RO Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene 178

32000Y1013(01)



JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

COMUNICAREA COMISIEI

Linii directoare privind restricțiile verticale

(2000/C 291/01)

(Text cu relevanță pentru SEE)

CUPRINS

1-7 I. INTRODUCERE

1-4 1. Obiectul prezentelor linii directoare

5-7 2. Aplicabilitatea articolului 81 acordurilor verticale

8-20 II. ACORDURILE VERTICALE CARE NU INTRĂ, ÎN GENERAL, SUB INCIDENȚA articolului 81 alineatul (1)

8-11 1. Acordurile de importanță minoră și IMM-urile

12-20 2. Contractele de agenție

21-70 III. APLICAREA REGULAMENTULUI DE EXCEPTARE PE CATEGORII

21-22 1. Zona de securitate creată prin regulamentul de exceptare pe categorii

23-45 2. Sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

46-56 3. Restricțiile grave prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii

57-61 4. Condițiile prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii

62 5. Absența prezumției de ilegalitate pentru acordurile care nu intră în sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

63-65 6. Lipsa cerinței de notificare cu titlu preventiv

66-67 7. Separabilitatea restricțiilor

68-69 8. Gama de produse distribuite prin aceeași rețea de distribuție

70 9. Perioada de tranziție

71-87 IV. RETRAGEREA EXCEPTĂRII PE CATEGORII ȘI EXCLUDEREA DIN SFERA DE APLICARE A REGULAMENTULUI DE EXCEPTARE PE CATEGORII

71-79 1. Procedura de retragere a exceptării

80-87 2. Excluderea din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

88-99 V. ASPECTELE REFERITOARE LA DEFINIREA PIEȚEI ȘI LA CALCULAREA COTELOR DE PIAȚĂ

88 1. Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante

89-95 2. Definirea pieței relevante în vederea calculării pragului de 30 % prevăzut de regulamentul de exceptare pe categorii

96 3. Piața relevantă pentru evaluarea individuală

97-99 4. Calcularea cotei de piață în temeiul regulamentului de exceptare pe categorii

100-229 VI. POLITICA DE APLICARE A NORMELOR COMUNITARE DE CONCURENȚĂ ÎN CAZURI INDIVIDUALE

103-136 1. Cadrul de analiză

103-114 1.1. Efectele negative ale restricțiilor verticale

115-118 1.2. Efectele pozitive ale restricțiilor verticale

119 1.3. Reguli generale de evaluare a restricțiilor verticale

120-136 1.4. Metodologia de analiză

121-133 1.4.1. Factorii luați în considerare în vederea evaluării în temeiul articolului 81 alineatul (1)

137-229 1.4.2. Factorii luați în considerare în vederea evaluării în temeiul articolului 81 alineatul (3)

137-229 2. Analiza restricțiilor verticale specifice

138-160 2.1. Impunerea mărcii unice

161-177 2.2. Distribuția exclusivă

178-183 2.3. Alocarea exclusivă a clientelei

184-198 2.4. Distribuția selectivă

199-201 2.5. Franciza

202-214 2.6. Furnizarea exclusivă

215-224 2.7. Vânzarea legată

225-228 2.8. Prețurile de vânzare recomandate sau maxime

229 2.9. Alte restricții verticale

I. INTRODUCERE

1. Obiectul prezentelor linii directoare

(1) Prezentele linii directoare stabilesc principiile de evaluare a acordurilor verticale în conformitate cu articolul 81 din Tratatul CE. Ceea ce se înțelege prin acorduri verticale este definit la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din 22 decembrie 1999 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (1) (regulamentul de exceptare pe categorii) (a se vedea punctele 23-45). Prezentele linii directoare nu aduc atingere eventualei aplicări în paralel a articolului 82 din tratat acordurilor verticale. Liniile directoare sunt structurate după cum urmează: — Secțiunea II punctele 8-20) descrie acordurile verticale care nu intră, în general, sub incidența articolului 81 alineatul (1); — Secțiunea III (punctele 21-70) comentează aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii; — Secțiunea IV (punctele 71-87) descrie principiile referitoare la retragerea exceptării pe categorii și la excluderea din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii; — Secțiunea V (punctele 88-99) abordează aspecte referitoare la definirea piețelor și la calcularea cotelor de piață; — Secțiunea VI (punctele 100-229) descrie cadrul general de analiză și politica de urmată de Comisie în aplicarea normelor de concurență comunitare, în cazuri individuale, acordurilor verticale.

(2) În prezentele linii directoare, analiza se aplică atât la bunuri, cât și la servicii, cu toate că anumite restricții verticale se utilizează mai ales în distribuția de bunuri. De asemenea, acordurile verticale se pot încheia atât pentru bunuri și servicii intermediare, cât și pentru bunuri și servicii finale. În cazul în care nu se prevede altfel, analiza și argumentele din text se aplică la toate tipurile de bunuri și servicii și în toate etapele de comercializare. Termenul „produse” înglobează atât bunuri cât și servicii. Termenii „furnizor” și „cumpărător” se utilizează pentru toate etapele de comercializare.

(3) Prin publicarea prezentelor linii directoare, Comisia intenționează să ajute întreprinderile să-și evalueze singure acordurile verticale în temeiul normelor comunitare de concurență. Standardele prevăzute de prezentele linii directoare trebuie să se aplice ținând seama de circumstanțele specifice fiecărui caz. Aceasta exclude orice aplicare mecanică. Fiecare caz trebuie evaluat din perspectiva faptelor care îi sunt proprii. Comisia aplică liniile directoare într-un mod rezonabil și flexibil.

(4) Prezentele linii directoare nu aduc atingere interpretării pe care ar putea să o adopte Tribunalul de Primă Instanță și Curtea de Justiție a Comunităților Europene în ceea ce privește aplicarea articolului 81 acordurilor verticale.

2. Aplicabilitatea articolului 81 acordurilor verticale

(5) Articolul 81 din Tratatul CE se aplică acordurilor verticale care pot aduce atingere comerțului dintre statele membre și care împiedică, restrânge sau denaturează concurența (denumite în continuare „restricții verticale”) (2). În cazul restricțiilor verticale, articolul 81 prevede un cadru juridic adecvat de evaluare, recunoaștere și diferențiere între efectele anticoncurențiale și efectele favorabile concurenței: articolul 81 alineatul (1) interzice acordurile care restrâng sau denaturează semnificativ concurența, în timp ce articolul 81 alineatul (3) permite o exceptare a acordurilor care produc avantaje suficiente pentru a compensa efectele anticoncurențiale.

(6) Pentru majoritatea restricțiilor verticale, apar probleme de concurență numai atunci când concurența între mărci este insuficientă, și anume atunci când există o anumită putere de piață la nivelul furnizorului, al cumpărătorului sau la ambele niveluri. În cazul în care concurența între mărci este insuficientă, protecția concurenței între mărci și intramarcă devine importantă.

(7) Protecția concurenței este obiectivul primordial al politicii comunitare de concurență, întrucât aceasta îmbunătățește bunăstarea consumatorilor și permite o alocare eficientă a resurselor. În aplicarea normelor comunitare de concurență, Comisia adoptă o abordare economică bazată pe efectele asupra pieței; prin urmare, acordurile verticale trebuie analizate în contextul lor juridic și economic. Cu toate acestea, în cazul restricțiilor prin obiect, astfel cum sunt enumerate la articolul 4 din regulamentul de exceptare pe categorii, Comisia nu este obligată să evalueze efectele asupra pieței. Integrarea piețelor constituie un obiectiv suplimentar al politicii comunitare de concurență. Într-adevăr, integrarea piețelor întărește concurența în Comunitate. Nu trebuie să se permită întreprinderilor să recreeze obstacolele de natură privată între statele membre, acolo unde s-a reușit eliminarea barierelor dintre state.

II. ACORDURILE VERTICALE CARE NU INTRĂ, ÎN GENERAL, SUB INCIDENȚA ARTICOLULUI 81 ALINEATUL (1)

1. Acordurile de importanță minoră și IMM-urile

(8) Acordurile care nu sunt în măsură să aducă atingere în mod semnificativ comerțului dintre statele membre sau care nu sunt în măsură să restrângă în mod semnificativ concurența, prin obiectul sau efectul lor, nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Regulamentul de exceptare pe categorii se aplică numai acordurilor care intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1). Prezentele linii directoare nu aduc atingere aplicării comunicării existente sau viitoare privind „regula de minimis” (3).

(9) Sub rezerva condițiilor prevăzute la punctele 11, 18 și 20 din comunicarea „de minimis” privind aspectele referitoare la restricțiile grave și la efectul cumulativ, se consideră, în general, că acordurile verticale încheiate de întreprinderi a căror cotă de piață nu depășește 10 % din piața relevantă nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Nu există nici o prezumție potrivit căreia acordurile verticale încheiate de întreprinderi a căror cotă de piață depășește 10 % încalcă automat articolul 81 alineatul (1). Acordurile dintre întreprinderi a căror cotă de piață depășește 10 % pot să nu aibă un efect semnificativ asupra comerțului dintre statele membre sau pot să nu constituie o restrângere semnificativă a concurenței (4). Aceste acorduri trebuie evaluate în contextul lor juridic și economic. Criteriile de evaluare individuală a acordurilor sunt prevăzute la punctele 100-229.

(10) În ceea ce privește restricțiile grave definite în comunicarea „de minimis”, articolul 81 alineatul (1) se poate aplica sub pragul de 10 %, cu condiția ca acestea să aibă un efect semnificativ asupra comerțului dintre statele membre și asupra concurenței. Jurisprudența aplicabilă a Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță este relevantă în această privință (5). Trebuie să se țină seama, de asemenea, de situația particulară a lansării unui nou produs sau a intrării pe o nouă piață, care face obiectul unei analize în cadrul prezentelor linii directoare (punctul 119 subpunctul 10).

(11) De asemenea, Comisia consideră că, sub rezerva efectului cumulativ și al restricțiilor grave, acordurile dintre întreprinderile mici și mijlocii, astfel cum sunt definite de anexa la Recomandarea 96/280/CE a Comisiei (6), sunt rareori în măsură să aducă atingere în mod semnificativ comerțului dintre statele membre sau să restrângă semnificativ concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) și, prin urmare, nu intră, în general, în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1). În cazurile în care astfel de acorduri îndeplinesc totuși condițiile pentru aplicarea articolului 81 alineatul (1), Comisia se abține, în mod normal, de la inițierea procedurii, din considerentul absenței unui interes comunitar suficient, cu excepția cazului în care aceste întreprinderi dețin, în mod colectiv sau individual, o poziție dominantă pe o parte semnificativă a pieței comune.

2. Contractele de agenție

(12) Punctele (12)-(20) înlocuiesc Comunicarea privind contractele de reprezentare exclusivă încheiate cu agenții comerciali din 1962 (7). Acestea trebuie citite coroborat cu Directiva 86/653/CEE a Consiliului (8). Contractele de agenție se referă la situația în care o persoană fizică sau juridică (agentul) este împuternicită să negocieze și/sau să încheie contracte pe seama altei persoane (comitentul), fie în nume propriu, fie în numele comitentului, în vederea: — achiziționării de bunuri sau servicii de către comitent sau — vânzării de bunuri sau servicii furnizate de comitent.

(13) În cazul contractelor de agenție propriu-zise, obligațiile impuse agentului cu privire la contractele negociate și/sau încheiate pe seama comitentului nu intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1). Factorul determinant în evaluarea aplicabilității articolului 81 alineatul (1) este riscul financiar sau comercial suportat de agent în legătură cu activitățile pentru care a fost desemnat ca agent de către comitent. În acest sens, faptul că agentul acționează pe seama unuia sau al mai multor comitenți este irelevant. Contractele care nu sunt contracte de agenție propriu-zise pot să intre sub incidența articolului 81 alineatul (1), situație în care se aplică regulamentul de exceptare pe categorii și celelalte secțiuni din prezentele linii directoare.

(14) Două tipuri de risc financiar sau comercial sunt relevante pentru evaluarea naturii veritabile a unui contract de agenție în temeiul articolului 81 alineatul (1). În primul rând, sunt riscurile direct legate de contractele încheiate și/sau negociate de agent pe seama comitentului, cum ar fi finanțarea stocurilor. În al doilea rând, sunt riscurile legate de investiții specifice pieței. Acestea sunt investițiile cerute în mod special de tipul de activitate pentru care agentul a fost desemnat de către comitent, și anume care sunt necesare pentru a permite agentului să încheie și/sau să negocieze acest tip de contract. Astfel de investiții sunt în general irecuperabile în cazul în care, la abandonarea domeniului respectiv de activitate, ele nu pot servi altor activități sau în cazul în care nu pot fi vândute fără a înregistra pierderi considerabile.

(15) Contractul de agenție este considerat un contract de agenție propriu-zis și, prin urmare, nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), în cazul în care agentul nu suportă toate riscurile sau suportă numai o parte nesemnificativă a acestor riscuri în ceea ce privește contractele încheiate și/sau negociate pe seama comitentului și în ceea ce privește investițiile specifice pieței din domeniul de activitate respectiv. Într-o astfel de situație, funcția de vânzare sau de cumpărare face parte din activitățile comitentului, chiar dacă agentul este o întreprindere distinctă. Prin urmare, comitentul suportă riscurile financiare și comerciale aferente, iar agentul nu exercită o activitate economică independentă în ceea ce privește activitățile pentru care a fost desemnat ca agent de către comitent. În situația contrară, contractul de agenție nu este considerat un contract de agenție propriu-zis și poate intra sub incidența articolului 81 alineatul (1). În acest caz, agentul suportă astfel de riscuri și este tratat ca un distribuitor independent, care trebuie să rămână liber să-și determine strategia comercială pentru a-și putea recupera investițiile specifice contractului sau pieței. Riscurile aferente activității de prestare a serviciilor de agenție în general, cum ar fi riscul ca venitul agentului să fie subordonat reușitei sale în calitate de agent sau investițiile generale în incinte și personal, de exemplu, nu sunt relevante pentru această evaluare.

(16) Problema riscului trebuie analizată de la caz la caz, ținând seama mai degrabă de realitatea economică a situației decât de forma juridică. Cu toate acestea, Comisia consideră că articolul 81 alineatul (1) nu se aplică, în general, obligațiilor impuse agentului în ceea ce privește contractele pe care le negociază și/sau le încheie pe seama comitentului, atunci când agentul nu este proprietarul bunurilor contractuale cumpărate sau vândute sau atunci când agentul nu prestează el însuși serviciile contractuale, în special atunci când agentul: — nu contribuie la costurile legate de furnizarea/achiziția bunurilor sau serviciilor contractuale, inclusiv costurile de transport aferente bunurilor. Aceasta nu împiedică agentul să efectueze serviciul de transport, cu condiția ca respectivele costuri să fie suportate de comitent; — nu este obligat, direct sau indirect, să investească în acțiuni de promovare a vânzărilor, cum ar fi contribuțiile la bugetul de publicitate al comitentului; — nu deține, pe cheltuiala proprie sau pe propriul risc, stocuri de bunuri contractuale și, în special, nu suportă costurile de finanțare a stocurilor și costurile ocazionate de pierdere a stocurilor și poate returna comitentului, fără cheltuieli, bunurile nevândute, cu excepția cazurilor în care este angajată răspunderea pentru culpă a agentului (de exemplu, pentru neluarea unor măsuri de securitate suficiente pentru a evita pierderea stocurilor); — nu creează și/sau nu exploatează un serviciu post-vânzare, de reparație sau de garanție, cu excepția cazului în care este rambursat integral de către comitent; — nu realizează investiții specifice pieței în echipamente, incinte sau formarea personalului, cum ar fi, de exemplu, un rezervor de benzină în cazul vânzării cu amănuntul de benzină sau un program de calculator specializat pentru vânzarea polițelor de asigurare în cazul agenților de asigurări; — nu își asumă responsabilitatea față de terți pentru prejudicii provocate de produsul vândut (răspundere civilă pentru prejudiciile cauzate de produsele defecte), cu excepția cazului în care, în calitate de agent, este angajată răspunderea pentru culpă în acest sens; — nu își asumă răspunderea pentru neexecutarea contractului de către clienți, mai puțin pierderea comisionului său, cu excepția cazului în care este angajată răspunderea pentru culpă a agentului (de exemplu, pentru neluarea unor măsuri suficiente de securitate sau antifurt sau prin neluarea unor măsuri rezonabile de semnalare a unui furt comitentului sau poliției sau pentru necomunicarea către comitent a tuturor informațiilor necesare pe care le are la dispoziție privind fiabilitatea financiară a clientului).

(17) Această listă nu este exhaustivă. Cu toate acestea, în cazul în care agentul își asumă unul sau mai multe din riscurile sau costurile menționate anterior, articolul 81 alineatul (1) se poate aplica contractului de agenție la fel ca în cazul oricărui alt acord vertical.

(18) În cazul în care un contract de agenție nu intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1), nici una din obligațiile impuse agentului în ceea ce privește contractele încheiate și/sau negociate pe seama comitentului nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Următoarele obligații care revin agentului sunt, în general, considerate ca fiind inerente unui contract de agenție, întrucât fiecare dintre acestea este legată de capacitatea comitentului de a stabili sfera de activitate a agentului în ceea ce privește bunurile sau serviciile contractuale, un aspect esențial în cazul în care comitentul trebuie să-și asume riscurile și să fie, prin urmare, în măsură să determine strategia comercială: — limitarea teritoriului în care agentul poate să vândă aceste bunuri sau servicii; — limitarea clientelei căreia agentul poate să-i vândă aceste bunuri sau servicii; — prețurile și condițiile în care agentul trebuie să vândă sau să cumpere aceste bunuri sau servicii.

(19) În afară de reglementarea condițiilor de vânzare sau de achiziție a bunurilor sau a serviciilor contractuale de către agent pe seama comitentului, contractele de agenție conțin adesea dispoziții cu privire la relațiile dintre agent și comitent. În special, acestea pot să conțină o dispoziție care interzice comitentului să desemneze alți agenți pentru un anumit tip de tranzacție, de clienți sau de teritoriu (clauza de exclusivitate) și/sau o dispoziție care interzice agentului să acționeze în calitate de agent sau distribuitor al unor întreprinderi concurente cu comitentul (clauza de neconcurență). Clauzele de exclusivitate se referă numai la concurența intramarcă și, în general, nu conduc la efecte anticoncurențiale. Clauzele de neconcurență, inclusiv obligația de neconcurență după expirarea acordului, se referă la concurența intermarcă și pot să încalce articolul 81 alineatul (1) în cazul în care conduc la blocarea pieței relevante pe care se vând sau se achiziționează bunurile sau serviciile contractuale (a se vedea secțiunea VI.2.1).

(20) Un contract de agenție poate, de asemenea, să intre în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1) chiar și în cazul în care comitentul suportă toate riscurile financiare și comerciale aferente, atunci când acesta facilitează coluziunea. Această situație poate fi întâlnită atunci când un anumit număr de comitenți utilizează aceiași agenți, împiedicând în mod colectiv alți comitenți să utilizeze acești agenți, sau atunci când ei utilizează acești agenți pentru a ajunge la o coluziune asupra unei strategii comerciale sau pentru a schimba informații delicate privind piața între comitenți.

III. APLICAREA REGULAMENTULUI DE EXCEPTARE PE CATEGORII

1. Zona de securitate creată prin regulamentul de exceptare pe categorii

(21) Regulamentul de exceptare pe categorii creează o prezumție de legalitate pentru acordurile verticale, în funcție de cota de piață deținută de furnizor sau de cumpărător. În temeiul articolului 3 din regulamentul de exceptare pe categorii, cota de piață pe care o deține furnizorul pe piața pe care își vinde bunurile sau serviciile contractuale este, în general, cea care determină aplicabilitatea exceptării pe categorii. Pentru a se putea aplica exceptarea pe categorii, această cotă de piață nu poate depăși pragul de 30 %. Numai atunci când contractul include o obligație de furnizare exclusivă, astfel cum e definită la articolul 1 litera (c) din regulamentul de exceptare pe categorii, cota de piață deținută de cumpărător pe piața pe care își achiziționează bunurile sau serviciile contractuale este cea care nu poate depăși pragul de 30 %, pentru a se putea aplica exceptarea pe categorii. Pentru aspecte legate de cotele de piață, a se vedea secțiunea V (punctele 88-99).

(22) Din punct de vedere economic, un acord vertical poate avea efecte nu numai pe piața pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul, ci și pe piețele cumpărătorului din aval. Abordarea simplificată a regulamentului de exceptare pe categorii, care ia în considerare numai cota de piață a furnizorului sau a cumpărătorului (după caz) de pe piața pe care se întâlnesc aceste două părți, este justificată prin faptul că, sub pragul de 30 %, efectele pe piețele din aval sunt în general limitate. De asemenea, numai luarea în considerare a pieței pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul facilitează aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii și crește gradul de certitudine juridică, în timp ce instrumentul de retragere (a se vedea punctele 71-87) rămâne disponibil pentru remedierea eventualelor probleme de pe alte piețe conexe.

2. Sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

(i) Definiția acordurilor verticale

(23) Acordurile verticale sunt definite la articolul 2 alineatul (1) din regulamentul de exceptare pe categorii, ca „acorduri sau practici concertate convenite între două sau mai multe întreprinderi care operează fiecare, în sensul acordului, la niveluri diferite ale procesului de producție și de distribuție, și care se referă la condițiile în care părțile pot cumpăra, vinde sau revinde anumite bunuri sau servicii”.

(24) Această definiție conține trei elemente principale: — acordul sau practica concertată are loc între două sau mai multe întreprinderi. Acordurile verticale încheiate cu consumatorii finali care nu sunt întreprinderi nu sunt cuprinse aici. Într-un sens mai larg, acordurile cu consumatorii finali nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), întrucât acest articol se aplică numai acordurilor dintre întreprinderi, deciziilor dintre asociațiile de întreprinderi și practicilor concertate. Aceasta nu aduce atingere eventualei aplicări a articolului 82 din tratat; — acordul sau practica concertată are loc între întreprinderi care acționează fiecare, în sensul acordului, la un nivel diferit al lanțului de producție sau de distribuție. Aceasta înseamnă, de exemplu, că o întreprindere produce o materie primă pe care cealaltă întreprindere o utilizează ca bun intermediar sau că prima este un producător, a doua un comerciant cu ridicata, iar a treia un comerciant cu amănuntul. Aceasta nu exclude cazul în care o întreprindere este prezentă la mai multe niveluri ale lanțului de producție sau de distribuție; — acordurile sau practicile concertate se referă la condițiile în care părțile care încheie acordul, furnizorul și cumpărătorul, „pot să cumpere, să vândă sau să revândă anumite bunuri sau servicii”. Aceasta reflectă obiectivul regulamentului de exceptare pe categorii, și anume reglementarea acordurilor de achiziție și de distribuție. Acestea sunt acorduri care se referă la condițiile de achiziție, vânzare sau revânzare a bunurilor sau serviciilor furnizate de către furnizor și/sau care se referă la condițiile de vânzare de către cumpărător a bunurilor sau serviciilor care încorporează aceste bunuri sau servicii. În sensul aplicării regulamentului de exceptare pe categorii, sunt considerate bunuri sau servicii contractuale atât bunurile sau serviciile furnizate de către furnizor, cât și bunurile sau serviciile care rezultă din acestea. Sunt cuprinse aici acordurile verticale care se referă la toate bunurile și serviciile finale și intermediare. Singura excepție o constituie sectorul automobilelor, atâta timp cât acest sector rămâne reglementat de o exceptare pe categorie sectorială cum este cea acordată de Regulamentul (CE) nr. 1475/95 al Comisiei (9). Bunurile sau serviciile furnizate de către furnizor pot fi revândute de către cumpărător sau pot fi utilizate de către cumpărător ca bunuri sau servicii intermediare în vederea producerii propriilor sale bunuri sau servicii.

(25) Regulamentul de exceptare pe categorii se aplică și bunurilor vândute și cumpărate pentru a fi închiriate terților. Cu toate acestea, contractele de închiriere sau de locațiune ca atare nu sunt reglementate de regulament, deoarece nici un bun sau serviciu nu este vândut de către furnizor cumpărătorului. În sens mai general, regulamentul de exceptare pe categorii nu reglementează restricțiile sau obligațiile care nu se referă la condițiile de cumpărare, de vânzare sau de revânzare, cum ar fi, de exemplu, o obligație care interzice părților la contract să desfășoare activități independente de cercetare și dezvoltare, pe care părțile ar fi introdus-o într-un acord altminteri vertical. De asemenea, articolele 2 alineatele (2)-(5) exclud anumite acorduri verticale, direct sau indirect, de la aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii.

(ii) Acordurile verticale între concurenți

(26) Articolul 2 alineatul (4) din regulamentul de exceptare pe categorii exclude în mod expres din sfera sa de aplicare „acordurile verticale încheiate între întreprinderi concurente”. Acordurile verticale dintre concurenți sunt tratate, în ceea ce privește eventualele efecte de coluziune ale acestora, în viitoarele linii directoare privind aplicabilitatea articolului 81 la cooperarea orizontală (10). Cu toate acestea, aspectele verticale ale acestor acorduri trebuie evaluate în temeiul prezentelor linii directoare. Articolul 1 litera (a) din regulamentul de exceptare pe categorii definește întreprinderile concurente ca „furnizori existenți sau potențiali pe aceeași piață a produsului”, indiferent dacă sunt sau nu concurenți pe aceeași piață geografică. Întreprinderile concurente sunt întreprinderi care sunt furnizori existenți sau potențiali ai bunurilor sau serviciilor contractuale ori ai bunurilor sau serviciilor substituibile bunurilor sau serviciilor contractuale. Un furnizor potențial este o întreprindere care nu produce deocamdată un produs concurent, însă ar putea și ar fi probabil să o facă, în absența acordului, ca reacție la o creștere ușoară, însă continuă, a prețurilor respective. Aceasta înseamnă că întreprinderea ar putea și ar fi probabil să realizeze investițiile suplimentare necesare și să aprovizioneze piața în termen de un an. Această evaluare trebuie să se bazeze pe considerente realiste; posibilitatea pur teoretică a intrării pe piață nu este suficientă (11).

(27) Există trei excepții la excluderea generală a acordurilor verticale dintre concurenți; toate trei sunt prevăzute la articolul 2 alineatul (4) și se referă la acordurile nereciproce. Un acord este nereciproc atunci când, de exemplu, un producător devine distribuitorul produselor unui alt producător, în timp ce acesta din urmă nu devine distribuitorul produselor primului producător. Acordurile nereciproce dintre concurenți sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii atunci când: (1) cumpărătorul are o cifră de afaceri anuală care nu depășește 100 milioane de euro, (2) furnizorul este producător și distribuitor de bunuri, în timp ce cumpărătorul este numai distribuitor, nefiind și producător al bunurilor concurente sau (3) furnizorul este un prestator de servicii la mai multe etape de comercializare, în timp ce cumpărătorul nu furnizează servicii concurente la etapa de comercializare la care cumpără serviciile contractuale. A doua excepție reglementează situațiile de distribuție duală, și anume acelea în care producătorul anumitor produse este și distribuitor al acelor produse, concurând cu distribuitorii independenți ai produselor sale. Un distribuitor care furnizează unui producător caracteristici tehnice în vederea producerii anumitor bunuri sub marca distribuitorului nu trebuie considerat producător al acestor bunuri cu propria marcă. Cea de-a treia excepție reglementează situații similare de distribuție duală, însă, în acest caz, de servicii, atunci când furnizorul este și prestator de servicii la etapa de comercializare la care cumpărătorul cumpără serviciile.

(iii) Asociațiile de comercianți cu amănuntul

(28) Articolul 2 alineatul (2) din regulamentul de exceptare pe categorii include în sfera sa de aplicare acordurile verticale încheiate de o asociație de întreprinderi care îndeplinește anumite condiții și exclude astfel, din sfera regulamentului de exceptare pe categorii, acordurile verticale încheiate de toate celelalte asociații. Acordurile verticale încheiate între o asociație și membrii acesteia sau între o asociație și furnizorii acesteia sunt reglementate de regulamentului de exceptare pe categorii numai în cazul în care toți membrii sunt comercianți cu amănuntul de bunuri (nu de servicii) și în cazul în care nici un membru al asociației nu realizează individual o cifră de afaceri care depășește 50 de milioane de euro. Comercianții cu amănuntul sunt distribuitori care revând bunuri consumatorilor finali. O ușoară depășire a pragului de 50 de milioane de euro al cifrei de afaceri de către un număr limitat de membri ai asociației nu schimbă, în mod normal, evaluarea în temeiul articolului 81.

(29) O asociație de întreprinderi poate să presupună coexistența unor acorduri orizontale și a unor acorduri verticale. Acordurile orizontale trebuie evaluate în conformitate cu principiile prevăzute de viitoarele linii directoare privind aplicabilitatea articolului 81 la cooperarea orizontală. În cazul în care această evaluare duce la concluzia că o cooperare între întreprinderi în domeniul cumpărării sau vânzării este acceptabilă, este necesară o evaluare suplimentară în vederea analizării acordurilor verticale încheiate de asociație cu furnizorii sau cu fiecare din membrii săi. Această evaluare suplimentară se realizează în conformitate cu dispozițiile regulamentului de exceptare pe categorii și cu prezentele linii directoare. De exemplu, acordurile orizontale încheiate între membrii asociației sau deciziile adoptate de asociație, cum ar fi decizia care impune membrilor obligația de a cumpăra de la asociație sau decizia de a aloca teritorii exclusive membrilor, trebuie evaluate, în primul rând, ca acorduri orizontale. Numai în cazul în care concluzia acestei evaluări este că acordul este acceptabil este necesară examinarea acordurilor verticale dintre asociație și fiecare dintre membrii săi sau dintre asociație și furnizori.

(iv) Acorduri verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală (DPI)

(30) Articolul 2 alineatul (3) din regulamentul de exceptare pe categorii include în sfera sa de aplicare acordurile verticale care conțin anumite dispoziții privind cesiunea drepturilor de proprietate intelectuală sau utilizarea acestora de către cumpărător și exclude astfel din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii toate celelalte acorduri verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală. Regulamentul de exceptare pe categorii se aplică acordurilor verticale care conțin dispoziții privind drepturile de proprietate intelectuală, atunci când sunt îndeplinite cinci condiții: — dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală trebuie să facă parte integrantă dintr-un acord vertical, adică un acord cu privire la condițiile în care părțile pot să cumpere, să vândă sau să revândă anumite bunuri sau servicii; — drepturile de proprietate intelectuală trebuie cesionate cumpărătorului sau utilizate de către acesta; — dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să constituie obiectul principal al acordului; — dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală trebuie să fie direct legate de utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor de către vânzător sau clienții acestuia. În cazul francizei, unde comercializarea constituie obiectul exploatării drepturilor de proprietate intelectuală, bunurile sau serviciile se distribuie de către francizatul principal sau de către francizați; — dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să conțină, în legătură cu bunurile sau serviciile contractuale, restrângeri ale concurenței având același obiect sau efect ca și restricțiile verticale care nu sunt exceptate în temeiul regulamentului de exceptare pe categorii.

(31) Aceste condiții asigură aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii acordurilor verticale în cadrul cărora utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor se poate efectua mai eficient datorită faptului că drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate cumpărătorului sau transferate cumpărătorului în vederea utilizării. Cu alte cuvinte, restricțiile referitoare la cesiunea sau utilizarea drepturile de proprietate intelectuală pot fi incluse în sfera exceptării atunci când obiectul principal al acordului este achiziția sau distribuția de bunuri sau servicii.

(32) Potrivit primei condiții, contextul în care drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate este un acord de achiziție sau de distribuție de bunuri sau un acord de achiziție sau de prestare de servicii, și nu un acord privind cesiunea sau acordarea sub licență a drepturilor de proprietate intelectuală în vederea producerii bunurilor, și nici un acord de licență propriu-zis. Regulamentul de exceptare pe categorii nu reglementează, de exemplu: — acordurile în cadrul cărora o parte furnizează altei părți o rețetă și îi acordă o licență pentru producerea unei băuturi pe baza acestei rețete; — acordurile în temeiul cărora o parte furnizează celeilalte părți o matriță sau un original și îi acordă o licență pentru producerea și distribuirea de copii; — licențele propriu-zise de marcă sau de semne comerciale în vederea comercializării; — contractele de sponsorizare referitoare la dreptul de a-și face publicitate în calitate de sponsor oficial al unui anumit eveniment; — licențele de drepturi de autor, cum ar fi contractele de radiodifuzare care prevăd dreptul de a înregistra și/sau dreptul de a difuza un eveniment.

(33) Cea de-a doua condiție precizează faptul că regulamentul de exceptare pe categorii nu se aplică atunci când drepturile de proprietate intelectuală sunt cesionate de către cumpărător furnizorului, indiferent dacă drepturile de proprietate intelectuală se referă la modalitatea de producție sau de distribuție. Un acord privind transferul drepturilor de proprietate intelectuală către furnizor care conține eventuale restricții cu privire la vânzările realizate de furnizor nu este reglementat de regulamentul de exceptare pe categorii. Aceasta înseamnă, în special, că subcontractarea care implică transferul de know-how către subcontractant (12) nu intră în sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii. Cu toate acestea, acordurile verticale în temeiul cărora cumpărătorul oferă furnizorului numai caracteristici tehnice care descriu bunurile sau serviciile care trebuie furnizate sunt reglementate de regulamentului de exceptare pe categorii.

(34) Cea de-a treia condiție precizează faptul că, pentru a fi reglementat de regulamentul de exceptare pe categorii, obiectul principal al acordului nu trebuie să fie cesiunea drepturilor de proprietate intelectuală sau acordarea de licențe de drepturi de proprietate intelectuală. Obiectul principal al acordului trebuie să fie achiziția sau distribuția de bunuri sau servicii, iar dispozițiile în domeniul drepturilor de proprietate intelectuală trebuie să servească punerii în aplicare a acordului vertical.

(35) Cea de-a patra condiție prevede ca dispozițiile privind drepturile de proprietate intelectuală să faciliteze utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor de către cumpărător sau clienții acestuia. Bunurile sau serviciile destinate utilizării sau revânzării sunt, de obicei, furnizate de către licențiator, însă ele pot fi achiziționate și de către licențiat de la un furnizor terț. Dispozițiile cu privire la drepturile de proprietate intelectuală se referă, în general, la comercializarea bunurilor sau serviciilor. Este cazul, de exemplu, al acordurilor de franciză prin care francizorul vinde francizatului bunuri destinate revânzării și, de asemenea, acordă acestuia o licență de utilizare a mărcii sale și a know-how-ului său pentru comercializarea bunurilor. De asemenea, este reglementată situația în care furnizorul unui extract concentrat concesionează cumpărătorului o licență care să-i permită diluarea și îmbutelierea extractului înainte de a-l vinde sub formă de băutură.

(36) Cea de-a cincea condiție prevede, în special, că dispozițiile referitoare la drepturile de proprietate intelectuală nu trebuie să aibă același obiect sau efect ca restricțiile grave prevăzute la articolul 4 din regulamentul de exceptare pe categorii sau ca restricțiile care nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii în temeiul articolului 5 (a se vedea punctele 46-61).

(37) Drepturile de proprietate intelectuală care pot fi considerate ca servind punerii în aplicare a acordurilor verticale, în sensul articolului 2 alineatul (3) din regulamentul de exceptare pe categorii, se referă, în general, la trei domenii principale: mărci comerciale, drepturi de autor și know-how.

Marca comercială

(38) O licență de marcă comercială acordată unui distribuitor poate să se refere la distribuția produselor licențiatorului pe un teritoriu determinat. În cazul în care licența este exclusivă, acordul echivalează cu o distribuție exclusivă.

Dreptul de autor

(39) Revânzătorii bunurilor protejate prin drept de autor (cărți, programe de calculator etc.) pot fi obligați de către titularul dreptului de autor să revândă bunurile respective numai cu condiția ca cumpărătorul, indiferent dacă este vorba de un alt revânzător sau de utilizatorul final, să nu încalce dreptul de autor. Astfel de obligații impuse revânzătorului, în măsura în care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii.

(40) Acordurile prin care se furnizează copii pe suport hard ale unui program de calculator în vederea revânzării acestora și potrivit cărora revânzătorul nu primește o licență asupra drepturilor care protejează programul de calculator, având numai dreptul să revândă copiile pe suport hard, trebuie considerate, în sensul regulamentului de exceptare pe categorii, ca acorduri de furnizare de bunuri în vederea revânzării. În cadrul acestei forme de distribuție, acordarea unei licențe asupra programului de calculator intervine numai între titularul dreptului de autor și utilizatorul programului de calculator. Aceasta poate fi sub forma unei licențe „shrink wrap”, și anume un set de condiții introduse în ambalajul copiei pe suport hard, care sunt considerate a fi acceptate de utilizatorul final prin deschiderea ambalajului.

(41) Cumpărătorilor de hardware care înglobează programe de calculator protejate prin dreptul de autor li se poate interzice, de către titularul dreptului de autor, încălcarea dreptului de autor, de exemplu realizarea de copii și revânzarea programului de calculator sau realizarea de copii și utilizarea programului de calculator pe alt hardware. Astfel de restricții referitoare la utilizare, în măsura în care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii.

Know-how

(42) Acordurile de franciză, cu excepția acordurilor de franciză industrială, sunt exemplul cel mai evident de comunicare a know-how-ului către cumpărător în scopuri comerciale. Acordurile de franciză conțin licențe de drepturi de proprietate intelectuală cu privire la mărci, semne distinctive și know-how pentru utilizarea și distribuția bunurilor sau pentru furnizarea serviciilor. În afară de licența de drepturi de proprietate intelectuală, francizorul furnizează, de obicei, francizatului asistență comercială sau tehnică pe toată durata acordului, cum ar fi: servicii de aprovizionare, formare, consiliere imobiliară, planificare financiară etc. Licența și asistența sunt parte integrantă din metoda comercială care face obiectul francizei.

(43) Acordarea licenței, prevăzută de acordurile de franciză, este reglementată de regulamentul de exceptare pe categorii în cazul în care sunt îndeplinite toate cele cinci condiții prevăzute la punctul (30). Aceasta este, de regulă, situația, dat fiind că, în majoritatea acordurilor de franciză, inclusiv în acordurile de franciză principală, francizorul furnizează francizatului bunuri și/sau servicii, în special servicii de asistență comercială sau tehnică. Drepturile de proprietate intelectuală ajută francizatul să revândă produsele pe care i le furnizează francizorul sau un furnizor desemnat de acesta din urmă sau să utilizeze aceste produse și să vândă bunurile sau serviciile care rezultă din acestea. În cazul în care acordul de franciză prevede, exclusiv sau în primul rând, acordarea unei licențe de drepturi de proprietate intelectuală, un astfel de acord nu este reglementat de regulamentului de exceptare pe categorii, însă va fi tratat într-un mod similar cu acordurile de franciză care sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii.

(44) Următoarele obligații legate de drepturile de proprietate intelectuală sunt, în general, considerate necesare pentru protecția drepturilor de proprietate intelectuală ale francizorului și, în cazul în care aceste obligații intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), sunt și ele reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii: (a) o obligație impusă francizatului de a nu exercita, direct sau indirect, nici o activitate comercială similară; (b) o obligație impusă francizatului de a nu dobândi participări financiare la capitalul unei întreprinderi concurente, care i-ar putea acorda capacitatea de a influența comportamentul economic al unei astfel de întreprinderi; (c) o obligație impusă francizatului de a nu divulga terților know-how-ul furnizat de către francizor, atâta timp cât acest know-how nu aparține domeniului public; (d) o obligație impusă francizatului de a comunica francizorului orice experiență dobândită în cadrul exploatării francizei și de a acorda acestuia, precum și celorlalți francizați, o licență non-exclusivă pentru know-how-ul rezultat în urma acestei experiențe; (e) o obligație impusă francizatului de a informa francizorul cu privire la încălcările drepturilor de proprietate intelectuală acordate sub licență, de a intenta o acțiune împotriva făptuitorilor sau de a asista francizorul în orice acțiune în justiție angajată împotriva unui faptuitor; (f) o obligație impusă francizatului de a nu utiliza know-how-ul acordat sub licență de către francizor în alte scopuri decât exploatarea francizei; (g) o obligație impusă francizatului de a nu cesiona drepturile și obligațiile care rezultă din acordul de franciză fără consimțământul francizorului.

(v) Relația cu alte regulamente de exceptare pe categorii

(45) Articolul 2 alineatul (5) prevede că regulamentul de exceptare pe categorii „nu se aplică acordurilor verticale al căror obiect intră în sfera de aplicare a altor regulamente de exceptare pe categorii”. Cu alte cuvinte, regulamentul de exceptare pe categorii nu se aplică acordurilor verticale reglementate de Regulamentul (CE) nr. 240/96 al Comisiei privind acordurile de transfer de tehnologie (13), a Regulamentului (CE) nr. 1475/1995 al Comisiei privind distribuția de automobile (9) sau a Regulamentelor (CEE) nr. 417/85 (14) și (CEE) nr. 418/85 (15) privind exceptarea acordurilor verticale încheiate în conexiune cu acorduri orizontale, astfel cum au fost modificate ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 2236/97 (16) sau prin oricare regulamente ulterioare în domeniu.

3. Restricțiile grave prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii

(46) Regulamentul de exceptare pe categorii conține, în articolul 4, o listă a restricțiilor grave care conduc la excluderea integrală a acordului vertical din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii. Această listă de restricții grave se aplică acordurilor verticale referitoare la schimburile intracomunitare. Pentru acordurile verticale referitoare la exporturile în afara Comunității sau la importurile/reimporturile din afara Comunității, a se vedea hotărârea Curții din 28 aprilie 1998 în cauza C-306/96, Javico c. Yves Saint-Laurent, Culegere 1998, p. I-1983. Exceptarea individuală a acordurilor verticale care conțin astfel de restricții grave este, de asemenea, improbabilă.

(47) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (a) din regulamentul de exceptare pe categorii se referă la impunerea prețurilor de revânzare, adică la acordurile sau practicile concertate al căror obiect direct sau indirect este stabilirea unui preț de revânzare fix sau minim sau a unui nivel fix sau minim al prețului pe care cumpărătorul este obligat să îl aplice. În cazul dispozițiilor contractuale sau al practicilor concertate care stabilesc direct prețul de revânzare, restricția este flagrantă. Cu toate acestea, impunerea prețului de revânzare se poate realiza și prin mijloace indirecte. Ca exemple ale acestora din urmă, se pot menționa acordurile care stabilesc marja de distribuție sau nivelul maxim al reducerilor pe care le poate acorda un distribuitor față de un nivel predefinit al prețului, acordurile care condiționează acordarea de rabaturi sau rambursarea cheltuielilor promoționale de către furnizor de respectarea unui anumit nivel de preț, cele care condiționează prețul de vânzare prevăzut de prețul de revânzare ale concurenților, precum și amenințările, intimidările, avertizările, penalizările, întârzierea sau suspendarea livrărilor ori rezilierea acordului în cazul nerespectării unui anumit nivel de preț. Eficacitatea mijloacelor directe sau indirecte de stabilire a prețului poate să crească în cazul în care acestea sunt combinate cu măsuri de identificare a distribuitorilor care vând sub preț, cum ar fi punerea în aplicare a unui sistem de monitorizare a prețurilor sau obligația comercianților cu amănuntul de a denunța alți membri ai rețelei de distribuție care se abat de la nivelul de preț standard. În mod similar, stabilirea directă sau indirectă a prețurilor poate deveni mai eficace în cazul în care este combinată cu măsuri care ar putea reduce motivația cumpărătorului pentru scăderea prețului de revânzare, cum ar fi imprimarea de către furnizor a unui preț de revânzare recomandat pe produs sau obligația impusă cumpărătorului de către furnizor de a aplica o clauză a „clientului celui mai favorizat”. Aceleași mijloace indirecte și aceleași măsuri de acompaniere pot fi utilizate pentru a face dintr-un preț maxim sau recomandat echivalentul unui preț de revânzare impus. Cu toate acestea, nu se consideră că, în sine, comunicarea de către furnizor a unei liste de prețuri recomandate sau de prețuri maxime către cumpărător conduce la un preț de revânzare impus.

(48) În cazul contractelor de agenție, comitentul stabilește, în mod normal, prețul de vânzare, deoarece agentul nu devine proprietar al bunurilor. Cu toate acestea, în cazul în care un contract de agenție intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1) (a se vedea punctele 12-20), o obligație care interzice agentului sau restricționează împărțirea comisionului, indiferent că acesta este fix sau variabil, cu clientul ar constitui o restricție gravă, în temeiul articolului 4 litera (a) din regulamentul de exceptare pe categorii. Agentul ar trebui, prin urmare, să fie liber să scadă prețul plătit efectiv de către client, fără reducerea venitului comitentului (17).

(49) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii se referă la acordurile și practicile concertate al căror obiect direct sau indirect îl constituie restricționarea vânzărilor realizate de cumpărător, în măsura în care aceste restricții se referă la teritoriul pe care sau la clienții cărora cumpărătorul poate vinde bunurile sau serviciile contractuale. Această restricție gravă este legată de împărțirea pieței pe teritorii sau pe clienți. Aceasta poate fi rezultatul unor obligații directe, cum ar fi obligația de a nu revinde anumitor clienți sau unor clienți situați pe anumite teritorii ori obligația de a retransmite altor distribuitori comenzile acestor clienți. Poate fi, de asemenea, rezultatul unor măsuri indirecte menite să descurajeze distribuitorul să revândă acestor clienți, cum ar fi refuzarea sau diminuarea bonusurilor sau a remizelor, refuzul de a livra, reducerea volumului livrărilor sau limitarea volumului livrărilor la cererea aferentă teritoriului sau grupului de clienți alocat, amenințarea cu denunțarea acordului sau obligații de transfer al profitului. De asemenea, ea poate proveni din faptul că furnizorul nu asigură service în perioada de garanție la nivelul întregii Comunități, garanție în temeiul căreia toți distribuitorii sunt obligați să asigure acest service și sunt remunerați pentru aceasta de către furnizor, chiar și în ceea ce privește produsele vândute de alți distribuitori pe teritoriul lor. Aceste practici au chiar mai multe șanse de a fi considerate ca o restricționare a vânzărilor realizate de cumpărător atunci când sunt asociate cu punerea în aplicare de către furnizor a unui sistem de monitorizare destinat verificării destinației reale a mărfurilor livrate, de exemplu, prin utilizarea de etichete sau numere de serie diferențiate. Cu toate acestea, interdicția impusă tuturor distribuitorilor de a vinde anumitor utilizatori finali nu este considerată o restricție gravă în cazul în care există o justificare obiectivă cu privire la produsul respectiv, cum ar fi o interdicție generală privind vânzarea substanțelor periculoase către anumiți clienți, din considerente de siguranță sau de sănătate. Această interdicție implică faptul că nici furnizorul însuși nu vinde acestor clienți. De asemenea, nu sunt considerate restricții grave nici obligațiile impuse revânzătorului cu privire la prezentarea mărcii furnizorului.

(50) Există patru excepții la restricțiile grave prevăzute la articolul 4 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii. Prima excepție permite furnizorului să restricționeze vânzările active ale cumpărătorilor săi direcți pe un teritoriu sau către un grup de clienți pe care furnizorul le-a alocat exclusiv unui alt cumpărător sau și le-a rezervat pentru sine. Un teritoriu sau un grup de clienți sunt alocate exclusiv atunci când furnizorul acceptă să-și vândă produsul unui singur distribuitor în vederea distribuirii acestuia într-un anumit teritoriu sau către un anumit grup de clienți și distribuitorul exclusiv este protejat împotriva vânzării active în teritoriul său sau către grupul său de clienți de către furnizor și de către toți ceilalți cumpărători ai furnizorului din interiorul Comunității. Furnizorul poate să combine alocarea unui teritoriu exclusiv și a unui grup de clienți exclusiv, de exemplu prin desemnarea unui distribuitor exclusiv pentru un grup de clienți determinat dintr-un anumit teritoriu. Această protecție a teritoriilor sau a grupurilor de clienți alocate exclusiv trebuie, cu toate acestea, să permită vânzările pasive în aceste teritorii sau către aceste grupuri de clienți. Pentru aplicarea articolului 4 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii, Comisia interpretează „vânzările active” și „vânzările pasive” după cum urmează: — „vânzările active” reprezintă abordarea activă a clienților individuali din interiorul teritoriului exclusiv sau din cadrul grupului de clienți exclusiv al unui alt distribuitor, de exemplu prin publicitate prin poștă sau prin vizite, abordarea activă a unui anumit grup de clienți sau a anumitor clienți dintr-un teritoriu determinat, alocat exclusiv unui alt distribuitor, prin publicitate în mass media sau prin alte acțiuni de promovare adresate în mod special acestui grup de clienți sau clienților din acest teritoriu sau prin deschiderea unui antrepozit sau a unui punct de vânzare în teritoriul exclusiv al unui alt distribuitor; — „vânzări pasive” reprezintă satisfacerea cererilor neformulate ca atare, din partea unor clienți individuali, incluzând livrarea de bunuri și prestarea de servicii către acești clienți. Orice publicitate sau acțiune de promovare generală în mass media sau pe Internet care intră în atenția clienților din teritoriile exclusive ale altor distribuitori sau din grupurile de clienți ale altor distribuitori, care este însă un mod rezonabil de a aborda clienții situați în afara acestor teritorii sau a grupurilor de clienți, de exemplu pentru a aborda clienți situați pe teritorii non-exclusive sau pe teritoriul propriu, este considerată vânzare pasivă.

(51) Fiecare distribuitor trebuie să fie liber să utilizeze internetul pentru a-și face publicitate sau a-și vinde produsele. O restricție privind utilizarea internetului de către distribuitori ar putea fi compatibilă cu regulamentul de exceptare pe categorii numai în măsura în care promovarea pe Internet sau vânzarea prin Internet ar conduce la realizarea de vânzări active în teritoriile exclusive sau către grupurile de clienți exclusive ale altor distribuitori. În general, utilizarea internetului nu este considerată o formă de vânzare activă către aceste teritorii sau grupuri de clienți, întrucât este o modalitate rezonabilă de a aborda toți clienții. Faptul că poate avea efecte în afara teritoriului propriu sau a grupului propriu de clienți este un rezultat al tehnologiei respective, și anume un acces ușor de oriunde. În cazul în care un client vizitează site-ul web al unui distribuitor și contactează distribuitorul, iar acest contact conduce la o vânzare, inclusiv la o livrare, este vorba de vânzare pasivă. Limba utilizată pe site-ul web sau în comunicare nu joacă, în mod normal, nici un rol în acest sens. În măsura în care un site web nu este special conceput pentru a se adresa cu preponderență unui teritoriu sau unui grup de clienți alocate exclusiv unui alt distribuitor, de exemplu prin utilizarea bannerelor sau a linkurilor din paginile furnizorilor care se adresează în special clienților alocați în mod exclusiv, site-ul web nu este considerat o formă de vânzare activă. În schimb, mesajele nesolicitate transmise prin poștă electronică clienților individuali sau unor grupuri specifice de clienți sunt considerate vânzare activă. Aceleași considerente se aplică în cazul vânzării prin catalog. Independent de afirmațiile precedente, furnizorul poate impune respectarea anumitor standarde de calitate pentru utilizarea site-ului web în vederea revânzării produselor sale, așa cum o poate face pentru un magazin, un anunț publicitar sau o acțiune de promovare în general. Această observație poate fi aplicată în special distribuției selective. O interdicție categorică privind vânzarea prin Internet sau prin catalog este posibilă numai dacă este justificată în mod obiectiv. În orice situație, furnizorul nu-și poate rezerva vânzările sau publicitatea prin Internet.

(52) Există alte trei excepții la cea de a doua restricție gravă prevăzută la articolul 4 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii. Toate cele trei excepții permit restricționarea vânzărilor active și a vânzărilor pasive. Astfel, poate fi permisă restricționarea vânzărilor unui comerciant cu ridicata către utilizatorii finali, restricționarea vânzărilor, în toate etapele de comercializare, ale unui distribuitor desemnat, membru al unui sistem de distribuție selectivă, către distribuitori neautorizați de pe piețele în care funcționează un astfel de sistem, precum și restricționarea dreptului unui cumpărător de componente destinate încorporării într-un produs de a revinde aceste componente unor concurenți ai furnizorului. Termenul „componentă” se referă la orice bun intermediar, iar termenul „încorporare” se referă la utilizarea oricărui bun intermediar în vederea producerii de bunuri.

(53) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (c) din regulamentul de exceptare pe categorii se referă la restricționarea vânzărilor active sau pasive către utilizatorii finali, indiferent dacă aceștia sunt utilizatori finali profesionali sau consumatori finali, de către membrii unui sistem de distribuție selectivă. Aceasta înseamnă că distribuitorilor care sunt membri ai unei rețele de distribuție selectivă, potrivit definiției din articolul 1 litera (d) din regulamentul de exceptare pe categorii, nu li se poate impune nici o restricție în ceea ce privește utilizatorii sau agenții de cumpărare care acționează în numele acestor utilizatori, cărora sunt autorizați să le vândă. De exemplu, și într-un sistem de distribuție selectivă, distribuitorul ar trebui să fie liber să își facă publicitate și să vândă cu ajutorul internetului. Distribuția selectivă poate fi combinată cu o distribuție exclusivă, cu condiția ca vânzările active și pasive să nu fie restricționate nicăieri. Furnizorul poate, prin urmare, să se angajeze să aprovizioneze un singur distribuitor sau un număr limitat de distribuitori dintr-un teritoriu dat.

(54) De asemenea, în cazul distribuției selective, se pot impune restricții cu privire la libertatea distribuitorului de a determina locul de amplasare a incintelor sale comerciale. Distribuitorilor selecționați li se poate interzice exercitarea activității în incinte diferite sau deschiderea unui nou punct de vânzare într-o locație diferită. În cazul în care punctul de vânzare al distribuitorului este mobil („magazin pe roți”), poate fi desemnată o zonă în afara căreia punctul de vânzare mobil nu poate funcționa.

(55) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (d) din regulamentul de exceptare pe categorii se referă la restricționarea livrărilor încrucișate între distribuitori desemnați din interiorul unui sistem de distribuție selectivă. Aceasta înseamnă că un acord sau o practică concertată nu poate să aibă ca obiect direct sau indirect împiedicarea sau restricționarea vânzărilor active sau pasive de produse contractuale între distribuitorii selecționați. Distribuitorii selecționați trebuie să rămână liberi să achiziționeze produsele contractuale de la alți distribuitori desemnați din cadrul rețelei, care funcționează la același nivel de comercializare sau la un nivel diferit. În consecință, distribuția selectivă nu poate fi combinată cu restricții verticale menite să oblige distribuitorii să achiziționeze produsele contractuale exclusiv de la o sursă dată, de exemplu angajamentul de cumpărare exclusivă. De asemenea, aceasta înseamnă că, în interiorul unei rețele de distribuție selectivă, nu pot fi impuse restricții comercianților cu ridicata desemnați în ceea ce privește vânzarea produsului către comercianți cu amănuntul desemnați.

(56) Restricția gravă prevăzută la articolul 4 litera (e) din regulamentul de exceptare pe categorii se referă la acordurile care împiedică sau restricționează utilizatorii finali, reparatorii sau furnizorii de servicii independenți în ceea ce privește obținerea pieselor de schimb direct de la producătorul acestor piese de schimb. Un acord încheiat între un producător de piese de schimb și un cumpărător care încorporează aceste piese în propriile sale produse (producător de echipamente inițiale) nu poate împiedica sau restricționa, direct sau indirect, vânzarea de către producător a acestor piese de schimb către utilizatorii finali, reparatori sau furnizori de servicii independenți. Pot apărea restricții indirecte, în special atunci când furnizorul pieselor de schimb este restricționat în ceea ce privește furnizarea de informații tehnice și echipamente speciale care sunt necesare în vederea utilizării acestor piese de schimb de către utilizatori, reparatori sau furnizori de servicii independenți. Cu toate acestea, acordul poate să prevadă restricții cu privire la furnizarea de piese de schimb către reparatorii sau furnizorii de servicii cărora producătorul de echipamente inițiale le-a încredințat reparația sau întreținerea propriilor sale bunuri. Cu alte cuvinte, producătorul de echipamente inițiale poate să impună propriei sale rețele de reparații și întreținere să cumpere piesele de schimb de la el.

4. Condițiile prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii

(57) Articolul 5 din regulamentul de exceptare pe categorii exclude anumite obligații din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii, chiar dacă nu se depășește pragul cotei de piață. Cu toate acestea, regulamentul de exceptare pe categorii continuă să se aplice celorlalte dispoziții ale acordului vertical în cazul în care acestea sunt separabile de obligațiile care nu sunt exceptate.

(58) Prima excludere este prevăzută la articolul 5 litera (a) din regulamentul de exceptare pe categorii și se referă la obligațiile de neconcurență. Obligațiile de neconcurență sunt obligații impuse cumpărătorului de a achiziționa de la furnizor sau de la o altă întreprindere desemnată de furnizor peste 80 % din totalul achizițiilor de bunuri sau servicii contractuale și de bunuri și servicii substituibile acestora efectuate în anul precedent [a se vedea definiția din articolul 1 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii], împiedicând astfel cumpărătorul să achiziționeze bunuri sau servicii concurente sau limitând aceste achiziții la mai puțin de 20 % din totalul achizițiilor. În cazul în care nu există date disponibile cu privire la achizițiile realizate de cumpărător în anul precedent încheierii contractului, se poate utiliza cea mai precisă estimare realizată de cumpărător cu privire la necesarul său anual total. Acest tip de obligații de neconcurență nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii atunci când durata lor este nedeterminată sau depășește cinci ani. De asemenea, nici obligațiile de neconcurență care pot fi reînnoite tacit după expirarea unei perioade de cinci ani nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii. Cu toate acestea, obligațiile de neconcurență beneficiază de exceptare atunci când durata lor nu depășește cinci ani sau când reînnoirea după cinci ani necesită consimțământul expres al ambelor părți și nu există nici un obstacol care să împiedice cumpărătorul să pună capăt efectiv obligațiilor de neconcurență la sfârșitul perioadei de cinci ani. În cazul în care, de exemplu, un acord prevede o obligație de neconcurență cu durata de cinci ani și furnizorul acordă un împrumut cumpărătorului, rambursarea acestui împrumut nu trebuie să împiedice cumpărătorul să pună capăt efectiv obligației de neconcurență la sfârșitul perioadei de cinci ani; rambursarea trebuie eșalonată în tranșe egale sau descrescătoare și nu trebuie să crească în timp. Aceasta nu aduce atingere posibilității, de exemplu în cazul unui nou punct de distribuție, de a amâna rambursările din primul an sau din primii doi ani, până când vânzările vor fi atins un anumit nivel. Cumpărătorul trebuie să aibă posibilitatea de a rambursa soldul datoriei în cazul în care datoria nu a fost rambursată integral la încetarea obligației de neconcurență. În mod similar, atunci când furnizorul furnizează cumpărătorului echipamente care nu sunt specifice relației contractuale dintre ei, cumpărătorul trebuie să aibă posibilitatea de a prelua echipamentele, la valoarea lor de piață, după încetarea obligației de neconcurență.

(59) Limitarea duratei la cinci ani nu se aplică atunci când bunurile sau serviciile sunt revândute de către cumpărător „din incinte și terenuri aflate în proprietatea furnizorului sau închiriate de către furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul”. În acest caz, obligația de neconcurență poate să aibă aceeași durată cu perioada de ocupare a punctului de vânzare de către cumpărător [articolul 5 litera (a) din regulamentul de exceptare pe categorii]. Motivul acestei excepții îl reprezintă faptul că, în mod normal, nu este rezonabil să se aștepte din partea furnizorului să permită vânzarea, fără consimțământul său, de produse concurente din incinte și terenuri aflate în proprietatea sa. Artificiile utilizate în domeniul drepturilor de proprietate în vederea evitării limitei de cinci ani nu pot beneficia de această exceptare.

(60) Cea de-a doua excludere de la exceptarea pe categorii este prevăzută la articolul 5 litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii și se referă la obligațiile de neconcurență care subzistă după expirarea acordului. În mod normal, aceste obligații nu sunt reglementate de regulamentului de exceptare pe categorii, cu excepția cazului în care obligația este indispensabilă în vederea protejării know-how-ului transferat cumpărătorului de către furnizor, este limitată la punctul de vânzare în care cumpărătorul a funcționat pe durata contractului și este limitată la o perioadă maximă de un an. Potrivit definiției din articolul 1 litera (f) din regulamentul de exceptare pe categorii, know-how-ul trebuie să fie „substanțial”, ceea ce înseamnă că „know-how-ul include informații care sunt indispensabile cumpărătorului pentru utilizarea, vânzarea sau revânzarea bunurilor sau serviciilor contractuale”.

(61) Cea de-a treia excludere de la exceptarea pe categorii este prevăzută la articolul 5 litera (c) din regulamentul de exceptare pe categorii și se referă la vânzarea de bunuri concurente în cadrul unui sistem de distribuție selectivă. Regulamentul de exceptare pe categorii reglementează combinarea distribuției selective cu o obligație de neconcurență, care interzice distribuitorilor să revândă mărci concurente în general. Cu toate acestea, în cazul în care furnizorul își împiedică pe distribuitorii desemnați, direct sau indirect, să cumpere produse în vederea revânzării de la anumiți furnizori concurenți, această obligație nu poate beneficia de exceptarea pe categorii. Obiectivul excluderii acestei obligații îl reprezintă evitarea situației în care un număr de furnizori care utilizează aceleași puncte de distribuție selectivă împiedică un anumit concurent sau anumiți concurenți să utilizeze aceste puncte de vânzare pentru distribuția produselor lor (blocarea pieței pentru un furnizor concurent, care ar constitui o formă de boicot colectiv) (18).

5. Absența prezumției de ilegalitate pentru acordurile care nu intră în sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

(62) Acordurile verticale care nu intră în sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii nu sunt considerate ilegale, însă pot să necesite o examinare individuală. Întreprinderile sunt încurajate să-și evalueze singure acordurile, fără notificare. În cazul unei examinări individuale de către Comisie, îi revine acesteia din urmă sarcina de a demonstra că acordul în cauză încalcă articolul 81 alineatul (1). Atunci când se demonstrează că acordul produce efecte anticoncurențiale semnificative, întreprinderile pot să demonstreze existența creșterilor eficienței și să expună motivele pentru care un anumit sistem de distribuție ar putea să aducă avantaje care respectă condițiile de exceptare în temeiul articolului 81 alineatul (3).

6. Lipsa cerinței de notificare cu titlu preventiv

(63) În conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor 85 și 86 din tratat (19), astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1216/1999 (20), acordurile verticale pot beneficia de o exceptare în temeiul articolului 81 alineatul (3), de la data intrării în vigoare a acestora, chiar dacă notificarea are loc la o dată ulterioară. Aceasta înseamnă, din punct de vedere practic, că nu este necesar să se facă o notificare preventivă. În caz de litigiu, o întreprindere poate încă să recurgă la notificare, situație în care Comisia poate excepta acordul vertical cu efect retroactiv de la data producerii de efecte, în cazul în care sunt îndeplinite toate cele patru condiții prevăzute la articolul 81 alineatul (3). Partea care notifică nu este obligată să prezinte motivul pentru care acordul nu a fost notificat mai devreme și nu i se poate refuza exceptarea cu efect retroactiv din simplul motiv că nu a notificat acordul mai devreme. Orice notificare trebuie analizată pe fond. Această modificare a articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 ar trebuie să elimine litigiile artificiale în fața instanțelor naționale, consolidând astfel caracterul executoriu al contractelor pe plan civil. Ea ține seama, de asemenea, de situația în care întreprinderile nu au notificat acordul pentru că au considerat că acesta nu este reglementat de regulamentul de exceptare pe categorii.

(64) Întrucât data de notificare nu mai limitează posibilitatea obținerii unei exceptări din partea Comisiei, instanțele naționale trebuie să evalueze probabilitatea aplicării articolului 81 alineatul (3) la acordurile verticale care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). În cazul în care există o asemenea probabilitate, instanțele naționale trebuie să suspende procedura în așteptarea adoptării unei poziții de către Comisie. Cu toate acestea, instanțele naționale pot adopta măsuri provizorii în așteptarea evaluării Comisiei cu privire la aplicabilitatea articolului 81 alineatul (3), la fel ca în situația în care adresează o întrebare preliminară Curții de Justiție în temeiul articolului 234 din Tratatul CE. Nu este necesară o suspendare printr-o ordonanță președințială atunci când instanțele naționale sunt împuternicite să determine singure probabilitatea aplicării articolului 81 alineatul (3) (21).

(65) În cazul în care nu există litigii în fața instanțelor naționale sau plângeri, notificările acordurilor verticale nu sunt considerate prioritare în politica de aplicare a Comisiei. Notificările ca atare nu conferă validitate provizorie pentru executarea acordurilor. În cazul în care întreprinderile nu au notificat un acord pentru că au considerat, de bună credință, că pragul cotei de piață prevăzut de regulamentul de exceptare pe categorii nu era depășit, Comisia nu va aplica amenzi.

7. Separabilitatea restricțiilor

(66) Regulamentul de exceptare pe categorii exceptează acordurile verticale cu condiția ca acestea să nu conțină nici o restricție gravă prevăzută la articolul 4 și ca nici o astfel de restricție să nu fie exercitată cu privire la aceste acorduri. În cazul în care există una sau mai multe restricții grave, beneficiul exceptării pe categorii se pierde pentru acordul vertical respectiv în întregime. Nu este posibilă nici o separabilitate pentru restricțiile grave.

(67) Regula de separabilitate se aplică totuși condițiilor prevăzute la articolul 5 din regulamentul de exceptare pe categorii. Astfel, beneficiul exceptării pe categorii se pierde numai în ceea ce privește dispozițiile acordului vertical care nu îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 5.

8. Gama de produse distribuite prin aceeași rețea de distribuție

(68) În cazul în care un furnizor utilizează același acord de distribuție pentru distribuirea mai multor bunuri/servicii, unele dintre acestea pot fi reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii, în timp ce altele nu, în funcție de criteriul cotei de piață. În acest caz, regulamentul de exceptare pe categorii se aplică bunurilor și serviciilor pentru care condițiile de aplicare sunt îndeplinite.

(69) În ceea ce privește bunurile sau serviciile care nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii, se aplică normele de concurență obișnuite, și anume: — nu există exceptare pe categorii, însă nu există nici prezumție de ilegalitate; — în cazul în care există o încălcare a articolului 81 alineatul (1) și exceptarea nu poate fi acordată, se poate analiza dacă există măsuri corective adecvate care pot fi luate pentru rezolvarea problemei de concurență în cadrul sistemului de distribuție existent; — în cazul în care nu există asemenea măsuri corective adecvate, furnizorul în cauză va trebui să adopte alte modalități de distribuție. Această situație poate apărea, de asemenea, atunci când articolul 82 se aplică cu privire la anumite produse dintr-o gamă și nu se aplică la altele.

9. Perioada de tranziție

(70) Regulamentul de exceptare pe categorii se aplică de la 1 iunie 2000. Articolul 12 din regulamentul de exceptare pe categorii prevede o perioadă de tranziție pentru acordurile verticale deja în vigoare înainte de 1 iunie 2000, care nu îndeplinesc condițiile pentru exceptare prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii, însă îndeplinesc condițiile de exceptare prevăzute de regulamentele de exceptare pe categorii care au expirat la 31 mai 2000 [Regulamentele (CEE) nr. 1983/83, (CEE) nr. 1984/83 și (CEE) nr. 4087/88 ale Comisiei]. Comunicarea Comisiei privind Regulamentele (CEE) nr. 1983/83 și (CEE) nr. 1984/83 încetează să se aplice, de asemenea, la 31 mai 2000. Aceste acorduri pot continua să beneficieze de dispozițiile acestor regulamente până la 31 decembrie 2001. Acordurile încheiate de furnizorii a căror cotă de piață nu depășește 30 % și care au încheiat cu cumpărătorii lor acorduri de neconcurență cu o durată care depășește cinci ani sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii în cazul în care, la 1 ianuarie 2002, durata care a rămas din aceste acorduri de neconcurență nu depășește cinci ani.

IV. RETRAGEREA EXCEPTĂRII PE CATEGORII ȘI EXCLUDEREA DIN SFERA DE APLICARE A REGULAMENTULUI DE EXCEPTARE PE CATEGORII

1. Procedura de retragere a exceptării

(71) Prezumția de legalitate conferită de regulamentul de exceptare pe categorii poate fi retrasă în cazul în care un acord vertical, luat separat sau în combinație cu acorduri similare puse în aplicare de furnizori sau cumpărători concurenți, intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1) și nu îndeplinește toate condițiile prevăzute la articolul 81 alineatul (3). Această situație poate să apară atunci când un furnizor sau, în cazul acordurilor de furnizare exclusivă, un cumpărător, care deține o cotă de piață care nu depășește 30 %, încheie un acord vertical care nu generează avantaje obiective în măsură să compenseze prejudiciile cauzate concurenței. Această situație poate apărea, în special, cu privire la distribuția de bunuri către consumatorii finali, care se află adesea într-o poziție mult mai slabă decât cumpărătorii profesionali de bunuri intermediare. În cazul vânzării către consumatorii finali, dezavantajele cauzate de un acord vertical pot să aibă un impact mai pronunțat decât în cazul vânzării și cumpărării de bunuri intermediare. Atunci când nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 81 alineatul (3), Comisia poate să retragă beneficiul exceptării pe categorii în temeiul articolului 6 din regulament, și să stabilească existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1).

(72) În cadrul aplicării procedurii de retragere, Comisiei îi revine sarcina de a demonstra că acordul intră în sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1) și că acordul nu îndeplinește toate cele patru condiții prevăzute la articolul 81 alineatul (3).

(73) Condițiile de exceptare prevăzute la articolul 81 alineatul (3) pot, în special, să nu fie îndeplinite atunci când accesul pe piața relevantă sau concurența de pe aceasta sunt restrânse semnificativ prin efectul cumulativ al unor rețele paralele de acorduri verticale similare practicate de furnizori sau de cumpărători concurenți. Rețelele paralele de acorduri verticale sunt considerate similare în cazul în care acestea conțin restricții care produc efecte similare pe piață. În mod normal, astfel de efecte similare se produc atunci când restricțiile verticale practicate de furnizori sau de cumpărători concurenți fac parte dintr-una din cele patru categorii enumerate mai jos la punctele (104)-(114). O astfel de situație poate apărea în cazul în care, de exemplu, pe o anumită piață, anumiți furnizori practică o distribuție selectivă bazată pe criterii exclusiv calitative, în timp ce alți furnizori utilizează un sistem de distribuție selectivă bazat pe criterii cantitative. În acest caz, evaluarea trebuie să țină seama de efectele anticoncurențiale care pot fi atribuite fiecărei rețele de acorduri luate separat. După caz, retragerea poate să se refere numai la limitările cantitative în ceea ce privește numărul de distribuitori autorizați. Alte situații în care poate fi luată o decizie de retragere sunt, printre altele, situațiile în care cumpărătorul, de exemplu în contextul furnizării exclusive sau al distribuției exclusive, deține o putere de piață semnificativă pe piața din aval relevantă pe care își revinde bunurile sau își furnizează serviciile.

(74) Răspunderea pentru efectul cumulativ anticoncurențial poate fi atribuită numai întreprinderilor care contribuie în mod semnificativ la acest efect. Acordurile încheiate de întreprinderi a căror contribuție la efectul cumulativ este nesemnificativă nu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) (22) și, prin urmare, nu sunt supuse mecanismului de retragere a beneficiului exceptării. Evaluarea unei astfel de contribuții se realizează în conformitate cu criteriile prevăzute la punctele 137-229.

(75) O decizie de retragere a exceptării poate să aibă numai efect ex nunc, ceea ce înseamnă că statutul de acord exceptat nu este afectat decât de la data la care retragerea intră în vigoare.

(76) În conformitate cu articolul 7 din regulamentul de exceptare pe categorii, autoritatea competentă a unui stat membru poate să retragă beneficiul exceptării pe categorii în ceea ce privește acordurile verticale ale căror efecte anticoncurențiale se fac simțite în statul membru în cauză sau într-o parte a acestuia, care prezintă toate caracteristicile unei piețe geografice distincte. În cazul în care un stat membru nu adoptă o legislație care să permită autorității naționale competente în domeniul concurenței să aplice dreptul comunitar al concurenței sau, cel puțin, să retragă beneficiul exceptării pe categorii, acest stat membru poate să solicite Comisiei să angajeze o procedură în acest sens.

(77) Comisia are competență exclusivă pentru retragerea beneficiului exceptării pe categorii în ceea ce privește acordurile verticale care restrâng concurența pe o piață geografică relevantă, mai extinsă decât teritoriul unui singur stat membru. Atunci când teritoriul unui singur stat membru sau o parte din acest teritoriu constituie piața geografică relevantă, Comisia și statul membru în cauză au competențe concurente de retragere a beneficiului exceptării. Astfel de cazuri se pretează adesea unei aplicări descentralizate a normelor de concurență de către autoritățile naționale competente. Cu toate acestea, Comisia își rezervă dreptul de a se ocupa de anumite cauze care prezintă un interes special pentru Comunitate, cum ar fi cauzele care ridică o problemă juridică nouă.

(78) Deciziile naționale de retragere a exceptării trebuie luate în conformitate cu procedurile prevăzute de dreptul național și au efecte numai pe teritoriul statului membru în cauză. Astfel de decizii naționale nu trebuie să aducă atingere aplicării uniforme a normelor comunitare de concurență și efectului deplin al măsurilor adoptate în punerea în aplicare a acestor norme (23). Respectarea acestui principiu implică obligația autorităților naționale în materie de concurență de a-și desfășura evaluarea cu privire la articolul 81 din perspectiva criteriilor relevante elaborate de Curtea de Justiție și de Tribunalul de Primă Instanță, precum și din perspectiva comunicărilor și deciziilor anterioare adoptate de Comisie.

(79) Comisia consideră că mecanismele de consultare prevăzute de Comunicarea privind cooperarea între autoritățile naționale din domeniul concurenței și Comisie (24) ar trebui utilizate pentru a preveni riscul unor decizii contradictorii și al duplicării procedurilor.

2. Excluderea din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii

(80) Articolul 8 din regulamentul de exceptare pe categorii împuternicește Comisia să excludă din sfera de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii, printr-un regulament, rețelele paralele de restricții verticale similare, atunci când acestea acoperă peste 50 % dintr-o piață relevantă. O astfel de măsură nu este destinată întreprinderilor individuale, ci se referă la toate întreprinderile ale căror acorduri sunt definite de regulamentul prin care se declară inaplicabilitatea regulamentului de exceptare pe categorii.

(81) În timp ce retragerea beneficiului exceptării pe categorii, în temeiul articolului 6, implică adoptarea unei decizii de stabilire a existenței unei încălcări a articolului 81 de către o anumită întreprindere, efectul unui regulament adoptat în conformitate cu articolul 8 se limitează la retragerea, în ceea ce privește restricțiile și piețele în cauză, a beneficiului aplicării regulamentului de exceptare pe categorii și la restabilirea aplicării depline și integrale a articolului 81 alineatele (1) și (3). În urma adoptării unui regulament prin care se declară inaplicabilitatea regulamentului de exceptare pe categorii la anumite restricții verticale de pe o anumită piață, criteriile elaborate de jurisprudența în domeniu a Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță și de comunicările și deciziile anterioare adoptate de Comisie vor ghida aplicarea articolului 81 la acordurile individuale. După caz, Comisia va lua o decizie într-un caz determinat, care va servi drept referință tuturor întreprinderilor care funcționează pe piața respectivă.

(82) Pentru a determina dacă pragul de 50 % de acoperire a pieței este depășit, trebuie să se ia în considerare fiecare rețea individuală de acorduri verticale care conțin restricții sau combinații de restricții care produc efecte similare pe piață. Efectele similare decurg, în mod normal, din restricțiile care sunt cuprinse într-una din cele patru categorii enumerate mai jos la punctele (104)-(114).

(83) Articolul 8 nu impune Comisiei nici o obligație de a acționa în cazul în care nivelul de acoperire de 50 % a pieței este depășit. În general, excluderea din sfera de aplicare a exceptării pe categorii se justifică atunci când accesul pe piața relevantă sau concurența pe această piață pot fi limitate semnificativ. Această situație poate apărea în special atunci când rețele paralele de distribuție selectivă care acoperă peste 50 % dintr-o piață utilizează criterii de selecție care nu sunt necesare prin natura bunurilor în cauză sau când acestea practică o discriminare față de anumite forme de distribuție care au capacitatea de a vinde aceste bunuri.

(84) În evaluarea sa cu privire la necesitatea aplicării articolului 8, Comisia va determina dacă o retragere a exceptării nu ar fi o măsură corectivă mai adecvată. Răspunsul la această întrebare poate depinde, în special, de numărul de întreprinderi concurente care contribuie la un efect cumulativ pe o piață sau de numărul de piețe geografice afectate din interiorul Comunității.

(85) Orice regulament adoptat în temeiul articolului 8 trebuie să își precizeze clar sfera de aplicare. Aceasta înseamnă că, în primul rând, Comisia trebuie să definească piața (piețele) produselor și piața (piețele) geografică (geografice) relevantă (relevante) și, în al doilea rând, că trebuie să precizeze tipul de restricție verticală în cazul căreia nu se va mai aplica regulamentul de exceptare pe categorii. În ceea ce privește cel de-al doilea aspect, Comisia poate să adapteze sfera de aplicare a regulamentului său în funcție de problema de concurență pe care intenționează să o abordeze. De exemplu, cu toate că trebuie luate în considerare toate rețelele paralele de acorduri de tipul impunerii unei mărci unice pentru a stabili dacă pragul de 50 % de acoperire a pieței este atins, Comisia va putea totuși să limiteze sfera de aplicare a regulamentului de excludere numai la obligațiile de neconcurență care depășesc o anumită durată. Astfel, acordurile cu o durată mai scurtă sau cu un caracter mai puțin restrictiv ar putea să nu fie afectate de regulamentul adoptat, datorită efectului redus de blocare a pieței care poate fi atribuit acestor restricții. În mod similar, atunci când, pe o anumită piață, sistemul de distribuție selectivă este practicat în combinație cu unele restricții suplimentare, cum ar fi obligația de neconcurență sau impunerea unor cote de achiziție cumpărătorului, regulamentul de excludere poate să se refere numai la aceste restricții suplimentare. După caz, Comisia poate să furnizeze și îndrumări, specificând nivelul cotei de piață care, în contextul specific pieței relevante, poate fi considerat insuficient pentru a genera o contribuție semnificativă a unei întreprinderi date la efectul cumulativ.

(86) Perioada de tranziție de cel puțin șase luni pe care Comisia va trebui s-o stabilească, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2), ar trebui să permită întreprinderilor implicate să-și adapteze acordurile pentru a ține seama de regulamentul prin care se declară inaplicabilitatea regulamentului de exceptare pe categorii.

(87) Un regulament prin care se declară inaplicabilitatea regulamentului de exceptare pe categorii nu va afecta statutul de acord exceptat al acordurilor în cauză din perioada anterioară intrării sale în vigoare.

V. ASPECTELE REFERITOARE LA DEFINIREA PIEȚEI ȘI LA CALCULAREA COTELOR DE PIAȚĂ

1. Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante

(88) Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței (25) prezintă normele, criteriile și elementele de probă de care se folosește Comisia atunci când examinează aspectele referitoare la definirea piețelor. Această comunicare, care nu va fi explicată mai amănunțit în prezentele linii directoare, va trebui să reprezinte baza examinării aspectelor legate de această definiție. Prezentele linii directoare se vor referi numai la aspectele specifice care apar în contextul restricțiilor verticale și care nu sunt abordate în comunicarea generală menționată anterior.

2. Definirea pieței relevante în vederea calculării pragului de 30 % prevăzut de regulamentul de exceptare pe categorii

(89) În temeiul articolului 3 din regulamentul de exceptare pe categorii, cota de piață a furnizorului este, în general, cea care determină aplicarea exceptării pe categorii. În cazul acordurilor verticale încheiate între o asociație de comercianți cu amănuntul și fiecare dintre membrii săi, asociația este furnizorul și trebuie să ia în considerare cota sa de piață în calitate de furnizor. Numai în cazul furnizării exclusive, astfel cum este definită la articolul 1 litera (c) din regulamentul de exceptare pe categorii, cota de piață a cumpărătorului, și numai aceasta, determină aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii.

(90) În vederea calculării cotei de piață, trebuie să se determine piața relevantă. În acest scop, ar trebui definite piața produselor și piața geografică relevante. Piața produselor relevantă cuprinde toate bunurile sau serviciile pe care cumpărătorul le consideră substituibile, în virtutea caracteristicilor, a prețurilor și a utilizării căreia acestea îi sunt destinate. Piața geografică relevantă cuprinde teritoriul pe care întreprinderile implicate sunt angajate în oferta și cererea de bunuri și servicii relevante, pe care condițiile de concurență sunt suficient de omogene și care se poate distinge de zonele geografice învecinate datorită, în principal, condițiilor de concurență care sunt în mod semnificativ diferite în aceste zone.

(91) În sensul aplicării regulamentului de exceptare pe categorii, cota de piață a furnizorului reprezintă cota pe care acesta o deține pe piața produselor și pe piața geografică relevante, pe care își vinde produsele cumpărătorilor (26). În exemplul de la punctul (92), aceasta este piața A. Piața produselor depinde, în primul rând, de caracterul substituibil al produselor, privit din perspectiva cumpărătorilor. Atunci când produsul furnizat este utilizat ca bun intermediar în vederea fabricării altor produse și, în general, nu poate fi identificat în produsul final, piața produselor se definește, în mod normal, prin preferințele cumpărătorilor direcți. Clienții cumpărătorilor nu au, în mod obișnuit, preferințe clare în ceea ce privește bunurile intermediare pe care le folosesc cumpărătorii. De obicei, restricțiile verticale convenite între furnizorul și cumpărătorul bunului intermediar se referă numai la vânzarea și cumpărarea produsului intermediar, nu și la vânzarea produsului final. În cazul distribuției bunurilor finale, produsele pe care cumpărătorii direcți le consideră substituibile sunt, de regulă, influențate sau determinate de preferințele consumatorilor finali. Un distribuitor, în calitate de revânzător, nu poate ignora preferințele consumatorilor finali atunci când achiziționează bunuri finale. De asemenea, la nivelul distribuției, restricțiile verticale se referă, în mod obișnuit, nu numai la vânzarea produselor între furnizor și cumpărător, ci și la revânzarea acestora. Întrucât diferitele modalități de distribuție sunt, în mod normal, concurente, piețele nu se definesc, în general, prin forma de distribuție utilizată. În cazul în care furnizorii vând, în mod normal, o gamă de produse, întreaga gamă poate să determine piața produselor atunci când această gamă, și nu fiecare produs în parte, este considerată substituibilă de către cumpărători. Întrucât cumpărătorii de pe piața A sunt cumpărători profesionali, piața geografică este, în general, mai largă decât piața pe care produsul este revândut consumatorilor finali. Acest lucru conduce adesea la definirea piețelor naționale sau a piețelor geografice mai extinse.

(92) În cazul furnizării exclusive, cota de piață a cumpărătorului reprezintă cota pe care acesta o deține în toate achizițiile de pe piața relevantă a achizițiilor (27). În exemplul de mai jos, aceasta este tot piața A.

(93) Atunci când un acord vertical implică trei părți, fiecare funcționând la un nivel diferit de comercializare, cotele lor de piață trebuie să nu depășească pragul de 30 % la toate aceste niveluri pentru a putea beneficia de exceptarea pe categorii. În cazul în care, de exemplu, un acord încheiat între un producător, un comerciant cu ridicata (sau o asociație de comercianți cu amănuntul) și un comerciant cu amănuntul prevede o obligație de neconcurență, cota de piață a producătorului și a comerciantului cu ridicata (sau a asociației de comercianți cu amănuntul) nu trebuie să depășească 30 % pentru ca acest acord să poată beneficia de exceptarea pe categorii.

(94) În cazul în care un furnizor produce atât echipamente inițiale, cât și piese de schimb sau de reparație pentru aceste echipamente, acest furnizor va fi adesea singurul sau principalul furnizor de pe piața post-vânzare al acestor piese de schimb sau de reparație. Această situație poate să apară și atunci când furnizorul (producătorul de echipamente inițiale) subcontractează fabricarea pieselor de schimb sau de reparație. Piața relevantă în sensul aplicării regulamentului de exceptare pe categorii poate să fie piața echipamentului inițial, inclusiv piesele de schimb, sau o piață separată a echipamentului inițial și o piață post-vânzare, în funcție de circumstanțele cauzei, cum ar fi efectele restricțiilor în cauză, durata de viață a echipamentului și nivelul costurilor de reparație sau înlocuire (28).

(95) Atunci când acordul vertical, pe lângă dispozițiile privind furnizarea bunurilor contractuale, conține și dispoziții referitoare la drepturile de proprietate intelectuală, cum ar fi dispozițiile cu privire la utilizarea mărcii furnizorului, care îl ajută pe cumpărător să comercializeze bunurile contractuale, cota de piață a furnizorului de pe piața pe care acesta vinde bunurile contractuale este cea care determină aplicarea regulamentului de exceptare pe categorii. În cazul în care un francizor nu furnizează bunuri în vederea revânzării, ci furnizează o serie de servicii însoțite de dispoziții referitoare la drepturile de proprietate intelectuală, care formează împreună metoda comercială care face obiectul francizei, acesta trebuie să ia în considerare cota sa de piață în calitate de furnizor al unei metode comerciale. În acest sens, francizorul trebuie să-și calculeze cota de piață de pe piața pe care este exploatată metoda comercială, și anume piața pe care francizații exploatează metoda comercială în vederea furnizării de bunuri sau de servicii utilizatorilor finali. Francizorul trebuie să își calculeze cota de piață pe baza valorii bunurilor sau serviciilor furnizate pe această piață de către francizații săi. Pe o astfel de piață, concurenții pot fi furnizori ai altor metode comerciale sub franciză, dar și furnizori de bunuri sau servicii substituibile care nu utilizează franciza. De exemplu, fără a aduce atingere definiției acestei piețe, în cazul în care s-ar presupune existența unei piețe a serviciilor fast-food, un francizor care funcționează pe o astfel de piață ar trebui să își calculeze cota de piață pe baza cifrelor de vânzări realizate de către francizații săi pe această piață. În cazul în care, pe lângă metoda comercială, francizorul furnizează și anumite bunuri, de exemplu carne și condimente, el trebuie să își calculeze și cota de piață de pe piața pe care se vând aceste produse.

3. Piața relevantă pentru evaluarea individuală

(96) Pentru evaluarea individuală a acordurilor verticale care nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii, poate fi necesară și investigarea altor piețe, pe lângă piața relevantă definită în sensul aplicării regulamentului de exceptare pe categorii. Un acord vertical poate să aibă efecte nu numai pe piața pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul, ci și pe piețe situate în aval. Pentru evaluarea individuală a unui acord vertical dat, se examinează piețele relevante la fiecare nivel de comercializare, afectate de restricțiile conținute în acord: (i) În ceea ce privește „bunurile sau serviciile intermediare”, care sunt încorporate de cumpărător în propriile sale bunuri sau servicii, restricțiile verticale nu afectează, în general, decât piața pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul. De exemplu, o obligație de neconcurență impusă cumpărătorului poate să blocheze piața pentru alți furnizori, însă nu va conduce la reducerea concurenței la nivelul revânzării exercitate în aval. Cu toate acestea, în cazul furnizării exclusive, poziția cumpărătorului pe piața sa din aval este, de asemenea, importantă, deoarece strategia sa de blocare a pieței va produce efecte negative semnificative numai în cazul în care acesta deține o putere de piață pe această piață din aval. (ii) În ceea ce privește „produsele finale”, o analiză care s-ar limita la piața pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul ar fi probabil insuficientă, din moment ce restricțiile verticale pot avea ca efecte negative reducerea concurenței între mărci și/sau intramarcă pe piața de revânzare, adică pe piața cumpărătorului situată în aval. De exemplu, distribuția exclusivă poate să conducă nu numai la blocarea accesului pe piața pe care se întâlnesc furnizorul și cumpărătorul, ci în special la reducerea concurenței intramarcă în teritoriile de revânzare ale distribuitorilor. Piața de revânzare este în special importantă în cazul în care cumpărătorul este un comerciant cu amănuntul care revinde produsele consumatorilor finali. O obligație de neconcurență convenită între un producător și un comerciant cu ridicata poate să împiedice alți producători să vândă acestuia, însă reducerea concurenței exercitate în interiorul punctului de vânzare nu este foarte probabilă la nivelul comerțului cu ridicata. Același acord, încheiat cu un comerciant cu amănuntul, poate, în schimb, să determine această reducere suplimentară a concurenței intermarcă exercitată în interiorul punctului de vânzare, pe piața din aval. (iii) În cazul evaluării individuale a unei piețe „de servicii postvânzare” date, piața relevantă poate fi piața echipamentului inițial sau piața postvânzare, în funcție de circumstanțele cauzei. În toate cazurile, situația de pe o altă piață postvânzare va fi evaluată ținându-se seama de situația de pe piața echipamentului inițial. În mod normal, o poziție mai puțin semnificativă pe piața echipamentului inițial va reduce eventualele efecte anticoncurențiale de pe piața postvânzare.

4. Calcularea cotei de piață în temeiul regulamentului de exceptare pe categorii

(97) Calcularea cotei de piață trebuie să se bazeze, în principiu, pe date valorice. În cazul în care aceste date nu sunt disponibile, se pot utiliza estimări argumentate corespunzător. Aceste estimări se pot efectua pe baza altor informații fiabile cu privire la piață, cum ar fi datele exprimate în volum [a se vedea articolul 9 alineatul (1) din regulamentul de exceptare pe categorii].

(98) Producția internă, și anume producția de bunuri intermediare destinate uzului propriu, poate fi foarte importantă într-o analiză a concurenței, ca restrângere concurențială sau ca factor de consolidare a poziției unei întreprinderi pe piață. Cu toate acestea, în vederea definirii pieței și calculării cotei de piață pentru bunurile și serviciile intermediare, producția internă nu va fi luată în considerare.

(99) În schimb, în cazul distribuției duale de bunuri finale, și anume atunci când producătorul bunurilor finale joacă și rolul de distribuitor pe piață, definirea pieței și calcularea cotei de piață trebuie să ia în considerare bunurile vândute de producător și de producătorii concurenți prin intermediul distribuitorilor și agenților integrați ai acestora [a se vedea articolul 9 alineatul (2) litera (b) din regulamentul de exceptare pe categorii]. „Distribuitorii integrați” sunt întreprinderi legate în sensul articolului 11 din regulamentul de exceptare pe categorii.

VI. POLITICA DE APLICARE A NORMELOR COMUNITARE DE CONCURENȚĂ ÎN CAZURI INDIVIDUALE

(100) Restricțiile verticale sunt, în general, mai puțin dăunătoare decât restricțiile orizontale. Principalul considerent care justifică un grad mai mare de indulgență față de restricțiile verticale decât față de restricțiile orizontale este că acestea din urmă pot să se refere la un acord încheiat între concurenți care produc bunuri sau servicii identice sau substituibile. În astfel de relații orizontale, exercitarea unei puteri de piață de către o întreprindere (care și-ar vinde produsele la prețuri mai ridicate) ar putea să aducă beneficii concurenților săi. Acest lucru ar putea să stimuleze concurenții să se încurajeze reciproc pentru adoptarea unui comportament anticoncurențial. În relațiile verticale, produsul uneia din părți este un bun intermediar pentru cealaltă parte. Aceasta înseamnă că exercitarea puterii de piață fie de către întreprinderea din amonte, fie de către cea d