles-Capitală a decis să nu solicite rambursarea împrumutului și a dobânzilor, cu condiția ca respectivele acorduri privind restructurarea să fie puse în aplicare pe deplin, iar planurile financiare să fie respectate.

2.3. Cadrul de reglementare aplicabil spitalelor IRIS

(32) Din secțiunea anterioară, rezultă în mod clar că spitalele IRIS au fost create pe baza Legii CPAS pentru a permite CPAS să își respecte obligațiile în ceea ce privește asistența socială. Prin urmare, astfel de spitale sunt reglementate, în primul rând, de Legea CPAS. Cu toate acestea, ca spitale, acestea fac, de asemenea, obiectul Legii coordonate privind spitalele (LCH) (31) din 7 august 1987, al cărei articol 147 (în prezent articolul 163 din LCH, în versiunea din 10 iulie 2008) (32) prevede următoarele: „În ceea ce privește spitalele gestionate de un Centru public de asistență socială și medicii care lucrează în spitalele respective, dispozițiile cuprinse în prezenta Lege coordonată completează Legea organică din 8 iulie 1976 privind Centrele publice de asistență socială și, în special, articolele 48, 51, 52, 53, 54, 55, 56 și 94 din legea respectivă.”

(33) LCH definește, printre altele, tipurile de spitale care pot fi agreate oficial (33); condițiile privind administrarea unui spital și structura activității medicale (34); programarea spitalicească (35); normele și condițiile de autorizare a spitalelor și a serviciilor spitalicești (36); raporturile juridice dintre un spital și medicii din spital, statutul pecuniar al medicilor din spital, cuprinzând, în special, perceperea și fixarea onorariilor, cuprinsul onorariilor și acordarea onorariilor percepute în mod central (37).

(34) În plus, spitalele IRIS fac, de asemenea, obiectul normelor stabilite prin statutul asociațiilor spitalicești locale, care specifică, printre altele, scopul spitalelor IRIS, precum și drepturile și atribuțiile membrilor asociației (a se vedea, de asemenea, considerentul 29).

(35) În cele din urmă, asociațiile spitalicești locale își desfășoară activitatea sub tutela organizației centrale IRIS, ceea ce limitează capacitatea acestora de a lua, în mod independent, anumite decizii financiare și de gestionare (a se vedea considerentul 30). Este important de menționat faptul că organizația centrală IRIS adoptă planuri strategice multianuale care implică asociațiile spitalicești locale, astfel cum prevede articolul 135d din Legea CPAS.

(36) În concluzie, cadrul normativ în care operează spitalele IRIS este compus din Legea CPAS, LCH, statutele asociațiilor spitalicești locale și planurile strategice obligatorii adoptate de organizația centrală IRIS.

2.4. Principalele activități ale spitalelor IRIS

(37) Activitatea principală a spitalelor IRIS este de a oferi servicii spitalicești pacienților din regiunea Bruxelles-Capitală. Spitalele IRIS au, în total, un număr de aproape 10 000 de angajați, asigură mai mult de un milion de consultații pe an și constituie cea mai mare unitate de urgențe din Belgia. Acestea oferă servicii medicale complete în toate principalele domenii medicale. Două dintre acestea sunt specializate în anumite domenii (Spitalul universitar pentru copii Reine Fabiola este specializat în pediatrie, în timp ce Institutul Bordet este specializat în oncologie).

(38) Pe lângă serviciile medicale, spitalele IRIS asigură, de asemenea, o serie de activități sociale conexe. În special, asistenții sociali din spitalele IRIS oferă ajutor pacienților defavorizați și familiilor acestora pentru a soluționa și a gestiona dificultăți administrative, financiare, relaționale și sociale.

(39) Cele cinci spitale IRIS furnizează, în prezent, serviciile medicale și serviciile sociale conexe prin intermediul unei rețele de 11 locații în Bruxelles. Aceste locații sunt repartizate în șase comune (și anume, Anderlecht, orașul Bruxelles, Etterbeek, Forest, Ixelles și Schaerbeek).

(40) Spitalele IRIS descriu sarcinile lor după cum urmează: „[d]e la naștere și până la sfârșitul vieții, spitalele noastre sunt în slujba tuturor, în orice moment al existenței, indiferent de problemele medicale” (38). Zece dintre cele 11 locații ale spitalelor IRIS sunt situate în localități în care venitul mediu nu depășește venitul mediu (39) din regiunea Bruxelles-Capitală. Pe baza unei clasificări realizate de către serviciul public federal pentru sănătate publică (a se vedea tabelul care reia această clasificare la considerentul 185), principalele trei spitale IRIS care oferă servicii complete [CHU Saint-Pierre, CHU Brugmann și spitalele Iris Sud (HIS)] sunt cele trei spitale ai căror pacienți au cel mai vulnerabil profil socio-economic din Belgia. Această situație este confirmată, de asemenea, de faptul că, în 2012, aproape 11 % din toți pacienții internați în CHU Saint-Pierre și în CHU Brugmann nu dețineau asigurarea obligatorie de sănătate în Belgia și nu erau în măsură să își plătească tratamentul, precum și că 15 % din pacienții acestor spitale erau (de asemenea) dependenți de asistența CPAS.

(41) În cele din urmă, spitalele IRIS asigură, de asemenea, o serie de activități conexe (de exemplu, transportul pacienților cu ambulanța între spitale, o creșă-centru de îngrijire pentru copiii membrilor personalului, centre de îngrijire și de odihnă pentru persoanele în vârstă, școli de infirmiere, cercetare, spații de cazare cu servicii, instituții de îngrijire psihiatrică, un magazin pentru pacienți și vizitatori, închiriere de televizoare pentru pacienți, închiriere de camere pentru terți, o cantină și spații de parcare). Aceste activități conexe nu reprezintă decât un procent foarte redus al tuturor activităților spitalelor IRIS, astfel cum reiese din contribuția lor scăzută (în medie sub 2 %) la veniturile totale ale spitalelor IRIS.

(42) Toate aceste activități reprezintă costurile și veniturile spitalelor IRIS. Costurile suportate de acestea sunt determinate, de asemenea, în plus față de activitățile lor specifice, de statutul lor de spitale publice, care le impune un anumit număr de obligații pe care spitalele private nu le au. Costurile operaționale suportate de spitalele IRIS în cadrul serviciilor lor de interes economic general (denumite în continuare „SIEG”) și al activităților lor conexe sunt majorate, în special, de anumiți factori cum ar fi: — obligația de a plăti prime pentru competențe lingvistice (40) angajaților bilingvi, ceea ce reprezintă un cost anual estimat (41) la […] (42) milioane EUR suportat de spitalele IRIS; — sistemul de pensii aplicabil personalului statutar (43) (funcționari numiți), mai generos decât sistemul aplicabil angajaților din sectorul privat și la care spitalele IRIS trebuie să contribuie cu aproximativ […] milioane EUR pe an; — costurile legate de bolile cronice ale personalului statutar (44), care trebuie suportate de spitalele IRIS (și nu de sistemul de securitate socială), pentru o sumă anuală estimată la […] milioane EUR; — creșterile salariale impuse spitalelor IRIS de către regiunea BruxellesCapitală (45), care definește limitele salariale aplicabile în cazul angajaților locali, al CPAS și al spitalelor IRIS și care acoperă doar 60 % din majorări, ceea ce înseamnă un cost anual de aproximativ […] milioane EUR suportat de spitalele IRIS; — contribuțiile obligatorii ale spitalelor IRIS la costurile organizației centrale IRIS (46), estimate la un cost anual de […] milioane EUR.

(43) Aceste costuri reziduale trebuie să fie suportate de spitalele IRIS și nu sunt acoperite de alte surse de finanțare publică [de exemplu, BMF, a se vedea considerentul 46 litera (a)].

2.5. Mecanismele de finanțare și mecanismele de contabilitate ale spitalelor IRIS

2.5.1. Mecanisme de finanțare

(44) Principiul de bază al finanțării spitalelor IRIS este prevăzut la articolul 46 (47) din statutele fiecăreia dintre cele cinci asociații spitalicești locale (a se vedea considerentele 28-29), care prevăd următoarele: „Fără a aduce atingere articolului o sută nouă din Legea din 7 august 1987 privind spitalele, rezultatul exercițiului este atribuit asociaților care dispun de cel puțin o cincime din numărul total de voturi în cadrul Adunării generale, prin hotărâre a Adunării generale.” (48) Pe această bază, comunele și CPAS sunt obligate să absoarbă în întregime orice deficit suferit de spitalele IRIS și declarat în conturile lor financiare. În plus, în temeiul articolului 106 din Legea CPAS, comunele sunt obligate să acopere orice deficit generat de CPAS (a se vedea considerentul 22). Prin urmare, comunele (în mod direct și ca urmare a obligației de finanțare față de CPAS-urile lor respective) asigură, în cele din urmă, perenitatea spitalelor IRIS acoperind în întregime orice deficit pe care aceste spitale sunt susceptibile de a îl genera.

(45) Este de la sine înțeles că măsura în care comunele și CPAS trebuie să intervină pentru a acoperi eventualele deficite generate de spitalele IRIS în temeiul articolului 46 din statutele lor respective depinde de măsura în care spitalele IRIS sunt capabile să își acopere costurile prin alte surse de finanțare.

(46) LCH descrie cinci surse de finanțare accesibile în mod egal spitalelor publice și celor private. Costurile de funcționare ale spitalelor belgiene sunt reglementate, în principal, de primele trei (49), în timp ce al patrulea și al cincilea se referă la costurile de investiție ale spitalelor. (a) Prima sursă de finanțare este bugetul pentru mijloacele financiare (denumit în continuare „BMF”) (50), care este stabilit de ministrul federal pentru sănătatea publică și care ia în considerare numai asistența medicală spitalicească care duce la o rambursare de către securitatea socială. BMF este stabilit pentru fiecare spital în limitele bugetului global al statului federal. Bugetul federal disponibil se distribuie între toate spitalele și nu acoperă în mod obligatoriu toate costurile eligibile. Începând din 2002, bugetul pentru fiecare spital este determinat, în principal, ținând cont de numărul de zile în care au fost acordate îngrijiri în cursul anului precedent. Această sumă specifică este plătită ulterior fiecărui spital în două moduri diferite. Mai exact, aproximativ 85 % (partea fixă) din această sumă este plătită spitalelor lunar, în timp ce restul de 15 % (partea variabilă) este plătită pe baza internărilor efective și a zilelor de îngrijire acordată în spital în cursul anului. La sfârșitul fiecărui an, BMF este recalculat în funcție de cifrele reale pentru anul respectiv și, în funcție de rezultatul acestui calcul, spitalul primește sau trebuie să ramburseze o anumită sumă. BMF este reglementat mai în detaliu prin Decretul regal din 25 aprilie 2002, care definește condițiile și normele de stabilire a BMF acordat spitalelor. În special, Decretul regal precizează modalitățile de stabilire a BMF, tipurile de costuri care pot fi acoperite de stat și criteriile care trebuie aplicate în această privință (51). Trebuie menționat faptul că BMF nu a fost stabilit pentru a acoperi costurile reale suportate de fiecare spital, ci, dimpotrivă, este stabilit sub forma unei finanțări forfetare bazate pe costurile istorice reale ale spitalelor. Prin urmare, este posibil ca BMF să nu fie suficient în cazul unei creșteri semnificative a costurilor sau a altor evoluții în organizarea și structura de costuri a unui spital. (b) A doua sursă de finanțare provine din sumele primite în temeiul securității sociale, și anume plătite de către Institutul național de asigurare pentru boli și invaliditate (Institut national d'assurance maladie-invalidité, denumit în continuare „INAMI”) spitalelor pentru îngrijirile pe care le oferă pacienților lor. Această finanțare se bazează pe Legea Assurance Maladie-Invalidité (52), sau versiunea consolidată a acesteia care figurează în Legea din 14 iulie 1994 (53), care definește sistemul belgian de asigurări sociale în ceea ce privește bolile și invaliditatea și care precizează serviciile medicale și medicamentele care pot beneficia de compensație în cadrul sistemului de asigurări sociale. Spitalele facturează direct către INAMI o parte din onorariile medicilor și din cheltuielile legate de medicamentele furnizate pacienților. Sumele plătite de INAMI nu acoperă, totuși, costurile totale suportate de către spitale pentru furnizarea serviciilor lor spitalicești. Astfel, spitalele care nu dispun de suficiente surse alternative de finanțare riscă să devină deficitare. (c) Cea de a treia sursă de finanțare este compusă din plățile efectuate direct către spitale de pacienți sau de organismul privat de asigurări de sănătate al acestora. Aceste plăți sunt necesare deoarece securitatea socială nu acoperă în întregime onorariile medicilor, nici prețul medicamentelor și al altor produse (de exemplu, implanturi). În plus, în cazul în care pacienții aleg o cameră individuală, pot fi percepute suprataxe pe lângă prețul normal de spitalizare și onorariile normale ale medicilor (tarifele standard percepute pentru fiecare tratament sunt majorate). În cele din urmă, este posibil ca pacienții să plătească, de asemenea, suprataxe pentru utilizarea anumitor servicii suplimentare (de exemplu, închirierea unui televizor, utilizarea parcării spitalului etc.). Toate plățile efectuate de pacienți sau de părți terțe destinate să remunereze serviciile medicilor din spital acordate pacienților spitalizați trebuie colectate în mod centralizat de spital (54). Spitalele și medicii acestora încheie acorduri care determină procentul de deduceri pe care spitalele le pot aplica pentru a acoperi costurile de percepere a onorariilor și celelalte costuri care nu sunt finanțate de BMF (55). La fel ca în cazul onorariilor normale ale medicilor, spitalele pot aplica deduceri la o parte din suprataxele menționate anterior pentru a acoperi o parte din cheltuielile lor (din nou în conformitate cu acordul încheiat între spital și medicii acestuia). Prin urmare, o parte din onorariile medicilor nu este utilizată pentru a îi plăti pe aceștia, ci pentru a acoperi cheltuielile de funcționare ale spitalelor. (d) Cea de a patra sursă de finanțare este destinată în mod specific să acopere costurile de investiție suportate de către spitale. Investițiile spitalelor sunt, în principal, acoperite de stat (guvernul federal și regiunile în cauză plătesc, fiecare, o parte), iar partea rămasă este finanțată din fondurile proprii ale spitalelor combinate cu împrumuturi bancare. Finanțarea acordată de autoritățile publice este destinată să acopere costurile de construcție și de renovare a unui spital sau a unui serviciu, precum și costurile legate de prima achiziție de echipamente și dispozitive medicale (56). Subvențiile pentru investiții sunt limitate (de exemplu, la o sumă fixă pe metru pătrat sau pe unitate). (e) Cea de a cincea și ultima sursă de finanțare publică este legată de investiții și se referă la cheltuielile pentru studiul și elaborarea unor proiecte de construcție, dar și la costurile de închidere sau de nefuncționare a unui spital sau a unei clinici (57). În practică, acest tip de finanțare nu este foarte frecvent.

(47) Articolul 109 din LCH [devenit articolul 125 din LCH, în versiunea din 10 iulie 2008 (58)] prevede un mecanism de finanțare suplimentară de care pot beneficia numai spitalele publice (cum ar fi spitalele IRIS). În temeiul acestei dispoziții, deficitele spitalelor publice care decurg din activitățile lor spitalicești trebuie să fie acoperite de comunele care le controlează (prin intermediul CPAS-urilor lor sau al unei structuri centrale, cum ar fi IRIS). Principiul acoperirii (parțiale) a deficitelor de către comune era deja inclus în legea care a precedat LCH, și anume Legea din 23 decembrie 1963 (59), și a fost confirmat prin articolul 34 din Legea din 28 decembrie 1973 (60). Criteriile care trebuie luate în considerare pentru determinarea deficitelor pe care comunele sunt obligate să le acopere sunt definite prin decret regal (61). Pe această bază, ministrul federal pentru sănătatea publică determină în fiecare an cuantumul deficitelor pentru fiecare spital public. În practică, deficitul care trebuie să fie acoperit, astfel cum este stabilit de ministru, nu este perfect echivalent cu deficitul constatat în conturile de gestiune ale spitalului, dat fiind că anumite elemente de cost (de exemplu, rezultatul activităților nespitalicești care, astfel cum s-a explicat în considerentul 155) (62), sunt pur conexe activităților spitalicești, în cazul spitalelor IRIS] cuprinse în acestea din urmă sunt excluse din deficitul acoperit de articolul 109 din LCH.

(48) În concluzie, rezultă că spitalele IRIS beneficiază de un mecanism de finanțare complet care asigură acoperirea oricărui deficit pe care acestea le-ar putea genera. Cele cinci măsuri generale de finanțare prevăzute de LCH (a se vedea considerentul 46) acoperă cea mai mare parte a costurilor de funcționare și de investiție ale spitalelor. În măsura în care aceste surse nu sunt suficiente pentru a acoperi costurile legate de activitățile spitalelor în cauză, articolul 46 din statutele spitalelor IRIS obligă comunele să acopere integral orice deficit generat de spitalele IRIS (a se vedea considerentele 44-45). Deficitul contabil acoperit de articolul 46 din statute include obligatoriu „deficitul acoperit de articolul 109 din LCH” (63) (a se vedea considerentul 47). Acoperind integral deficitul contabil, comunele își respectă și obligația prevăzută la articolul 109 din LCH. Modalitățile de plată a mecanismului de compensare a deficitelor vor fi descrise mai jos (a se vedea secțiunea 7.3.5).

2.5.2. Obligații contabile

(49) Toate spitalele (atât publice, cât și private) sunt supuse unor obligații în materie de contabilitate și de transparență. În special, fiecare spital trebuie să țină o evidență contabilă separată care identifică costul fiecărui serviciu și care respectă anumite cerințe din Legea din 17 iulie 1975 (64) privind contabilitatea și conturile anuale ale întreprinderilor (65). Activitățile nespitalicești trebuie să fie înregistrate în conturi separate. Spitalele sunt obligate, de asemenea, să numească un auditor al întreprinderii care să certifice contabilitatea și conturile anuale ale acestora (66). În cele din urmă, spitalele sunt obligate să transmită anumite informații (financiare) ministrului federal pentru sănătatea publică (67), iar serviciul public federal pentru sănătate publică este responsabil, de asemenea, să verifice respectarea dispozițiilor din LCH (68).

3. DESCRIEREA MĂSURILOR CARE FAC OBIECTUL PLÂNGERII

(50) Potrivit reclamanților, regiunea Bruxelles-Capitală a ales de facto să preia rolul comunelor bruxelleze în cauză în ceea ce privește compensarea deficitului spitalelor IRIS. În special, reclamanții se referă în mod specific la intervențiile fondului regional bruxellez de refinanțare a trezoreriilor comunale (denumit în continuare „FRBRTC”), creat de regiunea Bruxelles-Capitală (69). Aceștia susțin, în plus, că însăși regiunea Bruxelles-Capitală ar fi acordat comunelor, de asemenea, subvenții speciale (70) (de până la 10 milioane EUR pe an începând cu 2003), care, potrivit acestora, ar fi fost plătite spitalelor IRIS drept ajutor.

(51) Deși reclamanții nu pun sub semnul întrebării competența regiunii Bruxelles-Capitală în privința acestor comune, aceștia consideră totuși că ceea ce este calificat drept finanțare regională a spitalelor IRIS depășește ceea ce prevede acoperirea deficitelor, astfel cum a fost instituită prin articolul 109 din LCH (a se vedea, de asemenea, considerentul 47). Reclamanții afirmă că spitalele IRIS au beneficiat în mod semnificativ de finanțările regionale acordate comunelor în care își au sediul și că aceste finanțări nu pot fi justificate pe baza dispozițiilor din LCH. Reclamanții nu se referă la obligația de a acoperi deficitele prevăzută la articolul 46 din statutele spitalelor IRIS.

(52) În cele din urmă, reclamanții se referă la acordarea a aproximativ 100 de milioane EUR prin intermediul FRBRTC, în contextul restructurării spitalelor publice bruxelleze care a condus la crearea spitalelor IRIS (a se vedea, de asemenea, secțiunea 2.2). Reclamanții susțin că această operațiune a condus la o supracompensare a spitalelor IRIS.

4. MOTIVE CARE JUSTIFICĂ INIȚIEREA PROCEDURII

4.1. Decizia Comisiei din 2009

(53) Astfel cum s-a arătat mai sus (a se vedea considerentul 5), la 28 octombrie 2009, Comisia a adoptat o decizie de a nu ridica obiecții (71), concluzionând că finanțarea publică a spitalelor IRIS în regiunea Bruxelles-Capitală constituia un ajutor de stat compatibil cu piața internă, sub formă de compensație pentru prestarea de servicii de interes economic general. Comisia și-a întemeiat această decizie pe Decizia privind SIEG din 2005, precum și, în mod direct, pe articolul 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) din TFUE].

(54) În decizia sa, Comisia a considerat că spitalele IRIS aveau trei misiuni spitalicești de serviciu public: în primul rând, misiunea spitalicească generală a oricărui spital (public sau privat) în temeiul LCH (72); în al doilea rând, obligația de a trata toți pacienții în toate împrejurările, inclusiv în afara situațiilor de urgență (73); și, în al treilea rând, obligația de furniza îngrijiri spitalicești complete în mai multe locații (74). În plus, Comisia a concluzionat că spitalelor IRIS le era încredințată misiunea de serviciu public nespitalicească de a furniza asistență socială în plus față de îngrijirile medicale (75). În cele din urmă, decizia se referă, de asemenea, la obligația referitoare la bilingvism (76). S-a considerat că aceste misiuni au fost încredințate spitalelor IRIS în temeiul LCH, al Legii CPAS, al planurilor strategice IRIS și, în cele din urmă, în temeiul unei convenții semnate de spitalele IRIS și de CPAS. De asemenea, Comisia a considerat că parametrii de compensare au fost stabiliți ex ante (77) și că au fost instituite proceduri adecvate pentru a evita și corecta supracompensațiile (78). În cele din urmă, Comisia a constatat, de asemenea, cu satisfacție că spitalele IRIS țineau evidențe contabile separate pentru activitățile spitalicești și cele nespitalicești (79), garantând astfel absența subvenționării încrucișate a activităților comerciale (altele decât SIEG) a spitalelor IRIS (80).

(55) De asemenea, Comisia a examinat dacă spitalele IRIS beneficiaseră de supracompensări în trecut (și anume, între 1996 și 2007) (81) și a concluzionat că acest lucru nu s-a întâmplat (82). În plus față de evaluarea măsurilor de finanțare în ansamblu, Comisia a examinat, de asemenea, un mecanism presupus de plăți în avans. Întrucât se întâmpla în mod regulat ca suma reprezentând compensația prevăzută la articolul 109 din LCH să nu fie plătită decât cu o întârziere semnificativă, de până la 10 ani, spitalele IRIS ar fi beneficiat de un avans la aceste plăți restante prin intermediul FRBRTC. Comisia a concluzionat că, în măsura în care avansurile menționate trebuiau, în orice caz, să fie rambursate după efectuarea plății aferente compensării deficitului în temeiul articolului 109 din LCH, acestea nu puteau conduce la o supracompensare a spitalelor IRIS (83).

4.2. Hotărârea de anulare a Tribunalului din 2012

(56) Ca răspuns la decizia Comisiei din 2009, reclamanții au introdus o acțiune în anulare în fața Tribunalului împotriva deciziei respective (84). Reclamanții au afirmat că drepturile lor procedurale au fost încălcate de către Comisie prin faptul că aceasta nu a inițiat procedura oficială de investigare, întrucât Comisia ar fi trebuit să constate existența unor dificultăți serioase în cadrul examinării în cauză (85).

(57) În hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 în cauza T-137/10, Tribunalul a anulat decizia din 2009 a Comisiei și a concluzionat că Comisia era obligată să inițieze procedura oficială de investigare (86).

(58) În primul rând, Tribunalul a examinat dacă spitalele IRIS au fost însărcinate cu misiuni de serviciu public definite în mod clar (87). De la început, acesta a precizat că toate părțile au fost de opinie că LCH acorda tuturor spitalelor, publice și private, o misiune spitalicească generală de serviciu public (88). Prin urmare, singura îndoială era dacă s-a săvârșit o eroare atunci când Comisia a concluzionat, în examinarea preliminară, că spitalelor IRIS li se încredințează misiuni de serviciu public spitalicești și nespitalicești suplimentare (89). Tribunalul a concluzionat că există încă îndoieli cu privire la faptul dacă dispozițiile pe care Comisia și-a întemeiat decizia au fost suficiente pentru a încredința spitalelor IRIS misiuni suplimentare constând în a trata orice pacient în orice împrejurare (90), a acorda îngrijiri spitalicești în mai multe locații (91) și a asigura servicii sociale suplimentare (92). În plus, în ceea ce privește misiunea menționată de a furniza îngrijiri spitalicești în mai multe locații, Tribunalul a arătat că era dificil să se discearnă modul în care această misiune diferă de cerințele generale de programare și de funcționare aplicabile tuturor spitalelor supuse LCH (93).

(59) În continuare, Tribunalul a examinat dacă existența unor parametri clari de compensare a fost demonstrată de către Comisie (94). În ceea ce privește misiunile spitalicești, Tribunalul a examinat mecanismul de compensare a deficitelor bazat pe articolul 109 din LCH (95), remarcând, în același timp, că reclamanții nu au contestat acest mecanism (96) și nici presupusul mecanism de finanțare regională, prin intermediul FRBRTC, instituit pentru a plăti temporar sumele necesare pentru a acoperi deficitele spitalelor IRIS înainte de data efectivă a acoperirii deficitelor prevăzută la articolul 109 din LCH (97). În ceea ce privește articolul 109, Tribunalul a statuat că reclamanții nu au invocat niciun argument care să afecteze evaluarea pozitivă a acestui articol de către Comisie (98). În schimb, în ceea ce privește avansurile menționate plătite prin intermediul mecanismului FRBRTC, Tribunalul a concluzionat că Comisia nu a stabilit parametrii pentru calculul acestor avansuri (99) și, prin urmare, nu a realizat o examinare completă a acestor avansuri (100). Tribunalul a adăugat că Comisia ar fi contrazis propria decizie, susținând, în cursul audierilor, că FRBRTC nu era decât un mecanism prin care regiunea Bruxelles-Capitală finanța comunele bruxelleze și nu spitalele IRIS (101).

(60) În ceea ce privește finanțarea publică pentru misiunea socială suplimentară atribuită spitalelor IRIS (102), Tribunalul a subliniat că, și în acest caz, finanțarea provenea, aparent, din FRBRTC, care încheiase un acord cu comunele bruxelleze în cauză în vederea acordării unei subvenții speciale pentru a le permite să finanțeze misiunile sociale asigurate de spitalele IRIS (103). Tribunalul a concluzionat că acordul respectiv nu preciza parametrii de compensare prealabili aferenți misiunilor sociale suplimentare invocate ale spitalelor IRIS (104).

(61) În continuare, Tribunalul a examinat dacă Comisia a demonstrat existența unei proceduri pentru a evita supracompensările, precum și absența supracompensărilor (105). Tribunalul a concluzionat, mai întâi, că LCH oferea suficiente garanții pentru a asigura că procedura prevăzută la articolul 109 nu conduce la supracompensare (106). Tribunalul a concluzionat, de asemenea, că Comisia nu a demonstrat existența unui mecanism similar privind presupusa plată a unor avansuri de către comune (107) și a atras atenția, în special, asupra aparentei lipse a unei obligații legale impuse spitalelor IRIS de a rambursa avansurile respective în momentul în care au primit finanțarea deficitelor în temeiul articolului 109 din LCH (108). În ceea ce privește subvențiile speciale despre care Comisia afirmă că finanțează misiunea socială suplimentară, Tribunalul a concluzionat că aprecierile Comisiei cu privire la modalitățile care permit evitarea supracompensării în cadrul finanțării misiunilor sociale sunt insuficiente (109).

(62) În ceea ce privește aspectul dacă spitalele IRIS au beneficiat de o supracompensare în practică (110), Tribunalul s-a limitat să constate că amploarea analizei era foarte importantă și acoperea totalitatea rezultatelor financiare ale spitalelor IRIS, pe o perioadă de mai mult de 10 ani (111). Fără a se pronunța în mod special cu privire la concluzia Comisiei conform căreia nu a existat nicio supracompensare, Tribunalul a statuat că amploarea și complexitatea evaluării efectuate de Comisie constituiau, prin ele însele, elemente de probă de natură să susțină argumentul reclamanților întemeiat pe existența unor dificultăți serioase (112).

(63) În cele din urmă, reclamanții au invocat argumentul potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să țină seama, în aprecierea sa, de criteriul eficienței economice a furnizorului de SIEG (113). Tribunalul a respins însă acest argument și a concluzionat următoarele: „Criteriul legat de eficiența economică a unei întreprinderi în prestarea SIEG nu face parte din aprecierea compatibilității unui ajutor de stat prin prisma articolului 86 alineatul (2) CE [devenit articolul 106 alineatul (2) din TFUE], întrucât alegerea vizând eficiența economică a furnizorului de serviciu public realizată de autoritățile naționale nu poate, așadar, să fie criticată cu privire la acest aspect” (114).

(64) Rezumând concluziile sale, Tribunalul a statuat după cum urmează: „[Reclamantul] a subliniat un ansamblu de indicii concordante care demonstrează existența unor îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea măsurilor examinate prin prisma criteriilor referitoare la aplicarea articolului 86 alineatul (2) din Tratatul CE [în prezent articolul 106 alineatul (2) din TFUE], în ceea ce privește, în primul rând, existența unui mandat clar definit referitor la misiunile de serviciu public spitalicești și sociale, specifice spitalelor IRIS, în al doilea rând, existența parametrilor de compensare stabiliți în prealabil și, în al treilea rând, existența modalităților care permit evitarea supracompensării în cadrul finanțării acestor misiuni de serviciu public […]” (115).

4.3. Decizia Comisiei de inițiere a procedurii din 1 octombrie 2014 (116)

(65) Având în vedere concluziile Tribunalului (117) conform cărora Comisia ar fi trebuit să aibă îndoieli cu privire la compatibilitatea cu piața internă a finanțării publice în cauză a spitalelor IRIS în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE, Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura oficială de investigare, ceea ce a făcut prin decizia din 1 octombrie 2014. În decizia sa de inițiere a procedurii, Comisia a constatat că, potrivit autorităților belgiene, comunele și CPAS-urile în cauză din Bruxelles au ales să impună spitalelor IRIS, dar nu și spitalelor private, următoarele obligații suplimentare (118) care justifică măsurile de compensare a deficitelor instituite în favoarea spitalelor IRIS: (a) obligația de a acorda îngrijiri oricărui pacient în orice împrejurare: spitalele IRIS nu pot refuza îngrijirea pacienților care nu sunt în măsură să plătească serviciile și/sau care nu sunt asigurați, chiar dacă acești pacienți nu necesită îngrijiri medicale de urgență. Spitalele private nu ar fi obligate să acorde îngrijiri decât pacienților care au nevoie de îngrijiri medicale de urgență, dar nu ar avea o astfel de obligație în cazurile care nu sunt urgente; (b) obligația de a furniza o gamă completă de servicii medicale spitalicești în mai multe locații: comunele și CPAS au făcut alegerea strategică de a menține mai multe unități spitalicești care oferă o gamă completă de îngrijiri, pentru a asigura accesul la îngrijiri medicale pentru toți pacienții. Alternativa care constă în gruparea paturilor și a serviciilor asociate într-un număr mai restrâns de locații și, prin urmare, reducerea costurilor a fost în mod expres respinsă. Această alegere este relevantă în mod special pentru pacienții defavorizați și familiile acestora, dat fiind că spitalele IRIS sunt, cu precădere, situate în apropierea sau în cadrul cartierelor în care există un număr mare de persoane defavorizate; (c) obligația de a furniza servicii sociale pacienților și familiilor acestora: asistenții sociali oferă sprijin pacienților defavorizați și familiilor acestora pentru a soluționa și gestiona anumite dificultăți administrative, financiare, relaționale și sociale. În plus, aceștia elaborează, în prealabil, rapoarte sociale pentru a facilita intervenția financiară a CPAS. În timp ce toate spitalele publice și private sunt obligate să angajeze asistenți sociali în anumite servicii spitalicești (în geriatrie și în psihiatrie, de exemplu), autoritățile belgiene afirmă că spitalele IRIS au o misiune suplimentară specifică care implică recurgerea la servicii sociale mult mai extinse și care antrenează costuri mai ridicate care conferă dreptul la compensații în temeiul LCH.

(66) Având în vedere îndoielile exprimate de Tribunal (119), Comisia a invitat autoritățile belgiene, reclamanții și orice alte părți interesate să furnizeze toate informațiile relevante pentru verificarea compatibilității cu piața internă a finanțării publice în cauză, în special în ceea ce privește următoarele aspecte: — definirea exactă a misiunilor suplimentare menționate ale spitalelor IRIS și documentele pe care se întemeiază mandatele acestor misiuni (a se vedea considerentele 87-89 din decizia de inițiere a procedurii); — temeiul juridic aplicabil compensării deficitelor spitalelor IRIS (la care contribuie costurile fiecărei misiuni suplimentare menționate) (a se vedea considerentul 91 din decizia de inițiere a procedurii); — chestiunea dacă există sau nu măsuri (suficiente) pentru a se evita orice supracompensare a misiunilor suplimentare menționate, în special prin intermediul mecanismului de compensare a deficitelor în combinație cu avansurile rambursabile (dacă există) și dacă spitalele IRIS au sau nu obligația legală de a rambursa orice plăți în avans pe care le-ar fi primit în scopul de a evita supracompensarea (a se vedea considerentul 95 din decizia de inițiere a procedurii); — în cazul în care plățile unor subvenții speciale pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an (a se vedea considerentul 50 de mai sus) trebuie să fie considerate ca o operațiune distinctă de compensare a deficitelor spitalelor IRIS, chestiunea dacă au fost sau nu instituite suficiente măsuri pentru a garanta faptul că compensația nu depășește ceea ce este necesar pentru a acoperi costurile ocazionate de îndeplinirea obligațiilor de serviciu public (a se vedea considerentul 96 din decizia de inițiere a procedurii); — chestiunea dacă o anumită supracompensare a fost acordată, în realitate, spitalelor IRIS din momentul în care acestea au început să funcționeze ca structuri juridice independente (a se vedea considerentul 97 din decizia de inițiere a procedurii); — orice argument util, însoțit de documente specifice și detaliate care explică dacă, pentru ce motiv și în ce măsură finanțarea publică a spitalelor IRIS intră în domeniul de aplicare a Deciziei privind SIEG din 2012 sau a Cadrului privind SIEG din 2012 (a se vedea considerentul 98 din decizia de inițiere a procedurii) sau a Deciziei privind SIEG din 2005 (a se vedea considerentul 100 din decizia de inițiere a procedurii) și dacă, pentru ce motiv și în ce măsură criteriile prevăzute de acestea sunt îndeplinite.

(67) Comisia s-a referit, de asemenea, la adoptarea deciziei de inițiere a procedurii pentru a încerca să obțină clarificări în ceea ce privește următoarele puncte factuale suplimentare: — chestiunes dacă anumite fonduri din FRBRTC (a se vedea considerentul 50 de mai sus), în speță subvențiile speciale, au fost sau nu transferate în mod direct spitalelor IRIS, sau dacă FRBRTC și subvențiile speciale constituie sau nu simple mecanisme de finanțare între regiunea Bruxelles-Capitală și comunele bruxelleze (a se vedea considerentul 17 din decizia de inițiere a procedurii); — natura exactă a obligației prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS (a se vedea considerentul 19 de mai sus), posibilitățile de a închide un spital public, precum și diferența față de mecanismul de programare spitalicească (a se vedea considerentul 26 din decizia de inițiere a procedurii); — chestiunea dacă serviciile sociale suplimentare furnizate de spitalele IRIS sunt sau nu de natură economică (a se vedea considerentul 48 din decizia de inițiere a procedurii); — chestiunea dacă transferul subvențiilor speciale (de la regiunea Bruxelles-Capitală către comune) ale comunelor către spitalele IRIS poate sau nu să fie considerat ca o operațiune distinctă de mecanismul de acoperire a deficitelor (a se vedea considerentul 92 din decizia de inițiere a procedurii) și, după caz, temeiul juridic aplicabil care stabilește norme precise pentru acesta; — chestiunea dacă există sau nu un mecanism de plăți în avans, temeiul juridic al acestui mecanism și modul în care sunt efectuate plățile (dacă este cazul) și chestiunea dacă aceste avansuri sunt sau nu considerate ca o măsură de ajutor separată de mecanismul de acoperire a deficitelor, precum și clarificări cu privire la posibila finanțare a acestor avansuri (dacă este cazul) prin intermediul FRBRTC (a se vedea considerentul 93 din decizia de inițiere a procedurii); — clarificări suplimentare privind noțiunea de perenitate (și anume, continuitatea și viabilitatea pe termen lung a spitalelor publice, a se vedea, de asemenea, considerentul 91 de mai jos), temeiul juridic al acesteia (în special la nivelul IRIS și al spitalelor IRIS), implicațiile sale și modul în care perenitatea justifică mecanismele de compensare a deficitelor de care beneficiază aceste spitale (a se vedea considerentele 102 și 103 din decizia de inițiere a procedurii); — chestiunea dacă există sau nu alte motive decât cele menționate în mod explicit în decizia de inițiere a procedurii (de exemplu, existența unor misiuni SIEG suplimentare și perenitatea spitalelor publice) care pot justifica o finanțare suplimentară pentru spitalele IRIS (a se vedea considerentul 103 din decizia de inițiere a procedurii).

5. OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR INTERESATE

(68) Comisia a primit observații de la patru părți interesate (CBI, ABISP, Zorgnet Vlaanderen și UNCPSY), rezumate mai jos:

5.1. CBI

(69) Ca răspuns la decizia de inițiere a procedurii, CBI, reclamantă, notează că, în opinia sa, decizia nu conține niciun element sau argument nou, nici vreo explicație nouă de natură să stabilească existența unei misiuni specifice încredințate spitalelor IRIS sau în ceea ce privește mecanismele de compensare pentru această misiune menționată sau controalele care urmau să fie puse în aplicare în acest sens. Prin urmare, reclamanta se referă, în principal, la argumentele prezentate în observațiile sale anterioare.

(70) CBI își confirmă opinia potrivit căreia: 1. spitalele IRIS nu sunt însărcinate cu SIEG specifice care se adaugă misiunilor impuse tuturor spitalelor belgiene (publice sau private); și 2. chiar dacă Comisia ar ajunge la concluzia existenței unor misiuni suplimentare de acest tip, aceste misiuni nu sunt definite suficient de clar pentru a îndeplini cerințele legislației UE relevante. CBI subliniază, de asemenea, faptul că propunerea de program politic a noului guvern de la Bruxelles (publicată în iulie 2014) prevede „anularea ordonanței din 13 februarie 2003 pentru a specifica misiunile de interes comunal care justifică anumite subvenții acordate comunelor”. Reclamanții consideră că această formulare indică faptul că, în prezent, nu există nicio astfel de misiune, dar că acestea ar fi prevăzute în viitor.

(71) În ceea ce privește cerințele prevăzute la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, CBI consideră că acestea nu adaugă nimic la LCH în ceea ce privește definițiile SIEG suplimentare sau specifice care s-ar aplica numai unor spitale publice precum spitalele IRIS. De asemenea, reclamanta susține că misiunea socială suplimentară pare să cuprindă doar un volum mai mare de servicii sociale decât cel asigurat de alte spitale, pe care îl califică drept „misiunea socială de bază (comună spitalelor publice și private)”. CBI consideră că acest lucru nu este suficient pentru a considera că spitalele IRIS au o misiune socială suplimentară. În plus, în ceea ce privește problema dacă aceste servicii au un caracter economic, CBI susține că simplul fapt că aceste servicii sunt furnizate cu titlu gratuit nu le privează de caracterul lor economic. În cele din urmă, CBI consideră că serviciile sociale suplimentare nu pot fi disociate de un serviciu vast de acordare de îngrijiri medicale, care are în mod clar un caracter economic intrinsec, întrucât acesta nu a fost niciodată pus sub semnul îndoielii.

(72) Potrivit CBI, misiunea universală de a acorda îngrijiri medicale se aplică atât spitalelor private, cât și spitalelor publice. În opinia sa, nu ar trebui să existe nicio diferență între spitalele publice și cele private în ceea ce privește tratarea „pacienților sociali”, indiferent dacă este vorba de situații de urgență sau de „post-urgență”. În acest context, CBI face referire la o hotărâre a Tribunalului de Primă Instanță din Bruxelles (120) privind ajutorul medical de urgență (121) acordat străinilor aflați în situație de ședere ilegală în Belgia (denumiți în continuare „migranții fără acte de identitate”), care ar demonstra că, în acest context, un astfel de ajutor poate fi acordat atât de spitalele publice, cât și de cele private. CBI adaugă că, în conformitate cu un document (122) din 2004 al Mutualités Chrétiennes (123), spitalele private acordă îngrijiri medicale la mai mult de 60 % din „pacienții sociali” din regiunea Bruxelles-Capitală. De asemenea, reclamanta consideră că nicio misiune suplimentară nu este impusă de Legea CPAS, de planurile strategice ale IRIS sau de convențiile referitoare la „domiciliul de sprijin” (124).

(73) În ceea ce privește „misiunea de a acorda îngrijiri în locații multiple”, CBI consideră că formularea exactă a obligației de a oferi îngrijiri spitalicești complete „în locații multiple” nu a fost încă explicată, nici măsura în care această obligație impune costuri suplimentare spitalelor IRIS. În ceea ce privește misiunea socială suplimentară, CBI este de opinie că articolul 57 din Legea CPAS nu impune obligații suplimentare spitalelor IRIS și că, în orice caz, acestea nu sunt definite în mod inteligibil (nu mai mult decât planurile strategice ale IRIS sau convențiile referitoare la „domiciliul de sprijin”).

(74) În ceea ce privește problema unei definiri precise a parametrilor de compensare, CBI subliniază că, potrivit autorităților belgiene, spitalele IRIS îndeplinesc o misiune specifică distinctă de cea a spitalelor private, și că această misiune specifică nu este definită în LCH, ci se bazează pe un temei juridic diferit. Potrivit CBI, este exclus în mod explicit faptul că LCH ar putea defini parametrii de compensare aferenți uneia sau mai multor misiuni de serviciu public pe care nu le prevede. În plus, CBI observă că nu există nicio corelare între temeiurile juridice menționate pentru misiunile specifice în cauză și mecanismele de compensare. Reclamanta observă că, aparent, nu se face nicio distincție între deficitele care rezultă din costurile misiunilor specifice menționate și cele care decurg din costurile misiunii de bază. În cele din urmă, CBI se referă la o serie de avize date de Inspection belge des finances, care concluzionează că este imposibil să se monitorizeze modul de utilizare a subvențiilor speciale acordate în temeiul Ordonanței din 13 februarie 2003, deoarece această ordonanță nu precizează sarcinile de interes comunal pentru care aceste subvenții sunt acordate.

(75) De asemenea, CBI repetă afirmațiile formulate anterior potrivit cărora nu s-a luat nicio măsură pentru a evita supracompensarea. Aceasta adaugă că, în lipsa unei definiri precise a misiunilor specifice efectuate de spitalele IRIS, este imposibil să se determine care activități ar trebui sau nu să facă obiectul unei compensări. Prin urmare, în opinia CBI, este imposibil să se verifice existența unui mecanism de monitorizare care să permită evitarea supracompensărilor.

(76) În cele din urmă, CBI constată că, deși perenitatea spitalelor publice este evocată în acordul de cooperare din 19 mai 1994, documentul nu prevede o astfel de misiune și nu reprezintă o mandatare. În special, CBI consideră că acest acord nu cuprinde niciun indiciu că o comună sau un oraș trebuie să dispună de un spital public pe teritoriul său și că acesta nu prevede norme privind programarea serviciilor spitalicești în Belgia care implică prestarea unui serviciu în cadrul unui spital public.

5.2. ABISP

(77) Association bruxelloise des institutions de soins privées (ABISP), unul din reclamanții inițiali (a se vedea considerentul 1), precizează în observațiile sale cu privire la decizia de inițiere a procedurii că toate spitalele belgiene, indiferent de statutele sau de proprietarii acestora, sunt obligate prin lege să exercite o misiune de interes general. În acest context, ABISP se referă la articolul 2 din LCH (125). În cele din urmă, ABISP reamintește că și-a retras plângerea.

5.3. Zorgnet Vlaanderen

(78) Zorgnet Vlaanderen reprezintă peste 500 de furnizori de servicii de îngrijire flamanzi (cum ar fi spitale generale, instituții de îngrijiri psihiatrice și cămine pentru pensionari). În observațiile sale privind decizia de inițiere a procedurii, Zorgnet Vlaanderen subliniază faptul că toate spitalele belgiene, indiferent dacă sunt publice sau private, sunt supuse acelorași obligații de serviciu public în temeiul LCH. Mai mult, aceasta observă faptul că LCH nu definește condițiile referitoare la forma juridică (organism public sau privat) necesară pentru ca o instituție să fie recunoscută ca spital. În plus, Zorgnet Vlaanderen observă că definiția obligațiilor de serviciu public a spitalelor nu face referire la o specificitate regională. În sfârșit, aceasta susține că spitalele din Flandra și din regiunea Bruxelles-Capitală nu îndeplinesc o misiune socială diferită.

5.4. UNCPSY

(79) Union nationale des cliniques psychiatriques privées (UNCPSY) este federația clinicilor de psihiatrie private din Franța. În observațiile sale privind decizia de inițiere a procedurii, UNCPSY susține că, pentru a stabili dacă finanțarea publică nu depășește costul net al serviciului public, acest cost net nu poate fi nelimitat. Mai mult, în opinia sa, o astfel de evaluare trebuie să țină cont de calitatea gestionării prestatorului de servicii. În acest context, UNCPSY este de opinie că Comisia ar trebui să compare spitalele publice și private pentru a stabili dacă ajutorul este proporțional în sensul articolului 106 alineatul (2) din TFUE.

(80) În acest context, Comisia remarcă faptul că observațiile UNCPSY sunt în contradicție cu concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 300 din hotărârea sa din 7 noiembrie 2012 (T-137/10), conform căreia eficiența economică a unei întreprinderi în prestarea SIEG nu face parte din evaluarea efectuată în temeiul articolului 106 alineatul (2) din TFUE cu privire la compatibilitatea finanțării publice primite de societate în conformitate cu normele privind ajutoarele de stat (a se vedea, în acest sens, considerentul 63).

6. OBSERVAȚII PREZENTATE DE REGATUL BELGIEI

6.1. Observațiile Belgiei privind decizia de inițiere a procedurii

(81) În răspunsul la decizia Comisiei din 1 octombrie 2014, în special cu privire la considerentul 17 din decizia respectivă, autoritățile belgiene menționează că intervențiile financiare ale regiunii Bruxelles-Capitală (și anume, subvențiile speciale pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an) și ale FRBRTC au constituit transferuri financiare acordate numai comunelor, nu și spitalelor IRIS. Drept urmare, autoritățile belgiene consideră că este vorba despre transferuri financiare între autorități publice care nu intră în domeniul de aplicare a articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Potrivit autorităților belgiene, nici regiunea Bruxelles-Capitală, nici FRBRTC nu au acordat ajutor spitalelor IRIS. Acestea consideră că transferurile au avut loc în cadrul sferelor de competență ale regiunii în ceea ce privește finanțarea generală a comunelor, destinate să le permită acestora din urmă să își îndeplinească misiunile de interes general, în special misiunile CPAS. În acest context, trimiterile reclamanților la avizele Inspectoratului finanțelor se referă numai la regiunea Bruxelles-Capitală și la comune, dar nu și la spitalele IRIS. În cele din urmă, autoritățile belgiene susțin că, în temeiul Legii speciale din 8 august 1980 privind reformele instituționale și al avizului Consiliului de Stat belgian (126), regiunea Bruxelles-Capitală poate finanța doar comunele, nu și spitalele IRIS, întrucât finanțarea unor misiuni spitalicești specifice nu intră în sfera de competență a regiunii.

(82) În ceea ce privește îndoielile exprimate în considerentul 26 din decizia de inițiere a procedurii, autoritățile belgiene explică diferența dintre cerința de la articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, pe de o parte, și posibilitățile de a închide un spital public prin mecanismul de programare spitalicească, pe de altă parte. În opinia acestora, articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS (127) stabilește condițiile care trebuie respectate pentru a permite unui CPAS să fondeze un spital. Un CPAS trebuie să verifice, în special, dacă un astfel de spital este cu adevărat necesar, având în vedere necesitățile regiunii, în special nevoile medico-sociale, și prezența unor infrastructuri similare. Autoritățile belgiene subliniază, de asemenea, că mecanismul de programare spitalicească constă în stabilirea, de către guvernul federal, a numărului maxim de paturi de spital pe regiune. Guvernul federal își întemeiază decizia exclusiv pe nevoile spitalicești identificate fără a lua în considerare nivelul nevoilor sociale din fiecare regiune (128). Autoritățile belgiene explică faptul că, în regiunea Bruxelles-Capitală, numărul maxim de paturi de spital se stabilește pentru întreaga regiune și nu în mod individual, pentru fiecare dintre cele 19 comune. În schimb, fiecare dintre cele 19 CPAS-uri din regiunea Bruxelles-Capitală decide în mod autonom dacă să fondeze sau nu un spital pe teritoriul comunei sale, în funcție de nevoile locale.

(83) Autoritățile belgiene au explicat, de asemenea, că închiderea unui spital public sau transferul acestuia către un partener din sectorul privat nu sunt, în mod oficial sau specific, reglementate de LCH sau de Legea CPAS (129). Cu toate acestea, potrivit autorităților belgiene, jurisprudența Consiliului de Stat belgian a clarificat modalitățile și condițiile de închidere și/sau de transfer al unor unități create de un CPAS. În hotărârea nr. 113.428 din 9 decembrie 2002, Consiliul de Stat a dispus anularea transferului unui centru de recuperare care aparținea unui CPAS către un operator privat. Acesta a considerat, în special, că era necesar, de asemenea, să se evalueze necesitatea de a furniza servicii medico-sociale înainte de a lua decizia de a închide sau de a transfera o unitate. Această evaluare trebuie să ia în considerare în mod corespunzător evaluarea efectuată în momentul creării unității, precum și toate modificările apărute de la luarea deciziei de creare a unității. În plus, autoritățile belgiene menționează că evaluarea nu se poate baza numai pe situația financiară a unității, nici pe costurile suportate pentru întreținerea acesteia. Pe această bază, autoritățile belgiene concluzionează că un CPAS nu își poate închide spitalul fără a fi stabilit mai întâi că nevoile medicale și sociale pentru care spitalul a fost înființat nu mai există.

(84) Potrivit autorităților belgiene, înființarea unui spital public necesită respectarea atât a obligațiilor care decurg din articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS, cât și a programării spitalicești a autorităților publice, în timp ce, în cazul spitalelor private, numai programarea este relevantă. În temeiul articolului 60 alineatul (6) din Legea CPAS, deschiderea unui nou spital public trebuie să fie justificată de existența unei nevoi reale. În plus, autoritățile belgiene menționează că, în cazul în care un spital public este deschis cu o capacitate egală cu numărul de paturi prevăzut de programarea spitalicească, nu mai există loc pentru un alt spital (public sau privat) în zona respectivă în cadrul acestui program, situație în care nu există niciun alt mijloc de a răspunde nevoilor populației. Autoritățile belgiene constată că, în cazul în care, la un moment dat, un CPAS dorește să își închidă spitalul public, acesta trebuie, în primul rând, să se asigure că spitalul nu mai este necesar, având în vedere jurisprudența Consiliului de Stat. Spre deosebire de un CPAS, un operator privat care decide să își închidă spitalul nu este obligat prin lege să se asigure de faptul că populația continuă să beneficieze de asistență medicală. Potrivit autorităților belgiene, un spital privat rămâne deschis doar prin propria decizie, o decizie care se poate schimba în orice moment. Drept exemplu, autoritățile belgiene menționează închiderea subită a Hôpital français, un spital privat din Berchem-Sainte-Agathe (Bruxelles) în 2008 (130). În concluzie, autoritățile belgiene explică faptul că mecanismul de programare spitalicească limitează libertatea atât a operatorilor publici, cît și a celor privați de a crea un spital (crearea unui spital este posibilă numai dacă numărul maxim de paturi într-o zonă nu a fost încă atins). Or, în opinia acestora, obligațiile care decurg din Legea CPAS impun restricții suplimentare pentru CPAS în ceea ce privește deschiderea și închiderea unui spital public, în timp ce spitalele private pot fi închise în orice moment.

(85) În ceea ce privește obligațiile care se pretinde că s-ar aplica numai spitalelor IRIS (a se vedea considerentele 87-89 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene susțin că aceste obligații sunt consecința directă a faptului că spitalele IRIS au fost create cu scopul de a contribui la furnizarea unui ajutor social de către CPAS (a se vedea secțiunea 2.2). Autoritățile belgiene consideră că aceste obligații decurg din Legea CPAS, în temeiul căreia au fost create spitalele IRIS, și că sunt impuse spitalelor IRIS prin statutul acestora și prin planurile strategice ale IRIS. De asemenea, autoritățile belgiene se referă la aceste documente pentru definirea exactă a acestor obligații. Din motive de simplificare și pentru a se evita repetarea, Comisia va cita doar fragmentele relevante în cadrul evaluării sale (a se vedea secțiunea 7.3.4.1).

(86) În decizia de inițiere a procedurii (a se vedea considerentul 48), Comisia și-a exprimat îndoielile cu privire la caracterul economic sau neeconomic al serviciilor sociale suplimentare furnizate de spitalele IRIS. În răspunsul lor la decizia de inițiere a procedurii, autoritățile belgiene consideră că aceste servicii sociale nu sunt de natură economică. Acestea susțin, în esență, că asistența socială acordată de CPAS din Bruxelles sub formă de ajutor material, social, medical, medico-social sau psihologic nu se înscrie într-o piață concurențială și că acest lucru este valabil chiar dacă o parte din asistența socială (și anume, serviciile sociale suplimentare) este asigurată de spitalele IRIS în baza unui mandat.

(87) În ceea ce privește temeiul juridic pentru compensarea deficitelor (a se vedea considerentul 91 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene consideră că obligația impusă comunelor de a acoperi deficitul spitalelor lor publice este prevăzută la articolul 46 din statutele spitalelor IRIS, precum și la articolul 109 din LCH. Acestea explică faptul că articolul 109 din LCH prevede un principiu general aplicabil tuturor spitalelor publice belgiene și care stabilește obligația minimă impusă comunelor (întrucât acestea sunt obligate să acopere doar o parte a deficitului, a se vedea, de asemenea, considerentul 47). Autoritățile belgiene subliniază, de asemenea, că articolul 46 din statutele spitalelor IRIS definește o obligație specifică, care se aplică doar celor șase comune care au creat spitale IRIS și care au decis să depășească minimul impus prin articolul 109 din LCH, acoperind întregul deficit contabil al spitalelor IRIS.

(88) În considerentul 92 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia a pus sub semnul întrebării dacă transferul subvențiilor speciale (pe care regiunea Bruxelles-Capitală le acordă comunelor) ale comunelor către spitalele IRIS poate sau nu să fie considerat ca o operațiune separată de mecanismul de acoperire a deficitelor. În răspunsul lor, autoritățile belgiene afirmă că comunele bruxelleze utilizează numai subvențiile speciale pentru a răspunde (parțial) obligației de a acoperi deficitele spitalelor IRIS. Astfel cum se explică în detaliu mai jos (a se vedea secțiunea 7.3.5), compensarea deficitelor este plătită în mai multe etape, printre care transferul subvențiilor speciale ale comunei către spitalul IRIS, dar toate aceste plăți se efectuează pe aceeași bază, și anume obligația impusă comunelor de a acoperi deficitul.

(89) De asemenea, Comisia a solicitat clarificări cu privire la un eventual mecanism de plăți în avans (dacă este cazul), temeiul juridic al mecanismului respectiv și modul de funcționare a acestuia, diferența față de mecanismul de acoperire a deficitelor și rolul jucat de FRBRTC în finanțarea acestuia (a se vedea considerentul 93 din decizia de inițiere a procedurii). Autoritățile belgiene consideră că nu există niciun mecanism de plată a avansurilor. Mai precis, acestea au explicat că obligația de a acoperi deficitul spitalelor IRIS intră în vigoare încă de la apariția deficitului. Într-adevăr, potrivit autorităților belgiene, articolul 46 din statutul spitalelor IRIS se referă la deficitul contabil, care figurează în situațiile financiare ale spitalelor cel târziu la șase luni după încheierea exercițiului financiar. Cu toate acestea, calcularea deficitului în temeiul articolului 109 din LCH de către serviciul public federal pentru sănătate publică necesită mult mai mult timp (până la 10 ani). Autoritățile belgiene susțin, cu toate acestea, că, dat fiind că deficitul conform articolului 109 din LCH este doar o parte din deficitul contabil acoperit imediat în temeiul articolului 46 din statutele spitalelor IRIS, acestea din urmă nu beneficiază de avansuri care pot fi considerate ca ajutoare diferite de mecanismul de recuperare a deficitelor. În cele din urmă, autoritățile belgiene reiterează faptul că FRBRTC a furnizat comunelor o finanțare care le-a ajutat să își îndeplinească obligația de a acoperi deficitele care, astfel cum s-a explicat mai sus, nu constituie un mecanism de plată a avansurilor.

(90) În ceea ce privește măsurile pentru evitarea supracompensării și absența unei supracompensări efective (a se vedea considerentele 95-97 din decizia de inițiere a procedurii), autoritățile belgiene invocă următoarele argumente. Acestea explică, în primul rând, că deciziile de a compensa deficitul sunt luate anual după ce deficitul estimat pentru anul în cauză este cunoscut, astfel încât nu există niciun risc de supracompensare. Acestea adaugă că actualul cadru juridic belgian (în special, Legea din 14 noiembrie 1983 și Legea CPAS) permite comunelor să se asigure că spitalele IRIS folosesc ajutoarele de stat în mod corespunzător și să recupereze acest ajutor în caz de nerespectare a condițiilor sau a supracompensării. În plus, pentru a demonstra absența unei supracompensări, autoritățile belgiene se referă la diferite tabele transmise Comisiei, care indică deficitul și intervențiile comunelor pentru fiecare dintre cele cinci spitale IRIS pentru perioada 1996-2014 (a se vedea, de asemenea, secțiunea 7.3.5 pentru aceste cifre).

(91) Astfel cum s-a solicitat, autoritățile belgiene oferă, de asemenea, în răspunsul lor clarificări suplimentare privind noțiunea de „perenitate” (a se vedea considerentele 102-103 din decizia de inițiere a procedurii). În opinia acestora, obligația de a asigura perenitatea spitalelor IRIS se întemeiază direct pe Legea CPAS. Astfel cum s-a explicat mai sus (a se vedea secțiunea 2.1), fiecare CPAS poate crea instituții responsabile de furnizarea de asistență socială, inclusiv asistență medicală și medico-socială, dacă poate demonstra că acest lucru este necesar pentru a răspunde unei nevoi reale, în conformitate cu articolul 60 alineatul (6) din Legea CPAS. Acestea explică faptul că, în trecut, șase din cele 19 CPAS din regiunea Bruxelles-Capitală au creat spitale (fără personalitate juridică distinctă) pentru a furniza asistență socială, și au gestionat ele însele aceste spitale până la sfârșitul anului 1995. În opinia acestora, restructurarea acestor spitale publice care a condus la crearea spitalelor publice IRIS, devenite independente din punct de vedere legal de CPAS la 1 ianuarie 1996 (a se vedea, de asemenea, secțiunea 2.2), nu a modificat cu nimic obligația impusă CPAS de a furniza asistență socială, fie direct, fie prin intermediul spitalelor IRIS. În acest context, autoritățile belgiene subliniază că obiectivul principal al restructurării și al creării rețelei IRIS și a spitalelor IRIS era de a asigura continuitatea serviciilor spitalicești publice din regiunea Bruxelles-Capitală (a se vedea, de asemenea, considerentul 27). Prin urmare, acestea observă că, pentru a asigura perenitatea spitalelor IRIS și a garanta, astfel, satisfacerea nevoilor sociale ale populației, comunele și CPAS sunt obligate să absoarbă orice deficit al acestor spitale pe baza articolului 46 din statutul spitalelor IRIS. Autoritățile belgiene concluzionează, în plus, că, atât timp cât această nevoie reală există, în conformitate cu jurisprudența Consiliului de Stat (a se vedea considerentul 83), autoritățile publice nu pot să închidă spitalele IRIS, nici să le cedeze unui proprietar din sectorul privat.

(92) În sfârșit, în considerentul 103 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia întreabă dacă există alte motive care ar putea justifica finanțarea suplimentară a spitalelor IRIS. În această privință, autoritățile belgiene menționează că spitalele IRIS nu au drept unic obiectiv să creeze servicii, misiuni și programe spitalicești „viabile”, astfel cum ar putea face spitalele private belgiene. Dimpotrivă, potrivit autorităților belgiene, spitalele IRIS trebuie să asigure cea mai largă gamă posibilă de îngrijiri medicale, în special în scopul de a garanta accesul tuturor și mai ales al celor mai săraci membri ai societății, la orice tratament pe care îl impune patologia lor, chiar dacă tratamentul respectiv depășește cu mult standardele de planificare și de autorizare aplicabile tuturor spitalelor în temeiul LCH. În acest context, autoritățile belgiene se referă, de asemenea, la punctul 162 din hotărârea Tribunalului din 7 noiembrie 2012, conform căruia „compensarea deficitelor spitalelor publice se poate dovedi necesară din motive de ordin sanitar și social pentru a asigura continuitatea și viabilitatea sistemului spitalicesc”. Autoritățile belgiene amintesc, de asemenea, că statutul unui spital public implică anumite costuri care nu sunt pe deplin compensate prin măsuri federale de finanțare. Acestea subliniază că respectivele costuri includ, printre altele, plata primelor pentru competențe lingvistice acordate membrilor bilingvi ai personalului, cheltuielile cu pensia și cu asigurarea de sănătate mai mari pentru personalul statutar (funcționari) și creșterile salariale impuse (însă plătite doar parțial) de către regiunea Bruxelles-Capitală.

6.2. Comentariile Belgiei cu privire la observațiile părților terțe

(93) Autoritățile belgiene încep prin a sublinia că observațiile formulate de către CBI, ABISP și Zorgnet Vlaanderen cu privire la decizia Comisiei de inițiere a procedurii se întemeiază pe același argument, și anume că, în opinia acestor organizații, spitalele IRIS nu sunt însărcinate cu SIEG suplimentare față de SIEG impuse oricărui spital (public sau privat) în Belgia. În opinia lor, această afirmație se sprijină pe aceeași bază, și anume că LCH impune spitalelor private și celor publice aceeași obligație de serviciu public, indiferent de orice considerație regională. Cu toate acestea, potrivit autorităților belgiene, intervenienții nu explică modul în care Legea CPAS nu s-ar aplica spitalelor IRIS, în timp ce, potrivit Belgiei, această lege este temeiul juridic însuși al existenței spitalelor IRIS. Autoritățile belgiene subliniază că articolul 147 din LCH admite în mod explicit că, în cazul spitalelor gestionate de un CPAS [cum ar fi spitalele IRIS (131)], LCH completează Legea CPAS, ceea ce confirmă că LCH nu este singurul temei juridic relevant aplicabil spitalelor gestionate de un CPAS.

(94) Autoritățile belgiene consideră eronată afirmația CBI potrivit căreia intenția anunțată de guvernul bruxellez de a reformula ordonanța din 13 februarie 2003, astfel încât să precizeze misiunile de interes general care ar justifica plata unor subvenții speciale comunelor (a se vedea considerentul 70) ar indica faptul că în prezent nu există nicio misiune specifică (aplicabilă numai spitalelor IRIS). Autoritățile belgiene amintesc, în special, că subvențiile speciale prevăzute de prezenta ordonanță sunt acordate numai comunelor, nu și spitalelor IRIS. Belgia confirmă, de asemenea, că intervențiile FRBRTC și ale regiunii Bruxelles-Capitală [pentru o sumă maximă de 10 milioane EUR pe an (132)] pentru a sprijini comunele constituie transferuri financiare între autorități publice care nu intră în domeniul de aplicare a articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Autoritățile belgiene reiterează că niciuna dintre aceste sume nu a fost acordată de regiune, nici de FRBRTC spitalelor IRIS. Dimpotrivă, potrivit Belgiei, acestea sunt, pur și simplu, transferuri între regiune și comune care intră în domeniul de competență al finanțării generale a comunelor de către regiune. Această finanțare globală este concepută pentru a permite comunelor să își îndeplinească misiunile de interes comunal, care includ misiunile CPAS-urilor. Potrivit autorităților belgiene, reforma anunțată de ordonanța din 13 februarie 2003 nu constituie în niciun caz o acceptare a absenței unor SIEG suplimentare încredințate spitalelor IRIS. Comunelor le revine responsabilitatea de a specifica SIEG încredințate spitalelor pe care le fondează, iar ordonanța în cauză nu este relevantă în acest context, întrucât se referă numai la finanțarea națională.

(95) De asemenea, autoritățile belgiene resping descrierea misiunilor sociale, eronată în opinia lor, pe care CBI o prezintă în observațiile sale. CBI afirmă, în special, că LCH definește o „misiune socială de bază” comună spitalelor publice și private, dar pe care numai spitalele IRIS ar îndeplini-o mai intens. Din acest punct de vedere, misiunile sociale „suplimentare” ale spitalelor IRIS nu ar putea fi separate de serviciile spitalicești și ar face parte integrantă din acestea. Autoritățile belgiene nu împărtășesc acest punct de vedere. Acestea consideră că, pe lângă faptul că CBI admite în mod expres existența unei diferențe intrinseci între spitalele publice și cele private (și anume, volumul mai mare de servicii sociale furnizate de spitalele IRIS), CBI nu definește ce se înțelege exact prin „misiune socială de bază”, pe care o consideră ca fiind un SIEG spitalicesc, și nu definește nici temeiul juridic pe care s-ar sprijini această misiune, nici mandatul specific care o impune. Autoritățile belgiene consideră că numai Legea CPAS poate încredința „misiuni sociale de bază” spitalelor publice. Într-adevăr, în opinia acestora, în ceea ce privește numai spitalele publice, LCH nu face decât să completeze Legea CPAS (a se vedea articolul 147 din LCH). Misiunea esențială, sau „misiunea de bază”, a spitalelor IRIS este definită prin Legea CPAS sau în temeiul acesteia și, prin urmare, nu este „comună” tuturor spitalelor. Potrivit autorităților belgiene, această misiune nu este de natură economică. Spitalele IRIS sunt înființate, prin urmare, în conformitate cu Legea CPAS și, odată create, sunt obligate să respecte normele suplimentare prevăzute de LCH (133).

(96) În ceea ce privește observațiile CBI privind misiunea de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale, autoritățile belgiene subliniază că CBI limitează misiunea de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale care, în opinia sa, este comună tuturor spitalelor, exclusiv la situațiile de urgență și post-urgență. Astfel, autoritățile belgiene consideră că CBI recunoaște implicit că spitalele private din Bruxelles nu au nicio obligație de a trata pacienți în afara situațiilor de urgență și post-urgență, care, cu toate acestea, reprezintă cea mai mare parte a îngrijirilor acordate persoanelor defavorizate. În plus, autoritățile belgiene susțin că trimiterea făcută de către CBI la misiunea de interes public descrisă la articolul 2 din LCH nu constituie temeiul pentru o astfel de obligație. În opinia acestora, faptul de a fi responsabil de o misiune spitalicească de bază nu implică, în mod similar, responsabilitatea unei misiuni de a furniza îngrijiri pentru orice persoană, în orice împrejurare, indiferent de capacitatea de plată a persoanei respective. Însăși existența unor norme specifice care reglementează situațiile de urgență oferă dovezi ample în acest sens. Autoritățile belgiene susțin că misiunea de interes general nu poate fi implicită, ci este impusă în mod explicit. Acestea consideră că a fost necesar să se stabilească cerințe specifice pentru situațiile de urgență, deoarece definiția misiunii spitalicești de bază prevăzute de LCH nu face referire la situațiile de urgență. Autoritățile belgiene invocă argumentul potrivit căruia Legea din 8 iulie 1964 (134) și decretele sale de punere în aplicare acoperă asistența medicală de urgență (135) și serviciile de urgență (inclusiv ambulanțele). Pe această bază, anumite spitale, atât publice, cât și private, îndeplinesc anumite sarcini în domeniul asistenței medicale de urgență.

(97) Autoritățile belgiene susțin, cu toate acestea, că obligația de a acorda îngrijiri de urgență în spitalele publice și în cele private nu este conferită de LCH. Aceasta decurge, în schimb, din obligația generală de a acorda asistență oricărei persoane aflate în pericol. Potrivit autorităților belgiene, spitalele sunt obligate să ofere asistență în situațiile de urgență medicală, în funcție de structura lor și de expertiza disponibilă (136). Această obligație se aplică atât spitalelor publice, cât și spitalelor private, și oricărei alte persoane, ca urmare a obligației de a ajuta persoanele aflate în pericol. Autoritățile belgiene explică, de asemenea, că, în temeiul articolul 422b din Codul penal belgian, această obligație nu se aplică decât în situațiile de urgență, și în special în cazurile de urgență medicală care pun viața în pericol. Autoritățile belgiene subliniază, cu toate acestea, că în toate celelalte situații (și anume, alte situații decât cele de urgență), spitalele nu au responsabilitatea unei misiuni de asigurare a accesului universal la îngrijiri medicale și nu sunt obligate să trateze pacienții care nu sunt în măsură să își plătească tratamentul. În cele din urmă, autoritățile belgiene observă că, deși este evident că spitalele belgiene nu au dreptul de a face discriminări fondate pe situația financiară a pacienților (și, prin urmare, pe simplul fapt că o persoană este săracă), ele nu pot fi obligate să ofere servicii de îngrijire în afara situațiilor de urgență dacă un pacient se află în incapacitatea de a plăti sau nu vrea să plătească.

(98) În observațiile lor ca răspuns la observațiile CBI, autoritățile belgiene menționează, de asemenea, trimiterea făcută de CBI la o hotărâre pronunțată de Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles (a se vedea considerentul 72). Potrivit autorităților belgiene, hotărârea menționată de CBI se referă doar la un caz foarte special de ajutor medical de urgență (137) pentru un migrant fără acte de identitate care necesita îngrijiri psihiatrice. Acestea subliniază faptul că spitalele IRIS nu furnizează îngrijiri medicale de acest tip. În opinia lor, această hotărâre confirmă faptul că asistența medicală de urgență pentru migranții fără acte de identitate este în mod normal asigurată fie de către un CPAS, fie de către spitale cu care CPAS au încheiat o convenție (138). În sfârșit, autoritățile belgiene subliniază că CBI nu justifică, și nici nu încearcă să justifice, o pretinsă obligație impusă spitalelor private de a trata toți pacienții în situațiile „post-urgență”. Potrivit autorităților belgiene, nu există o astfel de obligație impusă spitalelor private pentru situațiile „post-urgență”, în timp ce spitalele IRIS sunt obligate să acorde îngrijiri tuturor pacienților în orice împrejurare, chiar în absența unei urgențe medicale.

7. EVALUAREA MĂSURILOR

7.1. Obiectul prezentei decizii

(99) Plângerea a făcut referire la o măsură de ajutor de aproximativ 100 de milioane EUR acordată în contextul restructurării care a condus la crearea spitalelor IRIS (a se vedea secțiunea 2.2). Cu toate acestea, astfel cum s-a explicat în secțiunea 3.1 din decizia de inițiere a procedurii, Comisia a întreprins o măsură în ceea ce privește ajutorul în cauză abia după expi