RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene L 14/1

DECIZIA COMISIEI

din 29 iunie 2011

privind Ajutorul de stat C 35/08 (ex NN 11/08) acordat de Franța în favoarea instituției publice „Institutul Francez al Petrolului”

[notificată cu numărul C(2011) 4483]

(Numai textul în limba franceză este autentic)

(Text cu relevanță pentru SEE)

(2012/26/UE)

COMISIA EUROPEANĂ,

având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (1), în special articolul 108 alineatul (2) paragraful (1),

având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European (2), în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),

după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu articolele menționate anterior (3),

întrucât:

1 PROCEDURĂ

(1) În cadrul procedurii oficiale de investigare a dosarului ajutorului de stat C 51/05 privind măsurile de ajutor acordate de Franța în favoarea Institutului Francez al Petrolului (4), autoritățile franceze au adus la cunoștința serviciilor Comisiei, prin scrisoarea din data de 18 iulie 2006, înregistrată la 19 iulie 2006, transformarea, la 7 iulie 2006, a instituției publice IFP, anterior instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, în instituție publică industrială și comercială (în continuare „IPIC”). Această transformare reiese din două documente pe care autoritățile franceze le-au anexat la scrisoare: i) decretul nr. 2006-797 din 6 iulie 2006 de stabilire a noului statut al instituției publice IFP și ii) articolul 95 din Legea nr. 2005-781 din 13 iulie 2005 de program privind stabilirea orientărilor politicii energetice (în conformitate cu care a fost adoptat decretul susmenționat).

(2) Prin scrisorile din 3 august 2007 și 7 mai 2008, Comisia a adresat solicitări de informații autorităților franceze, la care acestea din urmă au răspuns prin scrisorile datate 28 septembrie 2007, respectiv, 26 iunie 2008.

(3) Într-o cauză anterioară, Comisia a adoptat la 16 iulie 2008 o decizie (în continuare „Decizia C 51/2005”) privind o primă măsură de ajutor pusă în aplicare de Franța în favoarea grupului IFP (5). În această decizie, Comisia a subliniat că problema existenței unui ajutor de stat suplimentar, sub forma unei eventuale garanții de stat nelimitate rezultată din statutul de IPIC al instituției publice IFP, va face obiectul unei analize separate în cadrul unei alte proceduri.

(4) Această a doua procedură, prevăzută la articolul 108 alineatul 2 din TFUE, a făcut obiectul unei Decizii a Comisiei din 16 iulie 2008 (6) (în continuare „decizia de inițiere”), adoptată în temeiul articolului 4 alineatul 4 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 privind normele de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (7) (în continuare „regulamentul de procedură”) în ceea ce privește garanția de stat nelimitată de care putea beneficia grupul IFP.

(5) Prin publicarea deciziei de inițiere menționate anterior în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la data de 11 octombrie 2008, Comisia a invitat părțile terțe interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsura în cauză.

(6) Comisia a primit observațiile Franței prin scrisoarea din 14 octombrie 2008.

(7) Prin scrisoarea din data de 6 noiembrie 2008, înregistrată de Comisie în aceeași zi, consiliile societății UOP Limited au informat Comisia cu privire la intenția clientei lor de a formula observații cu privire la măsura în cauză. Având în vedere termenele de traducere necesare, acestea au solicitat un termen suplimentar până la data de 30 noiembrie 2008 pentru a-și putea trimite comentariile. Prin scrisoarea din 7 noiembrie 2008, Comisia a precizat că acceptă justificarea acestei solicitări și acordă un termen suplimentar de răspuns societății UOP Limited până la data de 30 noiembrie 2008. Prin scrisoarea din 28 noiembrie 2008, înregistrată de Comisie în aceeași zi, consiliile societății UOP Limited au transmis observațiile clientei lor cu privire la decizie de inițiere.

(8) În aceeași scrisoare din 28 noiembrie 2008, consiliile societății UOP Limited au solicitat, în numele clientei lor, permisiunea de a prezenta comentarii suplimentare în cursul procedurii. Prin scrisoarea din data de 17 decembrie 2008, Comisia a răspuns acestei solicitări prin acceptarea prelungirii termenului de răspuns al societății UOP Limited până la 23 ianuarie 2009, pentru a-i permite să prezinte eventuale observații suplimentare. Prin scrisoarea din data de 23 ianuarie 2009, consiliile societății UOP Limited au transmis observațiile suplimentare ale clientei lor.

(9) Prin scrisoarea din data de 6 mai 2009, Comisia a comunicat autorităților franceze toate observațiile formulate de societatea UOP Limited cu privire la decizia de inițiere într-o versiune confidențială, dacă acest lucru era necesar. Comisia le-a invitat să îi transmită comentariile lor cel târziu la 8 iunie 2009. Prin scrisoarea din data de 2 iunie 2009, autoritățile franceze au solicitat o cerere de prelungire a acestui termen până la data de 22 iunie 2009, observațiile depuse de partea terță având nevoie, în opinia lor, de o analiză detaliată și aprofundată și consultarea mai multor servicii ministeriale. Prin scrisoarea din data de 9 iunie 2009, Comisia a acceptat prelungirea până la data de 22 iunie 2009. Prin scrisoarea din data de 22 iunie 2009, autoritățile franceze și-au transmis comentariile cu privire la observațiile formulate de societatea UOP Limited.

(10) Prin scrisoarea din data de 29 iulie 2009, Comisia a solicitat autorităților franceze informații suplimentare, invitându-le să îi răspundă înainte de 24 august 2009. Prin scrisoarea din data de 19 august 2009, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 7 septembrie 2009, termen pe care Comisia l-a acordat acestora prin scrisoarea din 20 august 2009. Prin scrisoarea din data de 8 septembrie 2009, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.

(11) Prin scrisoarea din data de 20 noiembrie 2009, Comisia a solicitat noi informații suplimentare autorităților franceze, invitându-le să răspundă în termen de 20 de zile. Prin scrisoarea din data de 14 decembrie 2009, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 22 ianuarie 2010, termen pe care Comisia l-a acordat prin scrisoarea din data de 18 decembrie 2009. Prin scrisoarea din 13 ianuarie 2010, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.

(12) La 20 mai 2010, serviciile Comisiei au organizat la Bruxelles o reuniune pentru a discuta împreună cu autoritățile franceze consecințele asupra cazului de față ale deciziei adoptate de Comisie la 26 ianuarie 2010 și cu privire la ajutorul de stat nr. C 56/07 (ex E 15/05) acordat La Poste (8) (în continuare „Decizia C 56/2007”). La Poste fiind o entitate publică ce se bucura, la acel moment, de un statut asimilabil unui IPIC (9), cauza care o viza (în continuare „cauza La Poste” sau „cauza serviciilor poștale”) prezenta numeroase asemănări cu măsura în cauză, astfel că autoritățile franceze au avansat aceleași argumente, mutatis mutandis, în observațiile lor privind fiecare dintre aceste două cazuri. La 4 iunie 2010, o listă de întrebări suplimentare a fost adresată Franței printr-un e-mail, serviciile Comisiei dorind să aibă o contribuție scrisă a autorităților franceze cu privire la diferitele puncte abordate în cursul acestei reuniuni. La 16 iulie 2010, autoritățile franceze au comunicat elementele solicitate.

(13) Prin scrisoarea din data de 29 septembrie 2010, Comisia a solicitat autorităților franceze să transmită informații suplimentare, invitându-le să răspundă în termen de 20 de zile. Prin scrisoarea din data de 7 octombrie 2010, autoritățile franceze au solicitat un termen suplimentar de răspuns până la 26 noiembrie 2010, termen pe care Comisia l-a acordat prin scrisoarea din data de 8 octombrie 2010. Prin scrisoarea din data de 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze au furnizat, în cele din urmă, informațiile solicitate.

2 GRUPUL IFP

(14) Așa cum Comisia a indicat în decizia de inițiere și în Decizia C 51/2005 menționată anterior (10), instituția publică IFP îndeplinește trei misiuni: — o misiune de cercetare și dezvoltare în domeniul prospectării petroliere și gazifere, al tehnologiilor de rafinare și petrochimice, — o misiune de formare a inginerilor și a tehnicienilor și — o misiune de informare și de documentare în legătură cu sectoarele în cauză. Un contract de obiective cu statul definește orientările principale ale acțiunii acestuia pe o perioadă de cinci ani.

(15) Pe de altă parte, instituția publică IFP deține, direct și indirect, controlul asupra societăților comerciale cu care a încheiat acorduri exclusive de cercetare și de licență. Pe baza unui set de probe concordante, ale căror detalii sunt menționate la considerentul 137, Comisia a considerat în Decizia C 51/2005 menționată anterior că ansamblul format din societățile pe acțiuni Axens, Beicip-Franlab și Prosernat și societatea-mamă a acestora, instituția publică IFP, constituie un grup economic (în continuare „grupul IFP”) în sensul dreptului concurenței.

(16) Axens își desfășoară activitatea pe piața catalizatorilor și a tehnologiilor pentru industriile de rafinare și petrochimice, în 2006, la data schimbării statutului societății-mamă, realizând o cifră de afaceri consolidată de 308,45 milioane EUR. Două acorduri exclusive de licență-cadru și de licență-produse, precum și o convenție de cercetare industrială (11) leagă instituția publică IFP și Axens. În temeiul acestor contracte, filiala plătește societății-mamă, pe de o parte, redevențe conform contractelor de licență și, pe de altă parte, o remunerație […] (13) pentru accesul la capacitatea de cercetare a instituției publice IFP.

(17) Beicip-Franlab este specializată în editarea și difuzarea de programe informatice în domeniul „explorării-zăcămintelor”, precum și în realizarea de studii și consultanță. În 2006, cifra sa de afaceri se ridica la 42 de milioane EUR. O convenție exclusivă de dezvoltare, comercializare și utilizare, semnată în 2003, pentru o perioadă de 10 ani, prevede că Beicip-Franlab [îi sunt propuse de către IFP rezultatele cercetării sale] (**) asupra algoritmilor, a modelelor sau a metodologiilor [rezultate din cercetarea] (**) instituției publice IFP în domeniul „explorării-zăcămintelor” și poate solicita acesteia din urmă să realizeze produse pe această bază. Beicip-Franlab acoperă integralitatea costurilor de dezvoltare a produselor instituției publice IFP. În plus, Beicip-Franlab plătește diverse remunerații suplimentare […] (*) destinate să acopere întreținerea și drepturile de utilizare. În 2005 s-a semnat un act adițional care modifică modalitățile de remunerare, reținând, în același timp, principiul acoperirii integrale a costurilor de dezvoltare de către Beicip-Franlab.

(18) Prosernat asigură studii și servicii, precum și ansambluri de echipamente în domeniul tratării gazelor naturale și al recuperării sulfului. În 2006, cifra de afaceri a acesteia se ridica la 49,9 milioane EUR. La 18 august 2003 s-au semnat un acord de licență-cadru și o convenție de cercetare industrială între instituția publică IFP și Prosernat, cu efect retroactiv de la 1 ianuarie 2002, pentru o perioadă de 10 ani, conform cărora Prosernat dispune de o concesiune exclusivă a licenței privind brevetele instituției publice IFP și [aceasta din urmă propune rezultatele] (**) cercetărilor sale desfășurate […] (*) în domeniul tehnologiilor de tratare a gazelor naturale și de recuperare a sulfului. Prosernat plătește către societatea-mamă o redevență la cifra de afaceri anuală ca plată pentru licența pentru procedee, precum și o redevență stabilită de la caz la caz privind echipamentele. Remunerația instituției publice IFP pentru accesul întreprinderii Prosernat la rezultatele activităților de cercetare se ridică la […] (*) % din cifra de afaceri anuală globală realizată de Prosernat.

(19) În conformitate cu articolul 6 din Decizia C 51/2005 menționată anterior, o clauză a fost introdusă în 2009 (14) în acordurile exclusive care reglementează remunerațiile plătite instituției publice IFP de către filialele sale Axens și Prosernat pentru a asigura că o remunerație minimă neforfetară, acoperind minimum 25 % din costurile studiilor de fezabilitate prealabile lucrărilor de cercetare industrială, 50 % din costurile de cercetare industrială și, eventual, 75 % din costurile activităților de dezvoltare pre-concurențiale în sensul Cadrului comunitar al ajutoarelor de stat pentru cercetare și dezvoltare din 17 februarie 1996 (15) (în continuare „Cadrul C & D din 1996”), întreprinse de instituția publică IFP în domeniile de activitate a filialelor, este plătită întreprinderii-mamă (16).

(20) În conformitate cu decizia de inițiere, în cadrul analizării măsurii în cauză, pare necesar să se țină seama de impactul potențial al garanției de stat care decurge din statutul de IPIC al instituției publice IFP asupra tuturor entităților din cadrul grupului IFP (inclusiv instituția publică IFP și cele trei filiale ale sale de drept privat) (17).

3 DESCRIEREA MĂSURII

(21) Până în 2006, instituția publică IFP era constituită sub forma unei persoane juridice de drept privat, instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, fiind plasată sub controlul economic și financiar al guvernului francez.

(22) Articolul 95 din Legea nr. 2005-781 din 13 iulie 2005 de program privind stabilirea orientărilor politicii energetice a stabilit principiul transformării IFP în IPIC. Această transformare a devenit efectivă după publicarea în Jurnalul Oficial al Republicii Franceze a Decretului nr. 2006-797 în data de 6 iulie 2006 privind statutul instituției publice IFP.

(23) Ca IPIC, instituția publică IFP a devenit, la data schimbării sale de statut, o persoană juridică de drept public (18).

(24) Consecințele juridice ale calificării drept IPIC sunt explicate în detaliu în partea 2 („Descrierea măsurii”) din Decizia C 56/2007 menționată anterior, precum și în secțiunea 3.2.1 („Consecințele juridice ale statutului de IPIC al IFP”) din decizia de inițiere, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis.

4 MOTIVELE CARE AU CONDUS LA INIȚIEREA PROCEDURII OFICIALE DE INVESTIGARE

(25) În decizia de inițiere, Comisia a considerat mai întâi că măsura ridica îndoieli cu privire la faptul că regimul exceptat de la dreptul comun instituit în favoarea IPIC în ceea ce privește falimentul se aseamănă cu un mecanism de garanție de stat nelimitată care mobilizează resurse publice: — Procedurile de insolvabilitate și de faliment nu sunt aplicabile IPIC ca persoane juridice de drept public în virtutea unui principiu general de imposibilitate a urmăririi patrimoniului persoanelor juridice de drept public, recunoscut de jurisprudența franceză încă de la sfârșitul secolului al XIX-lea și, în special, de Curtea de Casație (19). Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.1 din decizia de inițiere, la considerentele 38-40 (20); — Legea din 16 iulie 1980 și normele de aplicare a acesteia sunt, în schimb, aplicabile IPIC. Acestea desemnează în mod expres statul ca autoritate competentă pentru recuperarea datoriilor instituțiilor publice, conferindu-i prerogative importante, precum mandatarea din oficiu și obținerea de resurse suficiente, și organizând un principiu de responsabilitate în ultimă instanță a statului pentru datoriile persoanelor juridice de drept public. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.2 din decizia de inițiere, la considerentele 41-45 (21); — În ipoteza dizolvării unei IPIC, principiul transferului datoriilor către stat sau o altă entitate publică este, în general, aplicabil (22), astfel încât orice creditor al unei IPIC este asigurat că nu își va pierde niciodată creanța pe care o deține la o instituție publică. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.3 din decizia de inițiere, la considerentele 46-51 (23); — IPIC s-ar putea bucura de un acces privilegiat la conturile de avans de trezorerie. Pentru mai multe detalii, Comisia face trimitere la secțiunea 3.2.1.4 din decizia de inițiere, la considerentul 52 (24).

(26) Pe de altă parte, după cum se menționează la considerentele 65-74 din decizia de inițiere, la care Comisia face trimitere pentru mai multe detalii, clarificările legislative și de reglementare propuse de autoritățile franceze nu păreau suficiente pentru ridicarea acestor dubii a priori.

(27) Comisia a indicat apoi că nu putea fi exclus ca din această situație să rezulte un avantaj economic selectiv, în principal, prin condițiile de finanțare considerate mai favorabile, și aceasta chiar dacă instituția publică IFP și filialele sale nu fac obiectul unei evaluări financiare de către o agenție de rating externă. Grupul IFP ar fi putut fi, de asemenea, favorizat în relațiile sale cu clienții și furnizorii, în măsura în care aceștia din urmă ar fi crezut că beneficiază de o garanție de stat în ceea ce privește creanțelor lor. Prin urmare, în stadiul investigării preliminare nu putea fi exclus faptul că, în cazul furnizării sau cumpărării de bunuri sau servicii implicând o creanță, furnizorii sau clienții în cauză acordă instituției publice IFP condiții mai bune decât cele pe care le-ar fi acordat unei întreprinderi care nu beneficiază de o garanție de stat.

(28) Pe de altă parte, pe baza informațiilor disponibile la finalizarea investigării sale preliminare, Comisia a considerat că natura nelimitată a garanției, în special în ceea ce privește durata, cuantumul și dimensiunea sa, îngreunează foarte mult calculul cuantumului primei de piață pe care instituția publică IFP ar trebui să o plătească statului pentru acordarea acestei protecții.

(29) În sfârșit, Comisia și-a exprimat rezerva în ceea ce privește compatibilitatea ajutorului de stat cu piața internă, aceasta din urmă neavând prima facie drept scop principal facilitarea dezvoltării anumitor activități sau a anumitor regiuni economice.

5 OBSERVAȚIILE ȘI PROPUNERILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE

5.1 OBSERVAȚIILE INIȚIALE ALE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE

(30) Ca urmare a deciziei de inițiere menționate anterior, autoritățile franceze au comunicat observațiile și propunerile lor Comisiei printr-o scrisoare din data de 14 octombrie 2008. Această scrisoare a venit în completarea observațiilor și propunerilor dezvoltate în scrisorile anterioare ale autorităților franceze (25) și rezumate în decizia de inițiere a procedurii.

(31) În observațiile lor din 14 octombrie 2008, autoritățile franceze au amintit cu titlu introductiv că procedura împotriva grupului IFP a fost inițiată în paralel cu cauza serviciilor poștale și, prin urmare, au declarat reluarea mutatis mutandis a acelorași argumente dezvoltate în cursul investigării acestui caz (26). În ciuda acestor asemănări, autoritățile franceze au ținut să amintească, totuși, particularitățile instituției publice IFP: aceasta este un organism de cercetare însărcinat cu o triplă misiune de interes general (cercetare, formare profesională și documentare), ale cărui activități sunt, în marea lor majoritate, neeconomice, ceea ce ar justifica finanțarea publică ce îi este acordată. Pe e altă parte, au explicat motivele schimbării statutului acesteia în IPIC: asigurarea coerenței între natura activităților și metoda de finanțare a IFP, pe de o parte, și statutul său juridic, pe de altă parte, ar fi justificat schimbarea de statut, astfel încât să aducă IFP în sfera publică prin abandonarea formei de instituție profesională de drept privat.

(32) Autoritățile franceze au contestat existența unui ajutor de stat, din moment ce, potrivit afirmațiilor lor, două dintre condițiile prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din TFUE nu erau îndeplinite, pe de o parte, mecanismul în cauză neimplicând niciun transfer de resurse ale statului (5.1.1) și, pe de altă parte, neacordând niciun avantaj instituției publice IFP (5.1.2).

5.1.1 INEXISTENȚA UNEI GARANȚII IMPUTABILE STATULUI CARE SĂ IMPLICE UN TRANSFER DE RESURSE ALE STATULUI

(33) Potrivit autorităților franceze, pe de o parte, instituțiile publice nu ar beneficia de nicio garanție în virtutea statutului lor (A), iar, pe de altă parte, raționamentul Comisiei din decizia de inițiere ar fi eronat (B).

A. Inexistența unei garanții de stat nelimitate

(34) După cum se menționează la considerentele 41-45 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze dezvoltă cinci mijloace în susținerea argumentării lor.

(35) În primul rând, nicio lege și nicio decizie nu ar prevedea principiul conform căruia statul ar garanta, în principiu, în mod nelimitat, datoriile IPIC.

(36) În al doilea rând, jurisprudența Consiliului de stat s-ar fi pronunțat cu privire la inexistența garanțiilor, în special în hotărârea Société de l'hôtel d'Albe (27), precum și în cele două decizii adoptate în cauza Campoloro (28).

(37) În al treilea rând, Legea organică din 1 august 2001 privind legislația bugetară (LOLB) ar prevedea că o garanție poate fi creată doar printr-o dispoziție din legislația bugetară (29), ceea ce Consiliul de stat ar fi confirmat în mod expres în raportul său anual pe 2006 (30). În consecință, potrivit expertului mandatat de autoritățile franceze în cauza serviciilor poștale menționată anterior (31), de la intrarea în vigoare deplină a LOLB la 1 ianuarie 2005, nicio garanție implicită nu ar fi putut fi acordată legal. Datoriile contractate după 1 ianuarie 2005 nu ar beneficia de o garanție implicită. În ceea ce privește datoriile contractate înainte de 1 ianuarie 2005, expertul apreciază că în lipsa unei hotărâri în contencios, nu se poate stabili dacă ar putea sau nu să fie evitată, în baza respectării drepturilor creditorilor protejate constituțional, caducitatea garanților implicite acordate înainte de 1 ianuarie 2005 care nu ar fi fost în mod expres autorizate de legislația bugetară.

(38) În al patrulea rând, Franța consideră că dacă IPIC ar beneficia de o garanție a statului, schimbarea statutului lor ar necesita instituirea unor măsuri de menținere a drepturilor creditorilor. Având în vedere că un astfel de mecanism nu a fost niciodată instituit (32), acestea deduc că, din contră, IPIC nu beneficiază de nicio garanție a statului.

(39) În al cincilea rând, autoritățile franceze fac referire la un articol (33) al domnului Labetoulle, fostul președinte al secției contencios a Consiliului de stat, potrivit căruia „în legislație nu există nicio prevedere referitoare la caracterul automat al acordării, beneficiului și dimensiunii acestei garanții [o garanție de stat care s-ar aplica de drept instituțiilor publice ale statului].”

B. Raționamentul eronat al Comisiei (34)

(40) Autoritățile franceze consideră că, în cazul IPIC, rambursarea creanțelor individuale nu ar fi garantată (a), la fel cum nu ar fi asigurată menținerea existenței instituției publice sau a obligațiilor acesteia (b).

a) Inexistența garanției în ceea ce privește rambursarea creanțelor individuale

(41) După cum se explică la considerentele 46-49 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că Legea din 16 iulie 1980 nu ar putea fonda o garanție: pe baza lucrărilor pregătitoare ale legii, a unei interpretări a jurisprudenței Campoloro din 10 noiembrie 1999 (35) și din 18 noiembrie 2005 (36) și a unor articole de doctrină (37), Franța afirmă că, în opinia sa, Legea din16 iulie 1980 nu ar prevedea obligația statului de a aloca resursele sale proprii: expresia „va dispune în consecință” menționată la articolul 1 ar conferi numai statului o putere de „substituire” a organului executiv al persoanei căreia i se substituie, în exercitarea căreia „substituentul [ar] deține, în principiu, aceleași competențe ca substituitul”. Prin urmare, în cadrul acestei substituiri, statul nu ar putea exercita decât competențele acestui executiv, care nu includ posibilitatea de a dispune de bugetul statului, atribuirea unei subvenții excepționale aflându-se „în afara exercitării unei puteri de substituire”.

(42) Pe de altă parte, după cum se menționează la considerentele 50-53 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze susțin că răspunderea obiectivă a statului nu poate fi angajată exclusiv pe motivul unei insuficiențe a activelor. Conform autorităților franceze, orice garanție presupune asumarea de către garant a faptei garantatului. Dat fiind că răspunderea implică asumarea unei culpe sau, în cazul răspunderii obiective, consecințele unei acțiuni proprii, nu poate fi vorba despre o garanție. Potrivit Franței, răspunderea statului nu este susceptibilă a fi angajată din simplul motiv că prefectul sau autoritatea de tutelă nu a putut lua nicio măsură pentru a permite rambursarea creanței, dată fiind situația financiară și patrimonială a instituției publice. Culpa ar trebui exclusă, deoarece abținerea prefectului sau a autorității de tutelă nu ar constitui, prin ea însăși, o culpă. Autoritățile franceze recunosc, cu toate acestea, că cerința de continuitate a serviciului public se impune reprezentantului statului în executarea procedurii instituite prin Legea din 16 iulie 1980, însă consideră că, chiar dacă judecătorul ar ordona despăgubirea creditorului, această despăgubire ar avea ca efect readucerea creditorului în situația în care s-ar fi aflat în dreptul comun, deoarece, în acest din urmă caz, patrimoniul în cauză ar fi fost cedat, iar masa credală ar fi primit cuantumul corespunzător. Prin urmare, creditorul nu ar avea niciun avantaj.

b) Inexistența garanției în ceea ce privește menținerea existenței instituției publice IFP sau a obligațiilor sale

(43) Astfel cum se menționează la considerentele 54-56 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că inaplicabilitatea procedurii de redresare și lichidare de drept comun pentru persoanele publice nu exclude posibilitatea de faliment al unui IPIC sau a unei proceduri de faliment instituite împotriva acestuia. Autoritățile franceze contestă analiza Comisiei bazate pe Comunicarea privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (38) (în continuare „Comunicare privind garanțiile”) și consideră că, în speță, Comisia nu ar fi demonstrat existența unor „condiții de creditare mai favorabile” imputabile excluderii posibilității unei proceduri de faliment și nu ar fi stabilit că instituția publică IFP nu poate fi declarată falimentară și nici că nicio procedură de insolvabilitate nu este posibilă, în măsura în care Legea din 1985 nu este decât o lege de procedură, iar faptul că IPIC nu intră în sfera sa de aplicare nu înseamnă că nu ar putea fi instituită împotriva acestora o procedură de redresare, de lichidare sau de „faliment”ad hoc.

(44) Pe de altă parte, astfel cum se explică la considerentele 57-67 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze susțin că aplicarea „procedurii” instituite prin Legea din 16 iulie 1980, și nu a procedurii colective de drept comun, nu ar conferi niciun avantaj creditorului. Acestea contestă necesitatea respectării criteriilor de publicitate (39) și de echivalență (40) impuse de Comisie la considerentul 81 din decizia de inițiere pentru a evalua dacă aplicarea unei proceduri specifice în caz de insolvabilitate conferă un avantaj entității supuse acestei proceduri față de întreprinderile supuse dreptului comercial (41), însă rețin aceste criterii pentru a analiza procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980. Acestea estimează că, în ceea ce privește criteriul de publicitate, această procedură ar fi în mod corect identificată de agențiile de rating ca fiind aplicabilă în cazul insolvabilității unui IPIC, în timp ce, în privința criteriului de echivalență, fac deosebire între situația în care s-ar aplica și cea în care nu s-ar aplica o cerință privind continuitatea serviciului public, notând că situația financiară a instituției publice IFP și a filialelor sale face improbabilă o situație de insuficiență a activelor grupului IFP, ale cărui disponibilități și plasamente (150,3 milioane EUR) erau echivalente, la sfârșitul anului 2007, cu aproximativ de cinci ori valoarea împrumuturilor și datoriilor financiare (25,2 milioane EUR): (a) în ipoteza în care nu s-ar aplica nicio condiție de serviciu public, în cazul insuficienței activelor instituției publice, aplicarea procedurii instituite prin Legea din 1980 nu ar plasa creditorii într-o situație mai favorabilă decât în cazul aplicării procedurii de drept comun: aceștia ar recupera aceeași sumă ca și creditorii unei entități supuse dreptului comercial, respectiv suma obținută din realizarea activelor, și nu ar avea nicio cale de atac la încheierea procedurii (42), răspunderea statului neputând fi angajată, potrivit Franței, doar pe motiv de lipsă de active. Doar două aspecte ar fi diferite: — lipsa unui tratament global al creditorilor: contrar procedurii de drept privat în care creanțele sunt tratate în masă, iar creditorii sunt despăgubiți în ordinea descrescătoare a privilegiului și proporțional cu sumele disponibile, procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 se deosebește prin faptul că doar acțiunea în justiție permite creditorului să își păstreze drepturile. Logica legii din 16 iulie 1980 este „primul sosit, primul servit”; — reprezentantul statului este cel care își asumă o funcție echivalentă cu cea a lichidatorului și a administratorului judiciar sub controlul instanței administrative (controlul culpei grave, așa cum a fost stabilit de Consiliul de Stat în hotărârea Campoloro, menționată mai sus). (b) în ipoteza în care ar trebui asigurată continuitatea serviciului public, autoritățile franceze admit că reprezentantul statului, în exercițiul puterilor conferite de Legea din 16 iulie 1980, ar putea decide să nu cedeze anumite active necesare îndeplinirii unei misiuni de serviciu public. Necedarea anumitor bunuri s-ar traduce, dacă aceasta nu ar face obiectul unei despăgubiri de către stat, prin realizarea unor active mai puține și, deci, prin diminuarea corelată a sumelor recuperabile de către creditori. Conform autorităților franceze, o astfel de procedură nu ar conferi creditorilor instituției publice IFP mai multe drepturi decât cele care le-ar reveni prin aplicarea dreptului comercial. Cu toate acestea, autoritățile franceze recunosc că, în această situație, s-ar putea invoca răspunderea obiectivă a statului: aceasta s-ar traduce printr-o despăgubire a creditorilor la valoarea prejudiciului suferit de aceștia (cel mult la valoarea de piață a activelor păstrate de stat pentru continuitatea serviciului public). Creditorii ar putea fi, astfel, puși în aceeași situație ca cea care ar rezulta din aplicarea dreptului comun. Autoritățile franceze constată că procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 nu conferă niciun avantaj față de procedura de drept comun și că, prin urmare, supunerea în mod direct a instituției publice IFP la o astfel de procedură nu ar fi justificată.

(45) Astfel cum se explică la considerentul 68 din Decizia C 56/2007, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze subliniază că normele menționate de Comisie în decizia de inițiere, în special la considerentul 82, mai precis directiva de codificare nr. 02-060-M95 din 18 iulie 2002 privind reglementarea financiar-contabilă a instituțiilor publice naționale industriale și comerciale și ghidul privind organizarea financiară a creărilor, transformărilor și desființărilor instituțiilor publice naționale și a grupurilor de interes public din 14 noiembrie 2006, nu sunt nici aplicabile, nici nu pot fi transpuse în cazul instituției publice IFP.

(46) În ceea ce privește recapitalizarea filialelor instituției publice IFP, autoritățile franceze estimează mai întâi că problema ridicată la considerentul 80 din decizia de inițiere nu ar trebui apreciată pentru a demonstra existența unei eventuale garanții de stat, ci, mai curând, pentru a măsura efectele potențiale ale unei asemenea garanții, care ar plasa, dacă este cazul, instituția publică IFP și filialele sale într-o poziție preferențială datorită condițiilor de recapitalizare mai ușoare. Acestea estimează că argumentația Comisiei se bazează pe două idei eronate: — pe de o parte, Comisia ar comite o eroare de raționament în ceea ce privește eventualul sprijin pe care instituția publică IFP l-ar putea aduce filialelor sale prin intermediul unui transfer în interiorul grupului, condițiile în care o societate-mamă a unui grup, fie ea persoană juridică de drept public, poate susține una dintre filialele sale aflată în dificultate, fiind încadrate strict de dreptul societăților (43) și neavând nicio legătură cu noțiunea de întreprindere în sensul dreptului concurenței. — pe de altă parte, autoritățile franceze contestă faptul că statutul de IPIC al instituției publice IFP și garanția statului că un astfel de statut ar implica și cazul de față îi permit să își recapitalizeze filialele mai ușor decât societățile-mamă de grup având un statut juridic de drept privat. Conform autorităților franceze, faptul că o societate suportă temporar pierderile uneia dintre filialele sale ar releva din funcționarea normală a unui grup de societăți, după cum, de altfel, instanța Uniunii Europene a recunoscut deja (44), iar intervenția unui investitor public care ar acționa în conformitate cu aceleași reguli de conduită ca un investitor privat nu ar conține elemente de ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE (45). Acesta ar fi, în special, valabil pentru instituția publică IFP, care ar dispune de posibilitatea (și nu de obligația) juridică de a recapitaliza o filială în dificultate conform acelorași criterii de evaluare ca orice investitor informat. În cele din urmă, autoritățile franceze contestă faptul că IPIC dispun de o posibilitate oarecare de „acces direct” la „conturile de trezorerie”. Acestea precizează că mecanismul bugetar al „contului de ajutor financiar”, încadrat de articolul 24 din LOLB, prevede constituirea de conturi de credite limitative (plafonate prin Legea finanțelor), care permit statului, dacă dorește și poate (în special în conformitate cu legislația Uniunii Europene), să aprobe plăți în avans către diferite organisme. Conform autorităților franceze, IPIC nu ar avea „acces direct” la aceste conturi.

5.1.2 INEXISTENȚA ORICĂRUI AVANTAJ LA NIVELUL INSTITUȚIEI PUBLICE IFP ȘI AL FILIALELOR SALE

(47) Autoritățile franceze consideră mai întâi că susmenționata Comunicare privind garanțiile nu permite formularea unei concluzii privind existența unui avantaj în cazul de față, că extinderea la filialele instituției publice IFP, societăți pe acțiuni de drept comun, a eventualelor avantaje de care ar beneficia aceasta din urmă în virtutea statutului său de IPIC, ar fi în contradicție cu practica decizională a Comisiei și că existența unui avantaj economic real pentru instituția publică IFP și filialele sale nu este probată în speță.

(48) Autoritățile franceze consideră că Comisia interpretează în mod eronat punctul 1.2. din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior care prevede următoarele „(…) constituie ajutor de stat sub formă de garanție inclusiv condițiile de creditare mai favorabile obținute de întreprinderile al căror statut juridic exclude posibilitatea unei proceduri de faliment sau insolvabilitate sau prevede în mod explicit o garanție de stat sau o acoperire a pierderilor de către stat”: — în primul rând, autoritățile franceze contestă faptul că instituția publică IFP dispune, în calitate de IPIC, de un statut juridic care exclude orice procedură de faliment sau insolvabilitate; Comisia nu ar fi demonstrat, în orice caz, acest lucru, ci doar ar fi făcut dovada faptului că acest statut nu ar permite aplicarea unei proceduri speciale (în cazul de față, procedura instituită prin Legea din 25 ianuarie 1985); — în al doilea rând, autoritățile franceze neagă caracterul automat al relației între imposibilitatea juridică și statutară de a se supune unei proceduri de faliment sau insolvabilitate și a beneficia de condiții de finanțare mai favorabile pe piețe; Comisiei i-ar reveni sarcina, în conformitate cu punctul 1.2. din Comunicarea privind garanțiile menționată anterior, să demonstreze în prealabil existența unor condiții de creditare mai favorabile pentru a considera că o întreprindere al cărei statut juridic exclude posibilitatea unei proceduri de faliment sau insolvabilitate beneficiază de un ajutor sub formă de garanție.

(49) Pe de altă parte, în decizia de inițiere, Comisia ar fi ignorat practica sa decizională în momentul examinării potențialelor avantaje care decurg la nivelul filialelor instituției publice IFP din existența unei garanții nelimitate pentru IPIC. Comisia ar fi adoptat un raționament contradictoriu cu cel pe care l-a adoptat în momentul creării La Banque Postale (46): în timp ce aceasta din urmă era, la fel ca filialele instituției publice IFP, o societate pe acțiuni deținută 100 % de o entitate asimilabilă unui IPIC, Comisia a considerat (făcând abstracție de angajamentele asumate de Franța în acest caz) că statutul juridic de societate pe acțiuni de drept comun permite, de la sine, excluderea existenței oricărei garanții nelimitate la nivelul filialei. Același raționament ar trebui să conducă, conform autorităților franceze, la luarea în considerare a faptului că filialele instituției publice IFP având, de asemenea, statut de societate pe acțiuni de drept comun, nu beneficiază nici de garanția nelimitată acordată eventual în virtutea statutului de IPIC.

(50) În sfârșit, Comisia nu ar demonstra existența unui avantaj economic real pentru instituția publică IFP și filialele sale, mulțumindu-se să invoce în decizia de inițiere condiții de finanțare „considerate” mai favorabile, fără să prezinte vreo probă efectivă. Jurisprudența Uniunii Europene ar impune ca în cazul de față Comisia să demonstreze că statutul de IPIC al instituției publice IFP i-a permis efectiv să obțină condiții de finanțare mai favorabile (47). Însă autoritățile franceze ar fi comunicat un anumit număr de elemente în cursul procedurii care atestă că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu a adus și nici nu putea aduce un avantaj financiar instituției publice IFP și filialelor sale, transformarea instituției publice IFP efectuându-se în special în conformitate cu un principiu general de continuitate, în special la nivelul activității, al organizației, al regimului contabil și financiar (resurse și norme contabile și financiare) și al regimului său fiscal.

(51) Autoritățile franceze consideră că elementele precedente ar dovedi că: — situația financiară a instituției publice IFP și a filialelor sale ar fi bună, ceea ce ar anula problema unui eventual faliment și, prin urmare, a unei intervenții în ultimă instanță a statului; — condițiile de finanțare pe termen scurt ale instituției publice IFP și ale filialelor sale ar fi diferite pentru fiecare dintre aceste entități și ar fi rezultatul negocierilor specifice realizate intuitu personae cu băncile lor. — nici relațiile instituției publice IFP și ale filialelor sale cu furnizorii și clienții lor nu ar determina condiții privilegiate care rezultă dintr-o așteptare din partea acestor furnizori și clienți a unei garanții de stat;

(52) Autoritățile franceze concluzionează că: — analiza elaborată de Comisie în decizia sa de inițiere a procedurii ar fi contestabilă: instituția publică IFP și filialele sale nu ar beneficia de nicio garanție de stat; — Comisia nu ar fi demonstrat existența unui avantaj pentru instituția publică IFP și filialele sale care decurge din statutul de IPIC al IFP; — prin urmare, Comisia nu ar fi demonstrat existența unui ajutor de stat în favoarea instituției publice IFP și a filialelor sale.

5.2 PROPUNERILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE

(53) Cu toate acestea, pentru a elimina orice rezervă a Comisiei, autoritățile franceze au arătat că sunt pregătite, în cazul în care Comisia acceptă încheierea procedurii printr-o decizie privind inexistența ajutorului de stat, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din regulamentul de procedură susmenționat, să pună în aplicare următoarele măsuri: — clarificarea decretului de aplicare a Legii din 16 iulie 1980; — introducerea unei mențiuni care să precizeze inexistența unei garanții în contractele instituției publice IFP care implică o creanță; — introducerea unei mențiuni care să precizeze inexistența unei garanții în contractele de finanțare ale filialelor instituției publice IFP.

5.2.1 CLARIFICAREA DECRETULUI DE APLICARE A LEGII DIN 16 IULIE 1980

(54) Astfel cum se menționează la considerentele 94-96 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze propun clarificarea interpretării Legii din 16 iulie 1980 prin modificarea paragrafului (4) din articolul 3-1 al decretului său de aplicare (48). Modificarea propusă vizează, potrivit acestora, eliminarea oricărei ambiguități în ceea ce privește expresia „va dispune în consecință” în organizarea puterii de tutelă conferită prefectului sau autorității de tutelă, acestea din urmă trebuind acum să aloce resursele în cadrul bugetului colectivității sau al instituției (49). Conform autorităților franceze, această propunere ar exclude posibilitatea ca, în exercitarea puterii sale de tutelă, reprezentantul statului să crească resursele colectivității sau ale instituției în cauză prin intermediul unei subvenții de stat sau al unei injecții de fonduri publice.

5.2.2 INTRODUCEREA UNEI MENȚIUNI CARE SĂ PRECIZEZE INEXISTENȚA UNEI GARANȚII ÎN CONTRACTELE INSTITUȚIEI PUBLICE IFP CARE IMPLICĂ O CREANȚĂ

(55) Astfel cum se menționează la considerentele 97-100 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze contestă poziția Comisiei (50) conform căreia răspunderea statului ar putea fi angajată numai pe baza insolvabilității instituției publice IFP. Totuși, acestea prezintă o propunere fondată pe excepția riscului acceptat (a se vedea hotărârile Consiliului de stat în cauzele Sille (51) și Meunier (52)), sugerând, la fel cum au propus în cauza serviciilor poștale, să confirme oficial creditorilor instituției publice IFP faptul că creanța lor nu beneficiază de garanția statului și că, în caz de insolvabilitate, statul nu ar fi obligat să se substituie din punct de vedere financiar întreprinderii în scopul achitării creanței. Prin urmare, eventualele persoane interesate, prin expunerea în mod voit și cu bună știință, nu ar putea invoca dreptul la despăgubiri. Așadar, autoritățile franceze s-ar angaja, împreună cu instituția publică IFP, ca pentru fiecare operațiune să se prevadă următoarea mențiune în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract): „Emisiunea/programul/împrumutul nu beneficiază de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului. În caz de insolvabilitate, statul nu este obligat să se substituie financiar instituției publice IFP pentru achitarea creanței.”

(56) Astfel cum se menționează la considerentul 101 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze au luat, de asemenea, act de rezervele exprimate de Comisie la considerentul 71 din decizia de inițiere, care a precizat că, pe de o parte, excepția riscului acceptat este o normă stabilită de jurisprudență, care ar putea evolua, că, pe de altă parte, o astfel de normă se baza pe instrument de drept secundar, care ar putea fi anulate în caz de litigiu și că, în final, propunerea autorităților franceze nu acoperă toate cazurile de față, creanțele putând fi nu doar financiare, ci și comerciale sau de altă natură.

(57) Astfel cum se menționează la considerentele 102-104 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, după ce au amintit opoziția lor de principiu în ceea ce privește poziția Comisiei asupra angajării răspunderii obiective a statului exclusiv pe motivul insuficienței activelor instituției publice IFP, autoritățile franceze au adus elemente suplimentare pentru a răspunde acestor rezerve: (a) autoritățile franceze estimează că prima obiecție a Comisiei ar însemna să se considere că, deși dreptul intern al unui stat membru nu prevede o dispoziție în acest sens, singurul risc de reviriment jurisprudențial, adică de modificare a dreptului intern, ar fi suficient pentru a constitui temeiul juridic al unui ajutor de stat. Comisia nu ar trebui să justifice o posibilă măsură de ajutor printr-o eventuală modificare a dreptului, care este, în cazul de față, mai mult decât improbabilă, excepția riscului acceptat constituind un principiu general de drept public care este din plin confirmat de jurisprudență, niciodată contrazis și comentat pe larg; (b) în ceea ce privește a doua obiecție, autoritățile franceze recunosc că legea și regulamentul prevalează asupra contractului și că o clauză litigioasă poate fi întotdeauna anulată. Cu toate acestea, consideră că această obiecție nu invocă niciun text de rang superior, că nu este susținută și, prin urmare, nu are nicio bază; (c) în final, în ceea ce privește a treia obiecție, autoritățile franceze consideră că se bazează pe o simplă supoziție a unei convingeri sau așteptări posibile a furnizorilor legate de o garanție de stat asupra creanței lor, supoziție care nu ar trebui să se bazeze numai pe existența unui avantaj, ci ar trebui coroborată printr-un element care stabilește că instituția publică IFP și filialele sale au beneficiat în mod real de un astfel de avantaj economic.

(58) Cu toate acestea, astfel cum se menționează la considerentul 106 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze se arată pregătite să își extindă propunerea privind înregistrarea inexistenței unei garanții la toate contractele care implică o creanță, astfel încât să înlăture în mod explicit orice risc de angajare a răspunderii obiective a statului justificată exclusiv de insolvabilitatea instituției publice IFP.

5.2.3 INTRODUCEREA UNEI MENȚIUNI CARE SĂ PRECIZEZE INEXISTENȚA UNEI GARANȚII ÎN CONTRACTELE DE FINANȚARE ALE FILIALELOR AXENS, BEICIP-FRANLAB, PROSERNAT ALE INSTITUȚIEI PUBLICE IFP

(59) Pe de altă parte, pentru a completa partea dispozitivă propusă, autoritățile franceze prezintă Comisiei o propunere suplimentară asemănătoare celei făcute în momentul creării La Banque Postale, constând în angajamentul, în ceea ce privește condițiile de creditare ale filialelor instituției publice IFP (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) pe piețe, de a menționa în scris în contractul de finanțare (pentru orice instrument prevăzut în contract), în momentul efectuării fiecărei operațiuni, că „în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului”.

(60) Astfel cum se menționează la considerentele 107-110 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care Comisia face trimitere mutatis mutandis, autoritățile franceze consideră că cele două măsuri de clarificare propuse (ale căror detalii sunt amintite la considerentele 55 și 59) permit creditorilor instituției publice IFP și ai filialelor sale să își cunoască mai bine drepturile, astfel încât Franța nu ar trebui considerată, așa cum o face Comisia la considerentul 87 din decizia de inițiere, ca fiind „responsabilă pentru așteptările create în cazul principalilor creditori ai instituției publice IFP în ceea ce privește existența unei garanții” și generând în mod voluntar o „situație juridică netransparentă” care „oferă un avantaj instituției publice IFP și este susceptibilă a angaja resursele statului”.

5.3 OBSERVAȚIILE SUPLIMENTARE ALE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE

(61) În scrisorile din 16 iulie 2010 și din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze au prezentat elemente suplimentare care atestă, în opinia acestora, inexistența unui ajutor de stat pentru instituția publică IFP.

(62) Cu titlu introductiv, invocând cauza France Télécom (53), acestea subliniază în scrisoarea lor din 16 iulie 2010 că judecătorul Uniunii Europene ar fi amintit obligația Comisiei de a dovedi existența unui avantaj real în scopul stabilirii existenței unui ajutor de stat. Autoritățile franceze consideră că, în speță, garanția nelimitată care ar decurge din statutul instituției publice IFP, în opinia Comisiei, nu îi conferă în realitate niciun avantaj economic. În scrisoarea din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze precizează că, în opinia lor, sarcina probei îi revine Comisiei. În acest sens, autoritățile franceze amintesc cerințele impuse de jurisprudența Uniunii Europene în materie de probe și motivare, în special de Tribunal în cauza France Telecom menționată anterior, și de Curtea de Justiție în cauzele Krantz (54) și, mai recent, Deutsche Post AG (55). Autoritățile franceze consideră că analiza prezentată de Comisie în cazul de față s-ar baza „mai mult pe ipoteze decât pe o analiză in concreto”.

(63) Pe de altă parte, autoritățile franceze consideră că Comisia estimează că instituția publică IFP ar putea beneficia de un avantaj la trei niveluri: (i) la nivelul relațiilor sale cu instituțiile bancare și financiare, (ii) la nivelul relațiilor sale cu furnizorii și (iii) la nivelul relațiilor sale cu partenerii industriali terți care au utilizat servicii de cercetare.

(64) În ceea ce privește relațiile instituției publice IFP cu instituțiile bancare și financiare, autoritățile franceze consideră că instituția publică IFP nu a obținut până în prezent niciun avantaj economic în virtutea statutului său de IPIC. Acestea furnizează Comisiei elemente care atestă că, i) pe termen lung, instituția publică IFP a prezentat un grad de îndatorare zero pentru anii 2005, 2006 și 2007 (56), precum și pentru anii 2008 și 2009, că ii) pe termen mediu, instituția publică IFP a negociat în mod cert anual linii de descoperit de cont la diferite instituții bancare, însă a obținut rate comparabile celor de pe piață și, în orice caz, nu a utilizat niciodată aceste linii de credit și că, în final, iii) pe termen scurt, gradul de îndatorare al instituției publice IFP a fost aproape zero sau egal cu zero în cursul perioadei avute în vedere.

(65) În ceea ce privește relațiile cu furnizorii, autoritățile franceze consideră că instituția publică IFP, în calitate de autoritate contractantă, se supune obligațiilor de publicitate și de concurență prevăzute în Ordonanța nr. 2005-649 din 6 iunie 2005 (57) și că, prin urmare, nu poate beneficia de niciun avantaj. În scrisoarea lor din 26 noiembrie 2010, autoritățile franceze reiterează această analiză și afirmă că supunerea comenzilor instituției publice IFP unei proceduri de cerere de oferte în conformitate cu Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (58) constituie, în opinia lor, o garanție suficientă pentru a evita denaturarea concurenței pe piață. Potrivit Franței, prin punerea în concurență a furnizorilor săi, conform obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii Europene, instituția publică IFP nu ar putea fi acuzată, cel puțin în absența oricărui element de probă specific, că beneficiază de un avantaj ilegal. Acestea subliniază că accesul la sistemele electronice de achiziții a fost facilitat tocmai din dorința de eficientizare a achizițiilor publice, considerentul 13 din Directiva 2004/18/CE indicând, de exemplu, că „această tehnică de achiziție permite autorităților contractante […]să dispună de o gamă largă de oferte […] și, prin urmare, să asigure o utilizare optimă a fondurilor publice printr-o concurență extinsă.” În acest sens, acestea fac referire la un raport (59) al Comisiei care ar constata un impact pozitiv în termeni de scădere a prețurilor de reglementare privind achizițiile publice, scădere prezentată drept „beneficiul social” al unei concurențe mai echitabile între ofertanți. Prin urmare, prin „imputarea” acestor economii statutului de IPIC al instituției publice IFP, Comisia nu ar fi de acord cu spiritul directivei, care ar vedea în procedurile de selecție vectorul esențial al unei mai bune concurențe care va determina reducerea costurilor de achiziții publice.

(66) În final, referitor la relațiile instituției publice IFP cu clienții săi, Franța precizează că activitățile de cercetare contractuală vizate acoperă serviciile oferite de instituția publică IFP la solicitarea unui client, a unui terț sau a unei filiale, privind un subiect care se încadrează în sfera misiunii instituției publice IFP, care nu prezintă pentru instituția publică IFP interese strategice în ceea ce privește dreptul de proprietate asupra rezultatelor, care poate îmbogăți cunoștințele și competențele instituției publice în legătură cu coordonarea programelor de C&D publice pe care le desfășoară și care nu face parte din domeniul exclusiv de activitate al filialelor. Autoritățile franceze notează că serviciile de cercetare obținute de acești clienți se bazează pe expertiză și echipamente specifice.

(67) În această privință, Franța susține că, deși instituția publică IFP ar beneficia de pe urma statutului său de IPIC pentru exercitarea acestor activități economice, acest avantaj nu ar avea niciun impact semnificativ asupra pieței. Este puțin probabil să denatureze concurența sau să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. Pentru perioada curentă începând de la schimbarea statutului instituției publice IFP (survenită în luna iulie 2006), autoritățile franceze recunosc, totuși, că instituția publică IFP ar putea beneficia de o reducere a taxelor din lipsă de subscrieri de garanții de bună execuție, care, pe baza comisioanelor percepute în mod normal de bănci și de societățile de asigurări pentru furnizarea acestui tip de serviciu, ar reprezenta, cu toate acestea, un cuantum neglijabil. Autoritățile franceze concluzionează că statutul unui asemenea efect nu ar fi cel al unui avantaj, ceea ce ar repune în discuție însăși existența unui ajutor de stat pentru instituția publică IFP.

6 OBSERVAȚIILE PĂRȚILOR TERȚE ȘI COMENTARIILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE

6.1 OBSERVAȚIILE SOCIETĂȚII UOP LIMITED

(68) În scrisoarea sa din 28 noiembrie 2008, societatea UOP Limited își manifestă interesul de a acționa în calitate de parte terță interesată în cadrul procedurii (60) înainte de a formula o serie de comentarii generale și de a menționa că, în opinia sa, entitatea pe care o numește „IFP/Axens” ar fi beneficiara unui ajutor de stat: — ansamblul constituit din instituția publică și filiala sa Axens, „IFP/Axens”, ar fi, fără îndoială, perceput de piață ca o entitate publică (5.1.1); — atribuirea statutului de IPIC entității „IFP/Axens” ar fi permis și ar continua să permită o denaturare semnificativă a concurenței pe piața tehnologiilor de proces, piață pe care societatea UOP Limited își desfășoară activitatea, deoarece ar conferi avantaje în relațiile cu furnizorii, finanțatorii și clienții (5.1.2).

6.1.1 PERCEPȚIA PIEȚEI ASUPRA ENTITĂȚII „IFP/AXENS”

(69) În opinia societății UOP Limited, argumentul autorităților franceze potrivit căruia Axens, la fel ca celelalte filiale ale IFP, ar constitui entități economice distincte nu ar putea rezista. Comisia subliniază în mod justificat că (i) Axens este deținută 100 % de instituția publică IFP; (ii) punerea în aplicare de către Axens a C&D aparținând instituției publice IFP ar reflecta priorități strategice decise de stat; (iii) responsabilii instituției publice IFP ar participa la gestionarea Axens; (iv) Axens s-ar bucura de un contract exclusiv cu instituția publică IFP, care ar fi esențial pentru activitatea economică a filialei; și (v) ar exista, în mod deosebit, un acord privind prima utilizare și furnizarea de personal.

(70) Pe lângă informațiile menționate la considerentul precedent, societatea UOP Limited adaugă că imaginea pe care IFP și Axens ar da-o relației lor, precum și percepția pe care ar avea-o piața, ar constitui, de asemenea, factori determinanți: — IFP și Axens s-ar prezenta pieței ca o entitate economică unică „IFP/Axens”. Site-ul Axens menționează, în special, că „societatea se bazează de aproape 50 de ani pe succese industriale și în materie de C&D” (61). În plus, publicitatea Axens privind tehnologia sa ar face referire la instituția publică IFP. Pe de altă parte, angajații Axens și ai instituției publice IFP ar putea face împreună vizite periodice la sediile deținătorilor licenței lor. — Presa industrială ar da un exemplu de percepție a pieței asupra „IFP/Axens” ca entitate economică unică. Societatea UOP Limited a atașat, în mod special, fragmente de articole decupate din ziare făcând referire la activitățile „IFP/Axens” în domeniul licențelor pentru tehnologii de proces sau evocând, ca alternativă, acordarea de către instituția publică IFP a acestor licențe prin intermediul filialei sale Axens. Pe de altă parte, societatea UOP Limited a oferit exemple de articole sau de prezentări în care angajații Axens au lăsat să se înțeleagă că Axens ar fi percepută de instituția publică IFP ca incluzând „totalitatea activităților Direcției Industriale și ale întreprinderii Procatalyse.”

6.1.2 AVANTAJELE OFERITE DE STATUTUL DE IPIC

(71) În opinia UOP Limited, faptul că Axens este percepută, în același timp, de furnizori și de clienți ca dispunând de resurse de stat nelimitate pentru a-și finanța activitățile i-ar conferi un avantaj considerabil pe piață. Deși ar putea fi vorba doar despre o percepție a pieței, importanța acestui element ar crește într-un context economic mondial de criză economică.

(72) În ceea ce privește clienții, garanțiile oferite de entitatea „IFP/Axens” ar fi avut o importanță deosebită pe o piață în care clienții ar ține cont de considerentele economice pe termen lung înainte de a alege o anumită tehnologie. Pornind de la exemplul „complexelor aromatice”, societatea UOP Limited explică, în esență, că înainte de a pune în aplicare aceste tehnologii, clienții trebuie să facă investiții foarte importante în proiectarea și construcția infrastructurilor de producție, care ar presupune mai mulți ani de lucru. Succesul acestor complexe industriale ar fi, însă, legat de performanțele tehnologiilor utilizate, clienții acestora solicitând, în general, ca acestea să fie garantate (62) de vânzătorul proceselor. În cazul în care nivelul de performanță cerut nu ar fi atins, aceștia nu ar ezita să angajeze răspunderea cesionarului și să solicite respectarea unor obligații stricte în materie de reabilitare. Solvabilitatea pe termen lung a cesionarului ar reprezenta, în consecință, un element important în alegerea cumpărătorilor, nu doar pentru respectarea obligațiilor contractuale, ci și pentru perspectivele oferite în ceea ce privește C&D, garanțiile viitoare privind îmbunătățirea performanței procedeului achiziționat. Entitatea „IFP/Axens”, percepută de piață ca depinzând de stat, ar beneficia, astfel, de un avantaj față de concurenții săi, cumpărătorii neavând motive deosebite de îndoială cu privire la supraviețuirea sa pe termen lung.

(73) În ceea ce privește furnizorii, societatea UOP Limited consideră că entității „IFP/Axens” i s-ar putea acorda condiții preferențiale față de concurenții săi; în acest sens, aceasta face referire la contractele semnate în comun de IFP și Axens menționate în decizia de inițiere.

(74) În ceea ce privește piețele financiare, societatea UOP Limited consideră că entitatea „IFP/Axens” beneficiază de condiții și de rate ale dobânzii preferențiale pe piețele de capital, având în vedere rolul de garant în ultimă instanță pe care l-ar juca statul. Pe de altă parte, într-un context de criză financiară, prezența statului și siguranța pe care aceasta o prezintă pentru investitori, ar permite atragerea de capitaluri private într-un context de recesiune. Întreprinderile concurente nu ar putea accesa finanțări comparabile sau nu le-ar putea obține decât în condiții mai puțin atractive din punct de vedere economic. În opinia societății UOP Limited, efectele crizei economice și financiare ar fi consolidat și mai mult potențialul măsurii de denaturare a concurenței.

(75) În scrisoarea sa din 23 ianuarie 2009, societatea UOP Limited face trimitere la observațiile sale anterioare, precum și la cele transmise în cadrul procedurii privind Decizia C 51/2005 menționată anterior. Societatea consideră că aceste informații ar furniza suficiente elemente care să dovedească importanța solvabilității co-contractanților pe piața în cauză a licențelor pentru procedee. Aceasta reiterează argumentul conform căruia s-ar presupune că clienți entității „IFP/Axens” ar avea raporturi comerciale cu un organism de stat a cărui viabilitate pe termen lung nu ar prezenta niciun risc. În cele din urmă, societatea UOP Limited invită Comisia să analizeze acordurile încheiate între Axens și clienții săi, declarându-se convinsă că acestea nu conțin nicio prevedere susceptibilă să limiteze răspunderea la nivelul Axens.

6.2 COMENTARIILE AUTORITĂȚILOR FRANCEZE CU PRIVIRE LA OBSERVAȚIILE SOCIETĂȚII UOP LIMITED

(76) În scrisoarea lor din 22 iunie 2009, autoritățile franceze consideră că observațiile societății UOP Limited s-ar „întemeia pe afirmații eronate, chiar total false, în orice caz, care nu se bazează pe niciun element de natură să demonstreze existența unui ajutor de stat în favoarea instituției publice IFP sau Axens”.

(77) În esență, autoritățile franceze neagă orice relevanță a acuzației formulate potrivit căreia „IFP/Axens” ar fi percepută pe piață ca o entitate publică ce beneficiază de avantaje față de clienți, furnizori și piețele financiare, respingând afirmația că această entitate „IFP/Axens” ar constitui un organ al statului care nu prezintă niciun risc în ceea ce privește viabilitatea pe termen lung.

(78) Autoritățile franceze dezvoltă două argumente: — în primul rând, entitatea „IFP/Axens” nu ar fi un organ al statului care dispune de resurse nelimitate; în plus, nimic nu ar dovedi că această entitate este percepută ca atare pe piață (6.2.1). — în al doilea rând, statutul de IPIC al instituției publice IFP nu ar conferi niciun avantaj întreprinderii Axens pe piață (6.2.2).

6.2.1 ENTITATEA „IFP/AXENS” NU AR FI UN ORGAN AL STATULUI CARE DISPUNE DE RESURSE NELIMITATE

(79) Conform autorităților franceze, contrar celor afirmate de societatea UOP Limited, furnizorii și clienții entității „IFP/Axens” nu ar percepe această întreprindere ca un „organ al statului” care beneficiază de resurse nelimitate.

(80) În primul rând, autoritățile franceze fac trimitere la analiza juridică pe care au transmis-o Comisiei, precum și la observațiile lor anterioare, care ar demonstra, în opinia lor, că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu ar conferi, în niciun caz, o garanție de stat.

(81) În al doilea rând, autoritățile franceze remarcă faptul că societatea UOP Limited se bazează pe argumentul unei „pretinse convingeri într-o garanție de stat nelimitată în favoarea IFP/Axens”, care, de drept, nu ar exista, și care, în sine, nu ar fi suficientă pentru a proba existența unui ajutor de stat.

(82) În al treilea rând, presupunând chiar că instituția publică IFP beneficiază de o garanție publică – lucru contestat de autoritățile franceze – ar fi greșit să se considere că o astfel de garanție s-ar extinde în mod automat la filialele instituției publice IFP pe motiv că aceasta din urmă și filialele sale ar forma un grup economic în sensul dreptului concurenței. De fapt, potrivit Franței, ca entități de drept privat, care se supun dreptului societăților comerciale, filialele instituției publice IFP și, mai precis, Axens, nu ar fi acoperite de o astfel de garanție, principiul autonomiei filialelor opunându-se, în special, teoriei propuse de societatea UOP Limited privind „extinderea automată” a garanțiilor în cadrul unui grup. Noțiunea de grup, care poate avea un sens în dreptul concurenței, nu ar fi recunoscută de dreptul societăților comerciale, iar acordarea unor garanții în cadrul unui grup s-ar supune, astfel, unor condiții stricte de formă și de fond. În special, acest lucru este valabil pentru instituția publică IFP, care ar prevedea autorizarea de către Consiliul de administrație în temeiul articolului 7 din Statutul său. În plus, autoritățile franceze consideră că Comisia ar fi luat deja notă de acest punct, întrucât ar fi recunoscut „că statutul juridic al Banque Postale (persoană juridică de drept privat) ar fi, în sine, suficient pentru a exclude existența oricărei garanții nelimitate la nivelul Banque Postale” (63).

6.2.2 AXENS NU AR BENEFICIA DE NICIUN AVANTAJ PE PIAȚĂ ÎN VIRTUTEA STATUTULUI DE IPIC AL INSTITUȚIEI PUBLICE IFP

(83) Autoritățile franceze consideră că argumentul prezentat de societatea UOP Limited, conform căruia piața ar împărtăși convingerea că entitatea „IFP/Axens” ar fi un organ al statului cu resurse nelimitate și s-ar bucura de avantaje atât față de clienți, cât și față de furnizori și creditori, nu s-ar baza pe „niciun element serios” și, în plus, ar fi „categoric infirmat de fapte”.

(84) Autoritățile franceze au prezentat o notă de serviciu a Direcției pentru Afaceri juridice și Acorduri (AJA) din cadrul Axens, intitulată „Principiile de securitate juridică ale Axens” (64), care precizează raporturile existente între instituția publică IFP și Axens. Acestea raporturi sunt guvernate în mod explicit de reglementarea generală potrivit căreia Axens nu solicită nicio garanție societății-mamă și aceasta indiferent de motiv. Autoritățile franceze au precizat că nu ar fi posibilă nicio derogare de la această reglementare privind inexistența unei garanții. Acest principiu ar fi, de altfel, menționat pe larg în document, după cum urmează: „IFP nu garantează pentru acțiunile sau omisiunile Axens”. Autoritățile franceze au precizat că această reglementare se aplică oricărui contract sau proiect pe care l-ar putea încheia sau desfășura Axens cu clienții săi, cu furnizorii și pe piețele financiare.

6.2.2.1 Referitor la raporturile între Axens și clienții săi

(85) Potrivit Franței, societatea UOP Limited ar susține fără nicio justificare importanța garanției publice asupra situației financiare pe termen lung a Axens, în special în ceea ce privește garanțiile contractuale și obligațiile de întreținere prevăzute în mod obișnuit în acordurile de licență (65), și nici nu ar justifica motivele pentru care ar fi „încredințată că nicio dispoziție de limitare a răspunderii la nivelul Axens nu va fi găsită de Comisie”.

(86) Pe marginea acestor puncte, autoritățile franceze au precizat că reglementarea descrisă la considerentul 84 (conform căreia filiala nu formulează nicio solicitare de garanție societății-mamă) se aplică, de asemenea, oricărei garanții pe care Axens ar putea-o negocia sau încheia cu un client. Autoritățile franceze și-au ilustrat argumentul prin exemplul „complexelor aromatice” menționat de societatea UOP Limited în comentariile sale. Autoritățile franceze au declarat că, în general, Axens alege să își limiteze răspunderea la o anumită cotă din redevența […] (*). Această politică de limitare a garanțiilor, care ar constitui unul dintre Principiile de securitate juridică ale Axens, s-ar distinge, prin urmare, net de practicile altor întreprinderi active în acest domeniu, care ar acorda, conform autorităților franceze, garanții nelimitate în anumite cazuri.

(87) În cele din urmă, autoritățile franceze menționează că obligațiile în materie de întreținere/reparații aplicabile în caz de dezastre nu ar mobiliza acoperirea financiară a instituției publice IFP: (a) în cazul falimentului Axens, capacitatea oferită de asigurătorii săi de răspundere civilă prin diferitele linii de asigurare din programul său mondial ar fi net superioară plafoanelor de răspundere Axens convenite prin contract cu deținătorii licențelor sale; (b) capacitatea de mobilizare imediată sau rapidă a resurselor Axens, în special prin gradul său scăzut de îndatorare, ar fi, de asemenea, foarte importantă; (c) convențiile încheiate între instituția publică IFP și Axens ar limita în mod expres răspunderea instituției publice IFP în cazul falimentului unui deținător de licență Axens la cuantumuri neapărat limitate din cauza corelării acestora cu redevența percepută de instituția publică IFP; (d) asigurătorul de răspundere civilă Axens ar renunța în mod explicit la orice acțiuni împotriva instituției publice IFP, indiferent de motiv.

(88) Autoritățile franceze concluzionează că afirmațiile societății UOP Limited privind existența unor pretinse avantaje pe care Axens le-ar obține pe piața licențelor pentru procedee ar fi infirmate, în special în măsura în care Axens a dus în permanență o politică de limitare a garanțiilor de răspundere acordate clienților săi.

(89) În scrisoarea lor din 8 septembrie 2009, autoritățile franceze au precizat că limitarea răspunderii în ceea ce privește clienții este prevăzută atât în convenția de licență-cadru (66), cât și în convenția de licență-produse (67) încheiate între instituția publică IFP și Axens și intrate în vigoare la 1 ianuarie 2001. Ambele contracte prevăd că, în cazul în care Axens poate dovedi că serviciile furnizate de instituția publică IFP stau la originea falimentului său, răspunderea financiară a acesteia din urmă va fi limitată la un procent (68) din sumele încasate efectiv de instituția publică IFP ca redevențe proporționale pentru tranzacția de vânzare care generează o creanță (licență-produse) și pentru unitatea care face obiectul unei sub-licențe sau pentru tranzacția de vânzare efectuată în cadrul unei sub-licențe care generează o creanță (licență-cadru). Cu alte cuvinte, răspunderea instituției publice IFP nu poate depăși niciodată 100 % din sumele percepute. Pe de altă parte, licența-cadru prevede că activitatea Axens se bazează pe garanțiile financiare acordate subcontractanților în ceea ce privește performanțele tehnice ale procedeelor. Instituția publică IFP nu este, astfel, răspunzătoare pentru garanțiile tehnice acordate de Axens clienților săi.

(90) În plus, trebuie precizat că contractele de licență între Axens și clienții săi prevăd, în mod simetric, ca răspunderea financiară a Axens să fie, în general, limitată la […] (*) % din redevențele plătite pentru fiecare unitate care face obiectul unei creanțe. Răspunderea instituției publice IFP este total independentă de cea a Axens, atunci când, din rațiuni comerciale, garanția acordată de aceasta din urmă clientului său se dovedește mai mare decât garanția care i-a fost acordată de instituția publică IFP. Acest principiu se aplică oricărei licențe pe care instituția publică IFP urmează să o acorde unor părți terțe, altele decât filialele sale.

(91) În final, autoritățile franceze au adăugat că instituția publică IFP are ca principiu limitarea răspunderii sale față de clienții săi (filiale sau din afara grupului) atunci când prestează servicii în numele acestora din urmă (studii, cercetări la comandă, teste etc.). Răspunderea admisă de instituția publică IFP constă, în acest caz, într-un angajament privind rectificarea lucrărilor realizate, în timp ce pe plan financiar principiul vizează limitarea răspunderii la […] (*) % din remunerația efectiv încasată, cu un plafon care poate ajunge, în final, la […] (*) % în funcție de caz. Astfel, în cazul în care clientul consideră că lucrarea realizată de instituția publică IFP este defectuoasă, aceasta nu poate fi, în niciun caz, obligată să o refacă pe termen nelimitat.

6.2.2.2 Referitor la raporturile Axens cu furnizorii săi și la condițiile sale de finanțare pe piețele financiare

(92) Autoritățile franceze neagă relevanța afirmației societății UOP Limited conform căreia pretinsa convingere legată de existența unor resurse financiare nelimitate în beneficiul Axens i-ar oferi condiții preferențiale atât din partea furnizorilor săi, cât și de pe piețele financiare. În opinia Franței, societatea UOP Limited nu ar aduce niciun fel de probe în sprijinul acestei acuzații.

(93) Autoritățile franceze consideră că reglementarea descrisă la considerentul 84, conform căreia filiala nu formulează nicio solicitare de garanție către societatea-mamă, este suficientă pentru a infirma ipoteza formulată de societatea UOP Limited.

(94) Mai mult decât atât, în ceea ce privește condițiile de creditare ale Axens, la fel ca cele ale Beicip-Franlab și Prosernat, pe piețele financiare, autoritățile franceze se declară dispuse să se angajeze în fața Comisiei să menționeze, în scris, în orice contract de finanțare, în momentul efectuării fiecărei operațiuni, că „în conformitate cu dreptul francez (în special necesitatea unei autorizații legislative exprese pentru fiecare garanție), prezenta operațiune de finanțare nu va beneficia de niciun fel de garanție, directă sau indirectă, din partea statului” (69).

7 EVALUARE

7.1 EXISTENȚA UNUI AJUTOR DE STAT ÎN SENSUL ARTICOLULUI 107 ALINEATUL (1) DIN TFUE

(95) Articolul 107 alineatul (1) din TFUE prevede următoarele: „Cu excepția derogărilor prevăzute de tratate, sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care afectează schimburile comerciale dintre statele membre”.

(96) În cazul de față, pentru a stabili existența unui ajutor de stat, trebuie mai întâi să se verifice dacă măsura constând în acordarea de către Franța a statutului de IPCI instituției publice IFP la data de 7 iulie 2006 implică resurse de stat (7.1.1) pentru acordarea unei garanții publice nelimitate care acoperă activitățile economice (7.1.2). Întrucât dimensiunea acoperirii garanției de stat și natura activităților acoperite vor permite definirea domeniului de aplicare al prezentei decizii (7.1.3), va trebui apoi să se examineze dacă măsura în cauză conferă un avantaj selectiv grupului IFP (7.1.4) care poate afecta schimburile comerciale dintre statele membre (7.1.5).

7.1.1 UTILIZAREA RESURSELOR DE STAT SUB FORMĂ DE GARANȚIE NELIMITATĂ

(97) Având în vedere structura sa specifică de grup economic în sensul dreptului concurenței, este necesar să se țină seama de impactul potențial al garanției de stat nelimitate care rezultă din statutul de IPIC al instituției publice IFP asupra tuturor entităților grupului IFP, adică asupra instituției publice și a filialelor sale, procedând în două etape: — în ceea ce privește instituția publică IFP, impactul garanției nelimitate decurge direct din statutul de IPIC: de fapt, instituția publică IFP, ca persoană juridică de drept public, nu se supune dreptului comun în materie de redresare și lichidare judiciară a întreprinderilor aflate în dificultate. Având în vedere această particularitate, societatea-mamă a grupului IFP și-ar putea exercita direct activitățile economice în condiții mai avantajoase decât alți actori din piață care nu beneficiază de o protecție comparabilă (7.1.1.1). — în ceea ce privește activitățile exercitate direct de filialele de drept privat ale grupului IFP, care se supun, la rândul lor, integral dreptului comun în materie de faliment, o angajare directă a instituției publice și, prin urmare, a statului pare imposibilă. Prin urmare, în ipoteza insuficienței activelor unei filiale, este necesar să se analizeze măsura în care creditorii Axens, Prosernat și Beicip-Franlab ar putea beneficia de un mecanism indirect pe baza unei posibile răspunderi a societății-mamă față de filialele sale, echivalentul unui mecanism de garantare (7.1.1.2).

7.1.1.1 Acoperirea instituției publice IFP de o garanție de stat nelimitată acordată în virtutea statutului său de IPIC

(98) În Decizia C 56/2007 menționată anterior, Comisia a concluzionat (70) că particularitățile intrinseci ale statutului de instituție publică al La Poste (71) și, în special, existența unei garanții în ceea ce privește rambursarea creanțelor individuale și menținerea existenței La Poste și/sau a obligațiilor sale ar implica faptul că statul joacă rolul de garant în ultimă instanță asupra activităților economice desfășurate de instituția publică.

(99) În cazul de față, Comisia consideră că argumentele invocate în Decizia C 56/2007 menționată anterior pot fi, în esență, transpuse statutului de IPIC al instituției publice IFP și că aceasta din urmă beneficiază, de asemenea, de o situație juridică specială, atât în ceea ce privește despăgubirea creditorilor săi, cât și menținerea existenței întreprinderii în caz de insolvabilitate. De asemenea, în sensul prezentei analize, Comisia va face referire la argumentele dezvoltate în secțiunea 4.1 („Calificarea drept ajutor”) din Decizia C 56/2007 menționată anterior.

A. Garantarea rambursării creanțelor individuale

(100) Este necesar, mai întâi, să se analizeze argumentul autorităților franceze conform căruia existența unei garanții de stat în favoarea IPIC ar fi exclusă de legislație sau de jurisprudență (a), înainte de a dovedi că, în ipoteza în care instituția publică IFP s-ar afla în situația de încetare a plăților, creditorii săi ar beneficia de o procedură mai favorabilă decât creditorii întreprinderilor relevante de drept comun.

a) Respingerea argumentelor autorităților franceze

(101) Contrar celor afirmate de autoritățile franceze, Comisia este în măsură să concluzioneze că dreptul francez admite existența garanțiilor implicite și, mai precis, existența unei garanții de stat în virtutea statutului de instituție publică. Comisia respinge argumentele autorităților franceze din următoarele motive.

(102) În primul rând, Comisia face trimitere la considerentele 120 și 121 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, mutatis mutandis, unde autoritățile franceze afirmă că nicio lege sau decizie nu prevede principiul conform căruia statul ar garanta datoriile IPIC. Comisia consideră, din contră, că, dacă, într-adevăr, nu există legi sau decizii care să confirme sau să excludă existența unei garanții de stat explicite în favoarea IPIC, aceasta nu permite excluderea existenței unei garanții implicite.

(103) În al doilea rând, Comisia face trimitere la considerentele 122-124 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, mutatis mutandis, atunci când autoritățile franceze consideră că ar exista o jurisprudență în ceea ce privește inexistența garanțiilor, în mod special, în hotărârea privind Société de l'hôtel d'Albe (72) și în hotărârile privind Campoloro (73). În ceea ce privește prima cauză, așa cum a subliniat expertul Comisiei în cauza serviciilor poștale, hotărârea privind Société de l'hôtel d'Albe nu se referă exact la situația în care garanția poate interveni (74). În ceea ce privește cea de-a doua cauză (75), Comisia consideră, dimpotrivă, că ea demonstrează că regimul de răspundere a statului în aplicarea procedurii de recuperare a datoriilor instituțiilor publice prezintă toate trăsăturile unui mecanism de garantare.

(104) În al treilea rând, Comisia consideră că argumentul prezentat de autoritățile franceze în cauza serviciilor poștale, conform căruia datoriile contractate de IPIC de la intrarea în vigoare a LOLB la 1 ianuarie 2005 nu pot beneficia de o garanție implicită, nu poate fi susținut: (a) Comisia subliniază că schimbarea statutului instituției publice IFP a intervenit la 7 iulie 2006, adică ulterior intrării în vigoare a LOLB. În aceste condiții, nu este necesar să se analizeze argumentele avansate de expertul autorităților franceze în cauza serviciilor poștale privind posibilele datorii contractate înainte de 1 ianuarie 2005, deși autoritățile franceze fac referire la acest aspect mutatis mutandis în observațiile lor. Într-adevăr, datoriile contractate de instituția publică IFP înainte de 1 ianuarie 2005 au fost contractate de o instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale (și, deci, de o persoană juridică de drept privat) și, prin urmare, nu au putut fi acoperite, în momentul subscrierii lor (76), de garanția nelimitată conferită prin prisma statutului de IPIC. (b) Cu toate acestea, Comisia notează, așa cum, de altfel, a relevat și expertul său în cauza serviciilor poștale și cum aceasta a explicat deja la considerentul 130 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că sfera de aplicare a obligației de a include garanțiile de stat în legea bugetului se limitează la „acordarea” acestor garanții; că, prin urmare, acordarea unei astfel de garanții acoperă cazurile în care, prin manifestarea explicită a voinței, statul decide să garanteze pentru un organism sau o operațiune; că sfera de aplicare a obligației de a include garanțiile în legea bugetului nu acoperă, așadar, garanțiile născute dintr-un statut sau o obligație jurisprudențială, caracterizate prin natura lor implicită și automată; și că această din urmă categorie nu rezultă dintr-o decizie a statului, ci din faptul că statul se situează într-un cadru juridic preexistent în care garanția nu este decât un efect (77). (c) Comisia concluzionează, așa cum a făcut-o și la considerentul 131 din Decizia C 56/2007, la care face trimitere mutatis mutandis, că argumentul autorităților franceze, bazat pe LOLB, nu este convingător și că faptul că nicio lege a bugetului nu prevede că statul asigură garanția sa instituției publice IFP în virtutea statutului acesteia nu exclude existența unei garanții implicite; că, în orice caz, Comisia nu este influențată de calificarea în dreptul francez a măsurii ca garanție, nici de faptul că este vorba de o garanție care intră sub incidența LOLB; că singura calificare pertinentă a acestei măsuri este cea în temeiul dreptului Uniunii Europene; și că acesta din urmă recunoaște existența unei garanții implicite atunci când un stat membru este obligat juridic să ramburseze o creanță a unei alte persoane în caz de faliment al acesteia (78).

(105) În al patrulea rând, Comisia respinge argumentul autorităților franceze conform căruia, în cazul existenței unei garanții de stat în favoarea IPIC, orice constituire a unui nou IPIC (inclusiv prin schimbarea statutului) ar necesita aplicarea unor măsuri de garantare de natură să mențină drepturile creditorilor apărute anterior acestei transformări, și contrapoziția sa (modus tollens) conform căreia, cum un astfel de mecanism nu a fost niciodată instituit (79), nu ar exista nicio garanție în favoarea instituției publice IFP: (a) Așa cum a arătat expertul Comisiei în cauza serviciilor poștale și după cum s-a amintit la considerentul 133 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că o asemenea afirmație ar conduce la o interpretare prea largă a protecției constituționale a dreptului de proprietate. (b) Comisia ține să precizeze, cum, de altfel, a făcut-o deja la considerentul 134 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că dreptul de proprietate nu impune prevederea unei măsuri specifice pentru garantarea drepturilor creditorilor în momentul transformării unui IPIC într-o societate supusă procedurilor judiciare de redresare și lichidare și că lipsa acestor măsuri nu constituie un indiciu al inexistenței unei garanții implicite. (c) Comisia adaugă, după cum s-a explicat la considerentele 135 și 136 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care face trimitere mutatis mutandis, că decizia autorităților franceze de a acorda o garanție explicită întreprinderii La Poste (80) atunci când a obținut un statut asimilat unui IPIC în 1990 nu demonstrează inexistența unei garanții implicite în favoarea sa.

(106) În ultimul rând, Comisia face trimitere la secțiunea din prezenta decizie privind angajarea răspunderii statului, precum și la secțiunea 4.1.1 A litera b) punctul 3) din Decizia C 56/2007 menționată anterior în ceea ce privește articolul domnului Labetoulle citat de autoritățile franceze (81), precum și analiza sa asupra jurisprudenței Campoloro (82).

(107) Contrar celor afirmate de autoritățile franceze – această garanție ar fi, în opinia lor, exclusă de legi – Comisia notează că existența garanțiilor implicite în virtutea statutului de instituție publică este confirmată printr-o notă a Consiliului de Stat emisă în 1995 în cauza Crédit Lyonnais, care justifică existența unei garanții de stat implicite doar prin statutul de instituție publică al organismului (83).

(108) Conform explicațiilor de la considerentele 142-145 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia nu împărtășește interpretarea autorităților franceze, conform căreia acest aviz al Consiliului de Stat nu ar putea fi transpus instituției publice IFP. Aceasta subliniază în special că acest aviz nu face referire nici la misiune, nici la prezența sau absența unui contabil public în cadrul instituției publice. De asemenea, autoritățile franceze nu explică de ce, în opinia lor, acest aviz nu ar fi aplicabil decât instituțiilor publice cu contabil public. Pe de altă parte, Comisia respinge argumentele autorităților franceze potrivit cărora avizul nu poate fi aplicat deoarece precede LOLB și contravine jurisprudenței ulterioare a Consiliului de Stat, Comisia făcând referire la considerentul 104, precum și în Decizia C 56/2007 menționată anterior, că LOLB nu constituie un obstacol în calea existenței unei garanții de stat implicite în favoarea instituției publice IFP.

(109) În final, după cum s-a precizat la considerentele 146 și 147 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia ia act de nota ministrului economiei, finanțelor și industriei din 22 iulie 2003 referitoare la „Identificarea mecanismelor de garanție implicită sau explicită acordată de stat”, care confirmă existența garanțiilor implicite care decurg dintr-un act administrativ sau legislativ care „implică și produce consecințe de ordin financiar pentru stat”. Această notă demonstrează că garanția de stat poate decurge din diferite tipuri de acte juridice (84) și menționează că înființarea unei instituții publice poate implica o garanție de stat implicită în favoarea creditorilor acelei instituții (85).

b) Creditorul instituției publice IFP este asigurat că îi va fi rambursată creanța.

(110) În urma demonstrației prezentate în secțiunea 4.1.1. A litera b) din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia intenționează acum să demonstreze că, în cazul încetării plăților de către instituția publică IFP, creditorii acesteia s-ar afla într-o situație mai favorabilă decât creditorii unei întreprinderi care se supune dreptului comercial.

(111) În primul rând, în ceea ce privește instituțiile publice, limitările tradiționale care stau în calea recuperării unei creanțe de la un organism de drept privat nu se aplică. Pe baza elementelor prezentate pe larg la considerentele 150-154 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia constată în acest prim punct că: — spre deosebire de creditorii întreprinderilor care se supun dreptului comercial, creditorii instituției publice IFP (dat fiind că aceasta din urmă nu se supune dreptului comun în materie de redresare și de lichidare judiciară a întreprinderilor aflate în dificultate) nu riscă ștergerea, totală sau parțială, a creanței la finalul unei proceduri judiciare de lichidare; — personalitatea juridică a instituției publice IFP nu constituie un obstacol în calea acordării garanției de stat; — în lipsa unei limitări explicite a răspunderii statului în ceea ce privește instituția publică IFP, creditorii acesteia pot, în mod legitim, să se bazeze pe principiul conform căruia statul suportă datoriile instituției publice IFP, deși aceasta din urmă beneficiată de personalitate juridică.

(112) În al doilea rând, în cazul recuperării datoriilor instituțiilor publice condamnate printr-o hotărâre judecătorească, procedura instituită prin Legea din 16 iulie 1980 (și prin diferite norme de aplicare (86)) este, din motivele explicitate la considerentele 113-117, mai favorabilă pentru creditorii instituției publice IFP decât procedurile judiciare de drept comun, în măsura în care aceasta nu este susceptibilă să conducă la o stingere a creanței pe care o dețin la instituția publică IFP.

(113) Conform analizei dezvoltate la considerentele 157-161 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia notează mai întâi că Legea din 1980 (87) și măsurile sale de aplicare (88) desemnează statul ca autoritate competentă pentru recuperarea datoriilor instituțiilor publice și îi conferă prerogative importante: mandatarea din oficiu și crearea unor resurse suficiente.

(114) Conform considerațiilor expuse la considerentele 162-168 din Decizia C 56/2007, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că procedura specifică descrisă de Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia este doar o procedură de recuperare a creanțelor și nu o procedură de lichidare, și că după aplicarea acestei proceduri de recuperare, creanța nu dispare, în timp ce, la finalizarea procedurii de lichidare de drept comun, hotărârea de închidere din insuficiență de active, fără aplicarea unor sancțiuni, implică o interdicție pentru creditori de reîncepere a urmăririi. Comisia notează, de asemenea, că Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia, care prevede reportul pe durata mandatării și care nu face nicăieri referire la situația încetării plăților, lasă creditorii să creadă că există sau că vor exista întotdeauna resursele necesare pentru reglarea creanței pe care o dețin la entitatea publică. Aceste două elemente o determină să considere că situația insuficienței fondurilor fie este acoperită, după caz, de către stat, fie este doar temporară. În schimb, nicio procedură de lichidare nu prevede posibilitatea ca o parte terță să devină responsabilă pentru datoriile persoanei juridice insolvabile, cu excepția, desigur, a cazului în care este vorba de un garant.

(115) Conform analizei realizate la considerentele 170-180 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că legislația franceză autorizează și chiar încurajează statul să aprobe contribuțiile la instituțiile publice, de preferință, prin împrumuturi bancare clasice, atunci când acestea nu dispun de fonduri suficiente, contribuții care pot constitui „resursele suplimentare” la care face referire Legea din 16 iulie 1980. De asemenea, Comisia consideră că această legislație este cunoscută creditorilor, îndreptățiți să creadă că autoritatea de tutelă va fi în măsură să găsească resursele necesare în scopul acoperirii creanțelor lor. Prin urmare, Comisia consideră că situația în care creditorul nu ar obține rambursarea creanței sale prin aplicarea procedurilor stabilite de Legea din 16 iulie 1980 este puțin probabilă.

(116) Cu toate acestea, spre deosebire de ceea ce a concluzionat pentru La Poste în Decizia C 56/2007 menționată anterior, Comisia relevă că, în cazul de față, resursele proprii care ar putea fi mobilizate de instituția publică IFP sunt relativ importante, în măsura în care, după cum au explicat autoritățile franceze la considerentul 44, disponibilitățile și plasamentele (150,3 milioane EUR) erau echivalente, la sfârșitul anului 2007, cu aproximativ de cinci ori valoarea împrumuturilor și datoriilor financiare (25,2 milioane EUR). Astfel, Comisia recunoaște că, în situația actuală a finanțelor sale, pare puțin probabil, cel puțin în viitorul apropiat, ca lipsa resurselor proprii să poată pune instituția publică IFP în incapacitatea de a face față datoriilor sale și duce la necesitatea unei intervenții a statului.

(117) Deși improbabilă la ora actuală, această situație de insuficiență a activelor instituției publice IFP nu este mai puțin posibilă pe termen mai lung. În aceste condiții, imposibilitatea mobilizării de resurse prin cesiunea patrimoniului ar determina recurgerea la alte mecanisme de garantare (avansuri, urmărirea angajării răspunderii statului etc.). Pe de altă parte, aplicarea unui regim de protecție a patrimoniului de către legislator ar putea alimenta caracterul contestabil al răspunderii obiective a statului în cazul unui eventual faliment al instituției publice IFP (89). La acest punct, Comisia ia notă de argumentul autorităților franceze (90) conform căruia, în cazul în care statul ar considera un activ aparținând unei instituții publice ca fiind „indispensabil” executării unei misiuni de serviciu public și s-ar opune, așadar, cesiunii acestuia, acesta nu ar fi răspunzător pentru despăgubire prin mecanisme de garantare. Comisia observă, cu toate acestea, că autoritățile franceze au recunoscut (chiar dacă ele contestă că instituția publică IFP ar putea obține un avantaj din aceasta) că cerința de continuitate a serviciului public se impune reprezentantului statului în executarea procedurii instituite prin Legea din 16 iulie 1980 (91). De asemenea, Comisia consideră că o astfel de alegere a puterii publice de a nu proceda la cesiuni de active în scopul menținerii unui serviciu public ar putea angaja răspunderea obiectivă a statului pentru încălcarea principiului egalității în fața obligațiilor publice.

(118) În al treilea rând, din motivele prezentate deja la considerentele 185-226 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că, în ipoteza puțin probabilă în care procedura stabilită prin Legea din 1980 nu ar permite creditorului să fie despăgubit, căile de atac care i-ar rămâne pentru angajarea răspunderii statului prezintă caracteristicile unui mecanism de garantare.

(119) Deși autoritățile franceze consideră că statul nu își poate angaja, în principiu, răspunderea subiectivă sau obiectivă (92), recunosc că, în cazul în care reprezentantului statului i s-ar impune o cerință de continuitate a serviciului public în executarea procedurii prevăzute de Legea din 1980, este posibil ca instanța să se pronunțe în favoarea despăgubirii creditorului. În această situație, autoritățile franceze consideră, cu toate acestea, că creditorul nu ar beneficia de niciun avantaj, întrucât despăgubirea sa ar fi comparabilă cu cea pe care ar fi obținut-o în cazul aplicării dreptului comun. În acest sens, Comisia relevă anumite particularități ale dreptului special instituit prin Legea din 1980: în temeiul dreptului comun privind lichidarea judiciară, creditorii (în special creditorii subordonați) nu recuperează, în general, datoria integral și, de cele mai multe ori, întreprinderii aflate în lichidare nu îi sunt achitate datoriile de către un terț.

(120) Autoritățile franceze contestă, de asemenea, faptul că posibilitățile de despăgubire disponibile creditorilor prin implicarea răspunderii nu ar putea fi asimilate unei forme de garantare. Dimpotrivă, Comisia apreciază că angajarea răspunderii (subiective sau obiective) a statului în aplicarea procedurii de recuperare a datoriilor autorităților publice vizate de Legea din 16 iulie 1980 este echivalentă cu un mecanism de garantare în sensul dreptului Uniunii Europene, deoarece asigură creditorilor achitarea creanței lor, obligând statul la compensarea acesteia, în caz de faliment al instituției publice IFP. În plus, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (în continuare „CEDO”) în cauza Société de gestion du port de Campoloro și Société fermière de Campoloro/Franța (93) (în continuare „cauza Campoloro”) tinde să recunoască existența unei garanții automate.

(121) În final, după exemplul demonstrației prezentate la considerentele 181-184 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că propunerea autorităților franceze vizând clarificarea decretului de aplicare a legii din 1980 nu este suficientă pentru a exclude posibilitatea ca resursele să fie eliberate grație unei injecții de resurse publice. (a) Autoritățile franceze au propus modificarea decretului de aplicare a legii din 1980 după cum urmează: „În cazul în care punerea în întârziere rămâne fără efect la expirarea acestui termen, reprezentantul statului sau autoritatea de tutelă procedează la înregistrarea cheltuielilor în bugetul colectivității sau al instituției publice aflate în dificultate. Acesta eliberează, după caz, resursele necesare în cadrul bugetului colectivității sau al instituției fie prin reducerea creditelor alocate altor cheltuieli și care sunt încă neutilizate, fie prin creșterea resurselor” (modificări subliniate). (b) Comisia relevă, cu toate acestea, după cum a făcut-o deja la considerentul 67 din decizia de inițiere, că legislația, nici în versiunea actuală, nici în versiunea modificată conform propunerii autorităților franceze, nu exclude posibilitatea ca resursele să fie eliberate grație unei creșteri a resurselor anterior devenită posibilă printr-o subvenție sau o injecție de resurse publice.

(122) Din motivele deja prezentate la considerentele 204-211 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră, în plus, că soluția dată de CEDO în cauza Campoloro menționată anterior demonstrează că angajarea răspunderii statului francez, în acest caz, constituie o garanție implicită pentru pasivul autorităților publice și nu este legată de nicio condiție privind prejudiciul. (a) Comisia notează, mai precis, că CEDO a respins argumentele autorităților franceze care au încercat să își întemeieze argumentația (94), pe de o parte, pe lipsa factorului generator imputabil statului, iar, pe de altă parte, pe lipsa garanției de stat în favoarea autorităților publice care dețin personalitate juridică, și a reținut argumentele contrare ale reclamanților (95). (b) Comisia observă că CEDO a constatat, în final, o încălcare a articolului 6 alineatul (1) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (în continuare „Convenția”), în special pe motiv că: „Este necesară, așadar, executarea acestor hotărâri, Curtea atrăgând atenția că nicio autoritate a statului nu poate invoca lipsa resurselor pentru a nu onora o obligație care îi revine în urma unei hotărâri judecătorești […]”. De asemenea, CEDO a constatat o încălcare a articolului 1 din Protocolul nr. 1 al Convenției, reclamanții suferind o ingerință în dreptul lor de proprietate, ca urmare a unui prejudiciu special și exorbitant legat de neachitarea sumelor care le erau datorate (96). Având în vedere cele de mai sus, CEDO a pus în sarcina statului totalitatea datoriilor comunelor debitoare (97). (c) Comisia consideră că din această jurisprudență rezultă trei elemente importante: — sub rezerva obținerii de către reclamanți a unei hotărâri în justiție care să le recunoască creanța, răspunderea statului este asumată ca garanție (98) implicită, în măsura în care, pe de o parte, statul francez este condamnat la plata tuturor datoriilor persoanei publice (99) și în care, pe de altă parte, nu se face distincție între datoriile care puteau rezulta din situația de insolvabilitate a colectivității publice debitoare ș