(73)

Studiul […] a dezvoltat următoarea analiză: (a) Remunerația plătită de Trezorerie către PI pentru depozite ar putea fi considerată echitabilă, deoarece: 1. Durata preconizată a unei astfel de baze de depozite, fără o componentă teoretic mai volatilă, este extrem de largă, practic, infinită. 2. Caracteristicile unei astfel de baze de depozite sunt transferate către Trezorerie prin lege. 3. Indexarea plătită de Trezorerie se bazează pe bonuri de trezorerie de 12 luni pentru 10 % (cea mai volatilă componentă), pe obligațiunile de stat italiene pe 10 ani pentru 10 % (componenta care, în ipoteze mai conservatoare, ar putea scădea în timp) și pe obligațiunile de stat italiene pe 30 de ani pentru 80 %. (4) Obligația stă la baza naturii permanente a relației dintre PI și Trezorerie. (5) Limitările privind PI ca deponent au inclus costuri și sarcini implicite: (a) Depozitul la Trezorerie nu poate fi considerat un activ „fără risc” pe termen scurt, având în vedere obligația permanentă a PI de a depune fonduri la Trezorerie. (b) Imposibilitatea PI de a se implica în strategii de gestiune activă (analiza cantitativă realizată de […] are ca scop stabilirea costurilor relevante rezultate). (b) O comparație între marja de dobândă PI și cea a băncilor comparabile din sectorul privat a relevat faptul că depozitele PI ale clienților din sectorul comerțului cu amănuntul au un cost care este în concordanță cu costul suportat de deponenții din sectorul comerțului cu amănuntul în cadrul băncilor din sectorul privat. În plus, marja dobânzii obținută de băncile din sectorul privat pentru componenta derivată din depozitele aferente finanțării acestora este semnificativ mai mare decât cea a PI, ceea ce, în opinia […], reprezintă o dovadă că nu s-a acordat un ajutor de stat în favoarea PI. (c) O comparație între neconcordanța scadențelor activelor și pasivelor PI și cea a operatorilor comparabili din sectorul privat a relevat că baza de depozite a PI are o componentă cu durată „practic infinită”, estimată în mod conservator la cel puțin 60,8 % din total. În temeiul Convenției, PI folosește veniturile din baza sa de depozite pentru a finanța un activ pe termen lung, cum ar fi depozitul de la Trezorerie. Pentru a se stabili comportamentul băncilor din sectorul privat, s-a analizat situația financiară a băncilor specializate în finanțarea întreprinderilor publice (cum ar fi Dexia, Depfa etc.). Astfel de bănci prezintă modele similare. De fapt, băncile din sectorul public finanțează aproximativ 50 % din propriul necesar pe termen mediu spre lung și utilizează restul pentru tranzacțiile repo cu Banca Centrală Europeană sau depozitele interbancare, investind în același timp fondurile lor totale în active nelichide din sectorul public emise de guverne sau de autorități locale, cu scadențe cuprinse, în general, între 10 și 50 de ani. (d) O analiză cantitativă a urmărit să dovedească existența unui beneficiu al gestiunii active a activelor bazate pe investiția PI într-un portofoliu de obligațiuni de stat din zona euro, începând cu martie 2007. Analiza se întemeiază pe două elemente, primul bazat pe analiza potențialei performanțe anterioare, iar al doilea, pe o evoluție viitoare: (1) […] a aplicat retrospectiv strategii de gestionare a fondurilor din portofoliul de depozite PI, dintre care una prezintă o durată asemănătoare cu cea a portofoliului analizat […], conform metodei „valoare la risc” (VaR) (denumită „portofoliu de referință”), iar alta (denumită „strategie tactică”) folosește aceleași criterii și constrângeri de investiție adoptate în prezent de PI. Strategia din urmă se bazează pe un model cantitativ automat. Rentabilitatea obținută în ultimii 10 ani din perspectiva strategiei tactice ar fi depășit rentabilitatea stabilită de Convenție în aceeași perioadă cu aproximativ 1,62 % pe an (fără a lua în considerare, însă, costurile tranzacției). Rentabilitatea obținută în perioada de doi ani 2005-2006 (2,45 %) ar fi fost mai mică decât cea stabilită de Convenție (4,14 %). (2) Privind către viitor, […] a identificat anumite soluții de gestionare a fondurilor pe care PI le poate pune în aplicare pentru a obține o rentabilitate tot mai mare generată de investițiile pasive în obligațiuni de stat, fără a se adăuga riscuri de creștere semnificative. Ca dovadă a unor astfel de strategii, studiul […] oferă următoarea descriere detaliată: (a) strategii bazate pe vânzarea opțiunii de cumpărare a obligațiunilor de stat, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […]; (b) crearea unei obligațiuni suverane sintetice din zona euro, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […]; (c) gestionarea unei porțiuni din câștigurile de capital existente obținute în portofoliu, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […]; și (d) schimbul de obligațiuni în portofoliu, ceea ce ar genera un randament suplimentar în 2008 de […].