RECOMANDAREA COMISIEI

din 18 iunie 2007

privind orientările pentru adăpostirea şi îngrijirea animalelor folosite în scopuri experimentale şi în alte scopuri ştiinţifice

[notificată cu numărul C(2007) 2525]

(Text cu relevanţă pentru SEE)

(2007/526/CE)

COMISIA COMUNITĂŢILOR EUROPENE,

având în vedere Tratatul de instituire a Comunităţii Europene, în special articolul 211 a doua liniuţă,

întrucât:

RECOMANDĂ:

(1) JO L 358, 18.12.1986, p. 1. Directivă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/65/CE a Parlamentului European şi a Consiliului (JO L 230, 16.9.2003, p. 32).

(2) JO L 222, 24.8.1999, p. 29.

(3) JO L 221, 8.8.1998, p. 23. Directivă, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 806/2003 (JO L 122, 16.5.2003, p. 1).

(4) JO L 3, 5.1.2005, p. 1.

ANEXĂ

Orientări privind adăpostirea şi îngrijirea animalelor folosite în scopuri experimentale şi în alte scopuri ştiinţifice

CUPRINS

Introducere

Definiţii

SECŢIUNE GENERALĂ

1. Instalaţii

1.1. Funcţii şi proiectare generală

1.2. Spaţii de adăpostire

1.3. Spaţii pentru proceduri generale şi specifice

1.4. Spaţii de serviciu

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

2.2. Temperatura

2.3. Umiditatea

2.4. Iluminatul

2.5. Zgomotul

2.6. Sistemele de alarmă

3. Educare şi instruire

4. Îngrijirea

4.1. Sănătatea

4.2. Capturarea din mediul natural

4.3. Transportul animalelor

4.4. Carantina, aclimatizarea şi izolarea

4.5. Adăpostirea şi îmbogăţirea mediului de viaţă

4.6. Hrănirea

4.7. Adăparea

4.8. Pardoseală, substrat, litieră, material pentru aşternut şi cuiburi

4.9. Curăţenia

4.10. Manipularea

4.11. Sacrificarea animalelor prin metode umane

4.12. Înregistrarea datelor

4.13. Identificarea

SECŢIUNI SPECIFICE

A. Orientări specifice privind rozătoarele

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

B. Orientări specifice privind iepurii

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

C. Orientări specifice privind pisicile

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

D. Orientări specifice privind câinii

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

E. Orientări specifice privind dihorii

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

F. Orientări specifice privind primatele neumane

a. Consideraţii generale

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Instruirea personalului

6. Transportul

b. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea marmoseţilor şi a tamarinilor

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Instruirea personalului

6. Transportul

c. Instrucţiuni suplimentare pentru adăpostirea şi îngrijirea maimuţelor veveriţă

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Instruirea personalului

6. Transportul

d. Orientări suplimentare pentru adăpostirea şi îngrijirea macacilor şi a maimuţelor verzi africane

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Instruirea personalului

6. Transportul

e. Orientări suplimentare pentru adăpostirea şi îngrijirea babuinilor

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Instruirea personalului

6. Transportul

G. Orientări specifice privind animalele de fermă şi porcii pitici

a. Consideraţii generale

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

b. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea bovinelor

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

c. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea ovinelor şi a caprinelor

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

d. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea porcinelor şi a porcilor pitici

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

e. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea cabalinelor, inclusiv cai, ponei, măgari şi catâri

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

H. Orientări specifice privind păsările

a. Consideraţii generale

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

b. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea găinilor domestice, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

c. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea curcilor domestice, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

d. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea prepeliţelor, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

e. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea raţelor şi a gâştelor, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

f. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea porumbeilor, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

g. Orientări suplimentare privind adăpostirea şi îngrijirea cintezelor zebră, ca exemplare de rezervă şi în timpul experimentelor

I. Orientări specifice privind amfibienii

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Transportul

J. Orientări specifice privind reptilele

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Transportul

K. Orientări specifice privind peştii

1. Introducere

2. Mediul şi controlul acestuia

3. Sănătatea

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

5. Transportul

INTRODUCERE

1. Unul dintre obiectivele Directivei 86/609/CEE este protecţia animalelor folosite în scopuri experimentale şi în alte scopuri ştiinţifice, astfel încât să se asigure că orice posibilă durere, suferinţă, frică sau rană de durată pricinuite ca urmare a procedurilor aplicate sunt limitate la minimum.

2. Unele experimente sunt efectuate în aer liber pe animale sălbatice care trăiesc în libertate şi se întreţin singure, dar numărul acestor proceduri este relativ mic. Marea majoritate a animalelor folosite în experimente sunt ţinute în instalaţii care variază de la îngrădituri exterioare la cuşti pentru animalele mici dintr-un spaţiu de adăpostire pentru animalele de laborator. Aceasta este o situaţie în care există adesea interese deosebit de conflictuale între exigenţele ştiinţifice şi nevoile animalului. În acest conflict, nevoile fiziologice şi etologice elementare ale animalelor (libertate de mişcare, contact social, activitate semnificativă, nutriţie, apă) ar trebui limitate numai pe perioada de timp şi în gradul minimum necesare. Aceste restricţii ar trebui analizate de oamenii de ştiinţă, de tehnicienii veterinari şi de alte persoane competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor, înainte de efectuarea procedurilor, pentru a se asigura că influenţa asupra bunăstării animale este minimizată la un nivel conform cu obiectivele ştiinţifice ale studiului.

3. Prezenta anexă prevede orientări privind adăpostirea şi îngrijirea animalelor, bazate pe cunoştinţele prezente şi pe bunele practici. Ea explică şi completează principiile de bază adoptate la articolul 5 din Directiva 86/609/CEE. Scopul prezentei anexe este, prin urmare, de a sprijini autorităţile, instituţiile şi persoanele fizice în vederea îndeplinirii obiectivelor Directivei 86/609/CEE în această privinţă.

4. Secţiunea generală prevede orientări privind adăpostirea şi îngrijirea tuturor animalelor folosite în scopuri experimentale şi în alte scopuri ştiinţifice. Instrucţiuni suplimentare privind speciile folosite în mod obişnuit sunt prezentate în secţiunile specifice. În cazul în care în secţiunile specifice nu este inclusă nicio informaţie, orientările sunt cuprinse în secţiunea generală. Secţiunile dedicate unei anumite specii se bazează pe propunerile făcute de grupuri de experţi cu privire la rozătoare, iepuri, câini, pisici, dihori, primate neumane, animale de fermă, cobai, păsări, amfibieni, reptile şi peşti. Pe lângă aceste propuneri, grupurile de experţi au prezentat, de asemenea, informaţii de fond care să le sprijine propunerile, bazate pe probe ştiinţifice şi pe experienţe practice. Aceste informaţii de fond constituie responsabilitatea exclusivă a respectivelor grupuri de experţi şi sunt disponibile separat. Pentru unele grupuri de specii, şi anume amfibieni, reptile şi peşti, aceste documente explicative furnizează, de asemenea, informaţii suplimentare privind speciile folosite mai rar, care nu sunt menţionate în orientările specifice privind o anumită specie. În cazul în care apar unele probleme de comportament sau de reproducţie, sau în cazul în care se cer informaţii suplimentare privind exigenţele specifice pentru alte specii, este necesar să fie consultaţi experţii specializaţi în speciile respective şi personalul de îngrijire, pentru a se asigura că nevoile tuturor speciilor particulare sunt abordate în mod corespunzător.

5. „Îngrijire” este un cuvânt care, atunci când este utilizat în legătură cu animalele destinate a fi folosite sau folosite efectiv în experimente, sau în legătură cu animalele de laborator ţinute pentru reproducere, acoperă toate aspectele relaţiei dintre animale şi om. Termenul acoperă ansamblul complex de resurse materiale şi imateriale furnizate de om pentru a obţine şi a menţine animale într-o stare fizică şi mentală caracterizată de cât mai puţină suferinţă, permiţând în acelaşi timp o cercetare ştiinţifică de calitate. Îngrijirea începe din momentul în care animalul este destinat utilizării în experimente, inclusiv etapele de reproducere sau deţinerea în acest scop, şi continuă până când animalul este sacrificat printr-o metodă umană sau unitatea renunţă la el într-un alt mod, la încheierea experimentului, în conformitate cu articolul 9 din Directiva 86/609/CEE.

6. Anexa include îndrumări privind proiectarea instalaţiilor corespunzătoare pentru animale şi prevede recomandări şi indicaţii privind modul în care pot fi respectate dispoziţiile Directivei 86/609/CEE referitoare la bunăstarea animalelor. Cu toate acestea, standardele de spaţiu recomandate reprezintă valori minime. Acestea pot fi mărite în unele circumstanţe, deoarece nevoile fiecărui animal în materie de mediu pot varia, de exemplu, în funcţie de specie, vârstă, condiţii fiziologice, densitatea populaţiei, precum şi de faptul că este vorba de animalele de rezervă, pentru reproducţie sau experimente, pe termen lung sau pe termen scurt. Îmbogăţirea mediului de viaţă reprezintă, de asemenea, un factor important pentru bunăstarea animalelor.

7. Instalaţiile sau echipamentele existente ar trebui modificate sau înlocuite ţinând seama de prezentele orientări, având în vedere priorităţile bunăstării animalelor şi constrângerile financiare şi practice. În aşteptarea acestor înlocuiri sau modificări, trebuie să se facă adaptări privind numărul şi dimensiunile animalelor din incintele existente, astfel încât prezentele orientări să fie respectate pe cât de mult posibil.

DEFINIŢII

În sensul prezentelor orientări:

1. „incinte pentru animale” desemnează structurile primare în care animalele sunt adăpostite, precum: (a) „cuşcă” – un spaţiu fix sau mobil, închis cu pereţi solizi şi, cel puţin pe o parte, cu bare sau sârmă sau, în cazul în care este necesar, cu plasă şi în care sunt ţinute sau transportate unul sau mai multe animale; în funcţie de densitatea stocului şi de dimensiunile cuştii, libertatea de mişcare a animalelor este relativ limitată; (b) „ţarc” – o suprafaţă înconjurată, de exemplu, de pereţi, bare sau grilaj metalic, în care sunt ţinute unul sau mai multe animale; în funcţie de dimensiunea acestui spaţiu închis şi densitatea stocului, libertatea de mişcare a animalelor este, de obicei, mai puţin limitată decât într-o cuşcă; (c) „îngrăditură” – o zonă închisă, de exemplu, cu un gard, pereţi, bare sau grilaj metalic şi situată frecvent în afara construcţiilor fixe, în care animalele păstrate în cuşti sau ţarcuri se pot mişca liber în anumite perioade de timp, în conformitate cu nevoile lor etologice şi fiziologice, cum ar fi exerciţiul fizic; (d) „boxă” – un spaţiu mic închis cu trei laturi, de obicei un grătar de alimentare şi separări laterale, unde unul sau două animale pot fi ţinute priponite;

2. Structurile secundare de adăpostire în care se pot afla incintele pentru animale sunt desemnate prin termenul „spaţii de adăpostire”. Câteva exemple de „spaţii de adăpostire” sunt următoarele: (a) încăperile unde animalele sunt în mod normal adăpostite, atât pentru reproducere şi creştere, cât şi pe perioada realizării unui experiment; (b) „sisteme de reţinere”, ca de exemplu izolatoare, hote cu flux laminar şi sisteme de cuşti ventilate individual.

SECŢIUNE GENERALĂ

1. INSTALAŢII

1.1. Funcţii şi proiectare generală

1.1.1. Orice instalaţie trebuie proiectată astfel încât să asigure un mediu corespunzător pentru speciile adăpostite, ţinând seama de nevoile lor fiziologice şi etologice. De asemenea, instalaţiile ar trebui să fie proiectate şi administrate astfel încât să împiedice accesul persoanelor neautorizate şi pătrunderea sau evadarea animalelor. Instalaţiile care fac parte dintr-un complex mai mare de clădiri ar trebui, de asemenea, să fie protejate prin măsuri de construcţie adecvate şi dispoziţii care să limiteze numărul intrărilor.

1.1.2. Ar trebui să existe un program activ de întreţinere a instalaţiilor pentru a se evita şi remedia orice deficienţe ale clădirilor sau echipamentelor.

1.2. Spaţii de adăpostire

1.2.1. Ar trebui luate toate măsurile necesare pentru a se asigura curăţarea periodică şi eficientă a spaţiilor, precum şi menţinerea unor standarde satisfăcătoare de igienă. Tavanele şi pereţii ar trebui să fie rezistenţi, cu suprafeţe netede, impermeabile şi uşor de spălat. O atenţie deosebită ar trebui acordată racordurilor, inclusiv cele de la uşi, canale, ţevi şi cabluri. Dacă este cazul, în uşă ar trebui montată o fereastră de inspecţie. Podelele ar trebui să fie netede, impermeabile, cu suprafeţe nealunecoase, uşor lavabile, capabile să suporte greutatea platformelor şi a altor echipamente grele fără a se deteriora. Gurile de evacuare, în cazul în care există, ar trebui acoperite şi prevăzute în mod corespunzător cu un grilaj care să împiedice accesul paraziţilor şi evadarea animalelor.

1.2.2. În spaţiile în care animalele sunt lăsate să se plimbe libere, pereţii şi podelele ar trebui acoperite cu materiale rezistente la uzura cauzată de animale şi de procesul de curăţare. Materialul nu ar trebui să dăuneze sănătăţii animalelor şi nu ar trebui să provoace rănirea acestora. Ar trebui să se asigure o protecţie suplimentară oricărui echipament sau accesoriu astfel încât să nu fie deteriorate de animale şi nici să le rănească pe acestea.

1.2.3. Speciile incompatibile, spre exemplu prădător şi pradă, sau animale care necesită condiţii de mediu diferite nu ar trebui adăpostite în acelaşi spaţiu, iar în cazul combinaţiei prădător şi pradă, animalele nu ar trebui adăpostite în aceleaşi limite vizuale, olfactive sau auditive.

1.2.4. Dacă este cazul, spaţiile de adăpostire ar trebui să fie prevăzute cu instalaţii pentru realizarea unor experimente de scară redusă şi a unor manipulări.

1.3. Spaţii pentru proceduri generale şi specifice

1.3.1. În unităţile de creştere sau furnizoare ar trebui asigurate instalaţii adecvate pentru formarea de loturi de animale gata de expediat.

1.3.2. Toate unităţile ar trebui, de asemenea, să aibă cel puţin instalaţii de laborator pentru efectuarea unor diagnosticări simple, examinări post-mortem şi/sau prelevarea de probe care urmează să facă obiectul unor examene de laborator mai aprofundate în altă parte.

1.3.3. Ar trebui prevăzute instalaţii pentru izolarea animalelor nou-sosite până la stabilirea stării lor de sănătate şi până când riscul potenţial de sănătate pentru celelalte animale este evaluat şi redus la minimum.

1.3.4. Spaţiile pentru proceduri generale şi specifice ar trebui să fie disponibile pentru situaţiile în care nu se doreşte efectuarea procedurilor sau a examinărilor în spaţiile de adăpostire.

1.3.5. Dacă este cazul, ar trebui să existe una sau mai multe săli separate echipate corespunzător pentru realizarea de proceduri chirurgicale în condiţii aseptice. De asemenea, ar trebuie să existe spaţii destinate recuperării postoperatorii, dacă acest lucru este necesar.

1.3.6. În cazul în care este necesar, ar trebuie să se asigure spaţii speciale pentru adăpostirea animalelor bolnave sau rănite.

1.4. Spaţii de serviciu

1.4.1. Spaţiile de depozitare ar trebui să fie proiectate, utilizate şi întreţinute astfel încât să păstreze calitatea hranei şi a aşternutului. Aceste spaţii ar trebui să nu conţină paraziţi sau insecte. Materialele care pot fi contaminate sau care prezintă pericol pentru animale sau personal ar trebui depozitate separat.

1.4.2. Ar trebui să existe spaţii separate de depozitare pentru păstrarea cuştilor curate, a instrumentelor şi a echipamentelor.

1.4.3. Spaţiile de curăţare şi de spălare ar trebui să fie suficient de încăpătoare pentru instalaţiile necesare în vederea decontaminării şi curăţării echipamentelor folosite. Procesul de curăţare ar trebui să fie astfel realizat încât să separe fluxul materialului curat de cel al materialului murdar, pentru a preveni contaminarea materialului curăţat. Pereţii şi podelele ar trebui să fie acoperite cu materiale rezistente, iar sistemul de ventilaţie ar trebui să aibă o capacitate mare de a îndepărta excesul de căldură şi umiditate.

1.4.4. Ar trebui luate măsuri speciale pentru depozitarea şi înlăturarea în condiţii de igienă a cadavrelor şi deşeurilor animale. În cazul în care incinerarea nu este posibilă sau necesară la faţa locului, ar trebui luate măsuri corespunzătoare pentru înlăturarea în siguranţă a acestor materiale, în conformitate cu reglementările naţionale şi locale existente. Ar trebuie luate măsuri de precauţie speciale privind deşeurile toxice, radioactive sau infecţioase.

1.4.5. Proiectarea şi construcţia zonelor de circulaţie ar trebui să corespundă standardelor pentru spaţiile de adăpostire. Coridoarele ar trebui să fie suficient de largi pentru a permite circulaţia facilă a echipamentelor mobile.

2. MEDIUL ŞI CONTROLUL ACESTUIA

2.1. Ventilaţia

2.1.1. Spaţiile de adăpostire şi incintele pentru animale ar trebui să aibă un sistem de ventilaţie adecvat, care să satisfacă cerinţele speciilor adăpostite. Scopul sistemului de ventilaţie este de a asigura suficient aer proaspăt şi de a menţine scăzut nivelul mirosurilor, al gazelor nocive, al prafului şi al agenţilor infecţioşi de orice fel. De asemenea, sistemul asigură îndepărtarea excesului de căldură şi umiditate.

2.1.2. Aerul din încăpere ar trebui împrospătat frecvent. O ventilaţie cu o rată de 10-20 de schimbări de aer pe oră este, în general, suficientă. Cu toate acestea, în unele cazuri, de exemplu atunci când densitatea stocului este redusă, o rată de 8-10 schimbări pe oră este suficientă. În unele cazuri, aerisirea naturală poate fi suficientă, iar ventilaţia mecanică poate să nu fie deloc necesară. Recircularea aerului netratat ar trebui evitată. Cu toate acestea, ar trebui subliniat faptul că nici cel mai eficient sistem nu poate compensa curăţarea necorespunzătoare sau neglijenţa.

2.1.3. Sistemul de ventilaţie ar trebui să fie proiectat astfel încât să se evite curenţii dăunători de aer şi zgomotele nocive.

2.1.4. Fumatul ar trebui interzis în încăperile unde sunt adăpostite animalele.

2.2. Temperatura

2.2.1. Următoarele secţiuni specifice prezintă limitele recomandate de menţinere a temperaturii. De asemenea, ar trebui precizat că valorile menţionate în aceste secţiuni se aplică numai în cazul animalelor adulte şi normale. Animalele nou-născute, tinere, fără păr, recent operate, bolnave sau rănite necesită adesea un nivel de temperatură mult mai ridicat. Temperatura din incintele pentru animale ar trebui reglată în funcţie de modificările de temperatură ale animalelor, datorate condiţiilor fiziologice speciale sau efectelor experimentelor. Temperatura din spaţiile de adăpostire trebuie măsurată şi înregistrată zilnic.

2.2.2. Poate fi necesară asigurarea unui sistem de ventilaţie, cu capacitate atât de încălzire, cât şi de răcire a aerului.

2.2.3. În unităţile utilizatoare, poate fi necesar un control strict al temperaturii din spaţiile de adăpostire, deoarece temperatura mediului este un factor fizic ce poate avea un efect important asupra metabolismului şi comportamentului tuturor animalelor şi, prin urmare, influenţează validitatea anumitor rezultate ştiinţifice.

2.2.4. În spaţiile exterioare prevăzute pentru ca animalele să se poată mişca liber şi să interacţioneze nu se poate asigura de o reglare strictă a temperaturii. Animalele nu ar trebui reţinute în aceste spaţii în condiţii climatice care le pot dăuna.

2.3. Umiditatea

Pentru unele specii, precum şobolanii şi gerbilii, poate fi necesară menţinerea umidităţii relative la niveluri destul de apropiate, pentru a reduce la minimum problemele de sănătate sau de bunăstare, în timp ce alte specii, ca de exemplu câinii, tolerează foarte bine variaţiile mari ale nivelurilor de umiditate.

2.4. Iluminatul

În cazul în care lumina naturală nu furnizează un ciclu corespunzător de lumină-întuneric, este necesară o iluminare controlată, atât pentru satisfacerea necesităţilor biologice ale animalelor, cât şi pentru asigurarea unui mediu satisfăcător de lucru. Ar trebui să se evite expunerea anumitor specii la lumină puternică şi ar trebui să se asigure în incinte zone mai întunecate, unde animalele se pot retrage. Ar trebui să existe o iluminare adecvată pentru asigurarea creşterii şi controlului animalelor. Ar trebuie să se asigure perioade regulate de lumină şi o intensitate a luminii corespunzătoare speciilor, iar întreruperile acestora ar trebui evitate. Atunci când sunt adăpostite animale albinoase, este necesar să se ţină cont de sensibilitatea la lumină a acestora. Ar trebui să se ia în considerare includerea de ferestre în spaţiile de adăpostire, deoarece acestea sunt o sursă de lumină naturală şi pot constitui o îmbogăţire a mediului de viaţă pentru anumite specii, în special pentru primatele neumane, câini, pisici, unele animale de fermă şi alte mamifere mari.

2.5. Zgomotul

Zgomotul poate fi un factor perturbator pentru animale. Nivelurile sonore ridicate şi zgomotele bruşte pot cauza stres care, pe lângă consecinţele asupra bunăstării animalelor, poate influenţa datele experimentale. Nivelurile sonore din spectrul de percepţie al animalelor, inclusiv, în unele cazuri, ultrasunetele, adică sunetele situate deasupra spectrului de percepţie sonoră umană, considerate în mod convenţional ca fiind sunete ce depăşesc 20 kHz, ar trebui reduse la minimum, în special pe durata odihnei. Sistemele de alarmă ar trebui să emită sunete aflate în afara spectrului de percepţie sonoră a animalelor, în cazul în care în care acest lucru nu intră în conflict cu percepţia sunetelor respective de către oameni. Dispunerea încăperilor şi coridoarelor poate fi un factor important de influenţă a mediului acustic şi acest aspect ar trebui luat în considerare în momentul proiectării. Spaţiile de adăpostire ar trebui să dispună de o izolare fonică adecvată şi de materiale care absorb zgomotul.

2.6. Sistemele de alarmă

O instalaţie de adăpostire dependentă din punct de vedere tehnologic este vulnerabilă. Se recomandă ca aceste instalaţii să fie protejate în mod corespunzător cu sisteme de detectare a pericolelor, cum ar fi incendiile, pătrunderea persoanelor neautorizate şi defecţiunile tehnice ale echipamentelor esenţiale, precum sistemele de ventilaţie, sistemele de încălzire, de răcire sau de umidificare a aerului.

Instalaţiile care depind de echipamente electrice sau mecanice pentru controlul şi protecţia mediului ar trebui să dispună de un sistem de rezervă care să asigure funcţionarea serviciilor esenţiale, a sistemelor de iluminare de urgenţă şi a sistemelor de alarmă.

Sistemele de încălzire şi de ventilaţie ar trebui echipate cu dispozitive de supraveghere şi cu alarme pentru a se garanta că toate defecţiunile pot fi identificate şi remediate rapid.

Ar trebui să fie afişate în mod cât mai vizibil instrucţiuni clare privind procedurile în caz de urgenţă. Se recomandă alarme pentru acvarii (cu peşti şi alte specii acvatice) în cazul defectării sistemului de alimentare cu apă sau aer. O atenţie deosebită ar trebui acordată pentru a se asigura că funcţionarea sistemelor de alarmă dăunează cât mai puţin animalelor.

3. EDUCARE ŞI INSTRUIRE

Toate persoanele implicate în îngrijirea animalelor sau care lucrează în orice alt mod cu animale crescute, adăpostite sau folosite în scopuri experimentale şi în alte scopuri ştiinţifice ar trebui educate şi instruite corespunzător, la standardele recomandate în Rezoluţia privind educarea şi instruirea persoanelor care lucrează cu animalele de laborator, adoptată cu ocazia consultării multilaterale a părţilor la Convenţia Consiliul Europei (ETS) nr. 123 din 3 decembrie 1993.

4. ÎNGRIJIREA

4.1. Sănătatea

4.1.1. Animalele adăpostite într-o instalaţie sunt total dependente de oameni în ceea ce priveşte sănătatea şi bunăstarea lor. Starea fizică şi psihologică a animalelor va fi influenţată de mediul ambiant, de hrană, de apă şi de îngrijirea şi atenţia acordată de personalul de îngrijire a animalelor. În toate unităţile, ar trebui pusă în aplicare o strategie pentru a asigura menţinerea unei stări de sănătate corespunzătoare, care să garanteze bunăstarea animalelor şi să respecte cerinţele ştiinţifice. Această strategie ar trebui să cuprindă un program de supraveghere microbiologică şi planuri de acţiune în caz de probleme de sănătate şi ar trebui să definească parametri şi proceduri de control sanitar în cazul introducerii de animale noi.

4.1.2. Persoana responsabilă de unitate ar trebui să asigure că inspecţia periodică a animalelor şi supravegherea incintelor şi a îngrijirilor sunt efectuate de un medic veterinar sau de alte persoane competente. Inspecţia animalelor ar trebui realizată cel puţin zilnic de către o persoană instruită în conformitate cu punctul 3 din secţiunea generală, pentru a se asigura că toate animalele bolnave sau rănite sunt identificate şi că sunt luate măsuri corespunzătoare. Ar trebui realizate controale sanitare periodice.

4.1.3. Dat fiind că manipularea animalelor prezintă un risc potenţial de contaminare a altor animale şi a personalului, ar trebui să se acorde o atenţie specială instituirii unor proceduri de igienă şi supravegherii stării de sănătate a personalului.

4.2. Capturarea din mediul natural

4.2.1. Atunci când este necesară capturarea animalelor, ar trebui să se recurgă exclusiv la metode umane şi la persoane competente să aplice aceste metode. Impactul procedurilor de capturare asupra faunei şi habitatului acesteia trebuie redus la minimum.

4.2.2. Orice animal identificat, în timpul sau în urma capturării, ca fiind rănit sau într-o stare precară de sănătate ar trebui examinat cât mai repede posibil, de către o persoană competentă, şi ar trebui luate măsuri corespunzătoare. Intervenţia unui medic veterinar poate fi necesară pentru stabilirea unui tratament sau, în cazul unor răni grave, animalul ar trebui sacrificat imediat prin metode umane, în conformitate cu principiile stabilite în recomandările Comisiei Europene privind eutanasierea animalelor de experienţă (părţile 1 şi 2). Containere şi mijloace de transport corespunzătoare şi suficiente ar trebui să fie disponibile la locurile de capturare, în cazul în care animalele trebuie deplasate pentru examinare sau tratament.

4.2.3. O atenţie deosebită ar trebui acordată aclimatizării, carantinei, adăpostirii, creşterii şi îngrijirii animalelor sălbatice capturate. De asemenea, înainte de începerea activităţilor, ar trebui acordată atenţia cuvenită destinaţiei finale a animalelor sălbatice capturate, după încheierea procedurilor ştiinţifice. Scopul este de a se garanta că dificultăţile practice şi problemele de bunăstare asociate cu orice eliberare ulterioară în sălbăticie vor fi abordate într-un mod satisfăcător.

4.3. Transportul animalelor

4.3.1. Transportul este o experienţă stresantă pentru animale, care ar trebui atenuantă în măsura posibilului. Următoarele principii ar trebui aplicate tuturor transporturilor de animale, fie că este vorba de deplasări scurte între unităţile ştiinţifice sau de transport internaţional. Atunci când se aplică Regulamentul (CE) nr. 1/2005 al Consiliului (1) ar trebui să se ţină seama de Rezoluţia privind achiziţionarea şi transportul animalelor de laborator, adoptată cu ocazia consultării multilaterale a părţilor la Convenţia Consiliului Europei (ETS) nr. 123 din mai 1997.

4.3.2. Expeditorul şi destinatarul ar trebui să convină asupra condiţiilor de transport şi orelor de plecare şi sosire, pentru a se asigura că vor fi făcute toate pregătirile necesare pentru sosirea animalelor. Expeditorul ar trebui să se asigure că animalele sunt examinate şi considerate apte pentru transport înainte de a fi plasate în containerul de transport.

4.3.3. Animalele care sunt bolnave sau rănite nu ar trebui considerate apte pentru transport, exceptând animalele uşor rănite sau bolnave al căror transport nu cauzează suferinţe suplimentare; constituie o excepţie şi cazul în care transportul este făcut sub supraveghere veterinară în scopul unui tratament veterinar sau în urma unui astfel de tratament. Animalele bolnave sau rănite pot fi transportate în scopuri experimentale sau în alte scopuri ştiinţifice aprobate de autorităţile competente, în cazul în care boala sau rana face parte din programul de cercetare. Transportul acestor animale nu ar trebui să cauzeze nicio suferinţă suplimentară şi ar trebui să se acorde o atenţie deosebită îngrijirilor suplimentare care ar putea fi necesare. O persoană competentă ar trebui să confirme că aceste animale sunt apte pentru transportul planificat.

4.3.4. Persoana responsabilă pentru transportul animalelor gestionează organizarea, desfăşurarea şi încheierea întregului transport, indiferent dacă obligaţiile sunt sau nu subcontractate altor părţi în timpul transportului.

4.3.5. Persoana responsabilă pentru bunăstarea animalelor are o responsabilitate fizică directă pentru îngrijirea animalelor pe durata transportului. Această persoană poate fi îngrijitorul sau şoferul vehiculului, în cazul în care acesta îndeplineşte acelaşi rol. Persoana responsabilă pentru bunăstarea animalelor transportate ar trebui să cunoască nevoile speciale ale animalelor de laborator aflate sub îngrijirea sa.

4.3.6. Ruta ar trebui planificată astfel încât să se asigure că transportul este efectuat în mod eficient pentru a reduce timpul de călătorie, de la încărcare la descărcare, şi pentru a evita întârzierile în vederea limitării stresului şi suferinţei provocate animalelor. Trebuie să se garanteze că animalele sunt menţinute în condiţii de mediu potrivite speciei şi că sunt luate măsurile necesare pentru a reduce mişcările bruşte, zgomotul excesiv sau vibraţiile în timpul transportului.

4.3.7. Dacă este cazul, containerul trebuie proiectat astfel încât să împiedice sau să restricţioneze pătrunderea sau răspândirea microorganismelor. Acesta ar trebui să permită inspecţia vizuală a animalelor fără să se compromită situaţia microbiologică a acestora.

4.3.8. La sosirea la destinaţie, animalele trebuie scoase din containerele de transport şi examinate de o persoană competentă cât de curând posibil. Animalele bolnave, rănite sau care se află într-o stare precară ar trebui ţinute sub observaţie strictă şi adăpostite separat de celelalte animale. Acestor animale ar trebui să li se asigure tratamentele veterinare corespunzătoare sau, dacă se consideră necesar, ele trebuie imediat sacrificate prin metode umane.

4.4. Carantina, aclimatizarea şi izolarea

Obiectivele carantinei şi ale perioadelor de izolare sunt următoarele:

a. să protejeze celelalte animale din unitate;

b. să protejeze omul împotriva infecţiilor zoonotice;

c. în paralel cu o perioadă de aclimatizare, să încurajeze buna practică ştiinţifică.

În funcţie de circumstanţe, aceste perioade pot varia şi sunt stabilite fie prin reglementările naţionale din statul membru, fie de către o persoană competentă, aceasta fiind, de obicei, medicul veterinar desemnat de unitatea în cauză.

Carantina

Carantina este perioada de adăpostire a unui animal nou introdus sau reintrodus într-o unitate, în cursul căreia acesta este separat de animalele aflate în unitate, în vederea stabilirii stării sale de sănătate şi a evitării introducerii de boli. Aceste perioade sunt recomandate atunci când nu se cunoaşte starea de sănătate a animalului în cauză.

Aclimatizarea

O perioadă de aclimatizare este necesară pentru a permite animalelor să îşi revină de pe urma stresului asociat transportului şi să se obişnuiască cu noul mediu şi cu practicile de creştere şi îngrijire. Chiar dacă animalele par a fi sănătoase, se recomandă ca acestea să treacă printr-o perioadă de aclimatizare înainte de a fi utilizate în experimente. Perioada necesară depinde de mai mulţi factori, cum ar fi stresul la care au fost supuse animalele, acesta depinzând la rândul lui de mai mulţi factori, precum durata transportului, vârsta animalului şi schimbarea mediului social. De asemenea, se recomandă să se ţină seama de faptul că transportul internaţional poate necesita o perioadă de aclimatizare prelungită datorită tulburării ritmului diurn al animalelor.

Izolarea

Perioada de izolare are drept scop reducerea riscului de infectare a altor animale sau a oamenilor. Orice animal suspectat că prezintă acest risc trebuie adăpostit într-o instalaţie separată.

4.5. Adăpostirea şi îmbogăţirea mediului de viaţă

4.5.1. Introducere

Toate animalele ar trebui să dispună de un spaţiu adecvat pentru a putea manifesta un vast repertoriu comportamental. Dacă este posibil, animalele ar trebui să fie adăpostite în grup şi să beneficieze de un mediu suficient de complex în spaţiul de viaţă pentru a putea manifesta o gamă de comportamente normale. Mediile restricţionate pot duce la anomalii comportamentale şi fiziologice şi pot afecta validitatea datelor ştiinţifice.

Ar trebui acordată atenţia cuvenită impactului potenţial pe care tipul de incintă şi programele de îmbogăţire socială şi de mediu îl pot avea asupra rezultatelor studiilor ştiinţifice, astfel încât să se evite generarea de date ştiinţifice invalide şi, în consecinţă, irosirea animalelor.

Strategiile de adăpostire şi de îmbogăţire a mediului de viaţă folosite în unităţile de creştere, furnizoare şi utilizatoare ar trebui concepute astfel încât să satisfacă nevoile speciei adăpostite şi să garanteze că animalele pot utiliza la maximum spaţiul disponibil. De asemenea, proiectarea incintelor ar trebui să ţină seama de nevoia de a observa animalele perturbându-le cât mai puţin, precum şi nevoia de a facilita manipularea. Dimensiunile minime sugerate pentru incintele pentru animale şi standardele de spaţiu sunt incluse în secţiunile ulterioare specifice.

În cazul în care nu este specificat altfel, suprafeţele suplimentare rezultate din adăugări precum etajerele ar trebui furnizate în plus faţă de suprafeţele minime recomandate ale podelei.

4.5.2. Adăpostirea

Animalele, cu excepţia acelora care sunt în mod natural solitare, ar trebui adăpostite în grupuri stabile de indivizi compatibili. Adăpostirea individuală ar trebui să aibă loc numai dacă există o justificare din motive veterinare sau de bunăstare. Adăpostirea individuală din motive experimentale ar trebui stabilită împreună cu tehnicianul veterinar şi cu persoanele competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor. În aceste circumstanţe, ar trebui alocate resurse suplimentare pentru bunăstarea şi îngrijirea acestor animale. În aceste cazuri, durata ar trebui limitată la perioada minimă necesară şi, dacă este posibil, ar trebui să se menţină contactul vizual, auditiv, olfactiv şi tactil cu celelalte animale. Introducerea sau reintroducerea animalelor în grupuri stabile ar trebui să fie supravegheată cu atenţie de personalul instruit în mod corespunzător, astfel încât să se evite problemele de incompatibilitate şi perturbarea relaţiilor sociale. Atunci când se achiziţionează animale din specii gregare, posibilitatea adăpostirii în grup ar trebui promovată prin obţinerea de indivizi compatibili.

4.5.3. Îmbogăţirea mediului de viaţă

Toate animalele ar trebui să dispună de un spaţiu suficient, cu o complexitate corespunzătoare, de natură să permită manifestarea unei game largi de comportamente normale. Animalele ar trebui să beneficieze de un anumit grad de control asupra mediului lor şi de o anumită libertate de alegere, pentru a reduce astfel comportamentul indus de stres. Acest lucru se poate realiza prin utilizarea tehnicilor corespunzătoare de îmbogăţire a mediului de viaţă, care lărgesc gama de activităţi disponibile ale animalelor şi intensifică activităţile de adaptare ale acestora. Pe lângă activităţile sociale, îmbogăţirea mediului de viaţă poate fi obţinută prin asigurarea şi promovarea exerciţiului fizic, a căutării hranei, a activităţilor cognitive şi de manipulare corespunzătoare speciilor. Este recomandabil să se permită ca animalele să facă exerciţii ori de câte ori este posibil. Îmbogăţirea mediului de viaţă în incintele pentru animale ar trebui să respecte nevoile specifice speciei, precum şi nevoile individuale ale animalelor în cauză. Formele de îmbogăţire a mediului de viaţă ar trebui să fie adaptabile, astfel încât să poată include inovaţiile bazate pe acumularea de noi cunoştinţe. Programul de îmbogăţire a mediului de viaţă ar trebui revizuit şi actualizat periodic. Personalul responsabil cu îngrijirea animalelor ar trebui să înţeleagă comportamentul natural şi biologia speciilor, astfel încât să poată face alegeri rezonabile şi informate în materie de îmbogăţire a mediului de viaţă. Personalul ar trebui să fie conştient că nu toate iniţiativele de îmbogăţire a mediului de viaţă sunt benefice pentru animale şi, prin urmare, ar trebui să supravegheze efectele acestora şi să modifice programul după cum este necesar.

4.5.4. Incintele pentru animale

Incintele pentru animale nu ar trebui să fie făcute din materiale de natură să dăuneze sănătăţii animalelor. Proiectarea şi construcţia lor ar trebui să fie astfel încât să nu rănească animalele. Exceptând cazul în care sunt de unică folosinţă, incintele ar trebui să fie construite din materiale care vor rezista la tehnicile de curăţare şi decontaminare. Ar trebui să se acorde atenţie în special proiectării podelelor, care ar trebui să fie adecvate speciei şi vârstei animalelor şi să fie concepute astfel încât să faciliteze îndepărtarea dejecţiilor.

4.6. Hrănirea

4.6.1. Forma, conţinutul şi prezentarea hranei ar trebui să respecte necesităţile nutriţionale şi comportamentale ale animalului. Pentru unele specii, ar trebui să se ofere posibilitatea de căutare a hranei. Furajul grosier este o componentă importantă în hrana unor specii de animale, precum şi un mijloc de satisfacere a unor nevoi comportamentale.

4.6.2. Hrana animalelor ar trebui să fie gustoasă şi necontaminată. La selectarea materialelor şi a materiilor prime, respectiv la producerea, prepararea şi prezentarea hranei, ar trebui să fie luate măsuri de precauţie pentru evitarea contaminării chimice, fizice şi microbiologice. Hrana ar trebui ambalată în pungi sau saci pe care figurează identitatea produsului şi data fabricării. Data de expirare ar trebui precizată în mod clar de producător şi respectată. Ambalarea, transportul şi depozitarea hranei ar trebui să fie astfel asigurate încât să se evite contaminarea, deteriorarea sau distrugerea. Camerele de depozitare ar trebui să fie răcoroase, întunecoase, uscate şi lipsite de paraziţi. Hrana perisabilă, precum furajul verde, legumele, fructele, carnea şi peştele, ar trebui păstrată în camere reci, congelatoare şi frigidere. Toate magaziile pentru hrană, recipientele şi celelalte ustensile folosite pentru hrănirea animalelor ar trebui să fie curăţate periodic şi, în cazul în care este necesar, sterilizate. În cazul în care se foloseşte hrană umedă sau în cazul în care hrana este uşor contaminată cu apă sau urină, este necesară curăţarea zilnică.

4.6.3. Toate animalele ar trebui să aibă acces la hrană şi să dispună de suficient spaţiu pentru a limita competiţia cu alte animale. În anumite circumstanţe, poate fi necesar controlul aportului de hrană pentru a se evita obezitatea.

4.7. Adăparea

4.7.1. Animalele ar trebui să beneficieze în permanenţă de apă potabilă necontaminată. Dat fiind că apa este un vehicul pentru microorganisme, furnizarea apei ar trebui să fie asigurată astfel încât riscurile de contaminare să fie minime.

4.7.2. Sistemele de adăpare ar trebui proiectate şi folosite pentru a furniza o cantitate adecvată de apă de calitate corespunzătoare. Ar trebui să fie disponibile suficiente puncte de adăpare. Atunci când se folosesc sisteme automate de adăpare, acestea ar trebui controlate, întreţinute şi curăţate periodic, pentru a se evita accidentele, precum blocajele sau scurgerile, şi răspândirea infecţiilor. În cazul în care sunt utilizate cuşti cu fund solid, o atenţie deosebită ar trebui acordată limitării riscului de inundare.

4.7.3. În cazul peştilor, amfibienilor şi reptilelor, toleranţa la aciditate, clor şi alte substanţe chimice diferă mult de la specie la specie. Prin urmare, ar trebui prevăzute dispoziţii pentru adaptarea alimentării cu apă a acvariilor şi bazinelor la nevoile şi limitele de toleranţă ale speciilor individuale.

4.8. Pardoseală, substrat, litieră, material pentru aşternut şi cuiburi

4.8.1. Animalele ar trebui să dispună în permanenţă de materiale pentru aşternut sau de structuri de dormit corespunzătoare, precum şi de materiale pentru cuiburi sau structuri adecvate în cazul animalelor de reproducere. În incintele pentru animale sunt utilizate, în general, diverse materiale pentru a îndeplini următoarele funcţii: absorb urina şi excrementele, facilitând astfel curăţarea, permit animalelor să manifeste anumite comportamente specifice speciei, precum căutarea hranei sau săparea unei vizuini, furnizează o suprafaţă confortabilă şi suplă sau o zonă sigură pentru dormit şi permit animalului să construiască un cuib pentru reproducere. Anumite materiale nu pot satisface toate aceste nevoi şi, prin urmare, este important să fie furnizate materiale suficiente şi corespunzătoare. Toate aceste materiale ar trebui să fie uscate, absorbante, fără praf, netoxice şi lipsite de agenţi infecţioşi sau alte forme de contaminare. Ar trebui să se evite utilizarea materialelor derivate din lemn tratat chimic sau care conţin substanţe naturale toxice, precum şi utilizarea produselor care nu pot fi definite şi standardizate în mod clar.

4.8.2. În interiorul incintelor pentru animale, pardoseala ar trebui să asigure o zonă de odihnă solidă şi confortabilă pentru toate animalele. Toate zonele de dormit ar trebui să fie păstrate curate şi uscate.

4.9. Curăţenia

4.9.1. Calitatea unei instalaţii, inclusiv buna gestionare a creşterii animalelor, depinde foarte mult de condiţiile de igienă. De asemenea, în spaţiile de adăpostire, de curăţare şi de depozitare ar trebui să se menţină un standard foarte înalt de curăţenie. Ar trebui să se stabilească programe curente corespunzătoare pentru curăţarea, spălarea, decontaminarea şi, după caz, pentru sterilizarea incintelor şi a accesoriilor, a sticlelor şi a altor echipamente.

4.9.2. Aceste programe de curăţare şi dezinfecţie nu ar trebui să dăuneze sănătăţii sau bunăstării animalelor. Proceduri clare de operare, inclusiv un sistem de înregistrare, ar trebui să fie puse în aplicare pentru schimbarea aşternutului din incintele pentru animale.

4.9.3. Curăţenia ar trebui făcută periodic şi, după caz, materialele de pardoseală din incintele pentru animale ar trebui să fie înlocuite pentru a evita transformarea acestora în surse de infecţie şi infestare cu paraziţi.

4.9.4. Marcarea prin miros este o formă de comportament importantă în cazul unor specii, iar perturbările cauzate de procesul de curăţenie vor produce un anumit grad de dezordine socială. Programele de curăţare ar trebui să ţină seama de aceste nevoi comportamentale. Deciziile privind frecvenţa curăţeniei ar trebui să se bazeze pe tipul de adăpost, pe tipul de animal, pe densitatea stocului şi pe capacitatea sistemului de ventilaţie de a menţine o calitatea corespunzătoare a aerului.

4.10. Manipularea

Calitatea îngrijirii acordate animalelor în laborator poate influenţa nu numai procesul de reproducţie, rata de creştere şi bunăstarea, ci şi calitatea şi rezultatele experimentelor. Acomodarea animalelor cu o manipulare competentă şi de încredere în timpul procesului obişnuit de creştere şi al experimentelor reduce stresul atât pentru animale, cât şi pentru personal. În cazul unor specii, spre exemplu câinii şi primatele neumane, un program de instruire pentru încurajarea cooperării în timpul experimentelor poate fi benefic pentru animale, pentru personalul de îngrijire a animalelor, precum şi pentru programul ştiinţific. În cazul anumitor specii, contactul social cu oamenii ar trebui să fie o prioritate.

Cu toate acestea, în unele cazuri, manipularea ar trebui evitată. Acesta poate fi în special cazul animalelor sălbatice şi este un motiv pentru care aceste animalele pot fi mai puţin potrivite ca subiecţi pentru experimente. Personalul de îngrijire a animalelor ar trebui să aibă în permanenţă o atitudine atentă şi respectuoasă faţă de animalele aflate în îngrijirea lor şi să dea dovadă de competenţă în ceea ce priveşte metodele de manipulare şi de ţinere sub control a animalelor.

După caz, personalul ar trebui să consacre o anumită perioadă pentru a vorbi cu animalele şi pentru a le acorda atenţia şi îngrijirea necesare.

4.11. Sacrificarea animalelor prin metode umane

4.11.1. Toate metodele de sacrificare a animalelor prin metode umane necesită o expertiză care nu poate fi dobândită decât printr-o formare corespunzătoare. Animalele ar trebui sacrificate prin utilizarea unei metode care respectă principiile stabilite prin recomandările Comisiei Europene privind eutanasierea animalelor de experienţă (partea 1 şi partea 2).

4.11.2. Un animal în stare de inconştienţă profundă poate fi exsanguinat, dar medicamentele care paralizează muşchii înainte de a se instala inconştienţa, medicamentele cu efecte de curara şi electrocutarea fără trecerea curentului prin creier nu ar trebui utilizate fără anestezie. Eliminarea cadavrelor nu se face decât după ce se instalează rigor mortis.

4.12. Înregistrarea datelor

Datele privind originea, folosirea şi înlăturarea finală a tuturor animalelor crescute, deţinute în scopuri de reproducţie sau pentru folosirea în experimente ar trebui utilizate nu numai în scopuri statistice ci, împreună cu datele privind sănătatea şi reproducţia, ca indicatori pentru evaluarea bunăstării animalelor, precum şi pentru procedurile de creştere şi planificare.

4.13. Identificarea

În unele situaţii, este necesar ca animalele să fie identificate individual, de exemplu, atunci când sunt folosite în scopuri de reproducţie sau în scopuri ştiinţifice, pentru a permite înregistrarea de date exacte. Metoda aleasă ar trebui să fie fiabilă şi să cauzeze animalului un grad minim de durere şi disconfort în momentul aplicării şi pe termen lung. Sedativele sau anestezicele locale, precum şi analgezicele ar trebui utilizate dacă este necesar. Personalul ar trebui să fie instruit cu privire la tehnicile de identificare şi de marcare.

SECŢIUNI SPECIFICE

A. ORIENTĂRI SPECIFICE PRIVIND ROZĂTOARELE

1. Introducere

Şoareci

Şoarecele de laborator derivă din şoarecele de casă (Mus musculus), acesta fiind un animal mai ales nocturn, care sapă vizuini, se caţără şi construieşte cuiburi pentru reglarea microclimatului propriu, pentru adăpostire şi pentru reproducere. Şoarecii sunt buni căţărători. Aceste animale preferă să nu traverseze spaţii deschise, ci să rămână aproape de pereţi sau alte structuri. O gamă largă de organizări sociale a fost observată în funcţie de densitatea populaţiei, iar la masculii reproducători activi se poate observa un comportament teritorial intens. Femelele gestante şi în lactaţie se pot dovedi agresive în apărarea cuibului. Deoarece şoarecii, în special liniile albinoase, au vederea slabă, ei se bazează mai ales pe miros şi creează modele de marcare cu urină în mediul lor ambiant. De asemenea, şoarecii au auzul foarte fin şi sunt sensibili la ultrasunete. Există diferenţe considerabile în exprimarea şi intensitatea comportamentului în funcţie de linie.

Şobolanii

Şobolanul de laborator derivă din şobolanul cenuşiu sălbatic (Rattus norvegicus) şi este un animal foarte social. Şobolanii evită spaţiile deschise şi îşi marchează teritoriul cu urină. Mirosul şi auzul sunt foarte dezvoltate, iar şobolanii sunt deosebit de sensibili la ultrasunete. Vederea la lumina zilei este slabă, dar vederea la lumină slabă este eficientă la unele linii pigmentate. Şobolanii albinoşi evită zonele cu niveluri luminoase de peste 25 lux. Activitatea este mai intensă în perioada de întuneric. Şobolanii tineri au un comportament pronunţat de explorare şi adesea se angajează în jocuri sociale.

Gerbilii

Gerbilul sau veveriţa mongolă (Meriones sp.) este un animal social, activ mai ales noaptea, deşi în laborator este activ şi în cursul zilei. În sălbăticie, gerbilii sapă vizuini cu intrări de tunel ca protecţie împotriva prădătorilor, iar în laborator dezvoltă adesea un comportament stereotip de săpat dacă nu i se furnizează instalaţii adecvate.

Hamsterii

Strămoşii sălbatici (Mesocricetus sp.) ai hamsterului de laborator sunt mai ales solitari. Femela este mai mare şi mai agresivă decât masculul şi poate cauza răni grave partenerului său. Hamsterii stabilesc adesea o zonă de defecare în cadrul incintei, marchează zona cu secreţii dintr-o glandă laterală, iar femelele reduc în mod frecvent şi selectiv numărul propriilor pui prin canibalism.

Cobaii

Cobaii (Cavia porcellus) sunt rozătoare sociale, cărora le place să alerge, care nu sapă vizuini, ci trăiesc sub un acoperiş şi pot folosi vizuinile construite de alte animale. Masculii adulţi pot fi agresivi între ei, dar, în general, agresivitatea este rară. Cobaii tind să rămână nemişcaţi atunci când aud sunete neaşteptate şi pot panica în grup ca reacţie la mişcări bruşte neaşteptate. Cobaii sunt extrem de sensibili la faptul că sunt mutaţi şi, drept consecinţă, pot rămâne nemişcaţi timp de treizeci de minute sau mai mult.

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

(A se vedea punctul 2.1 din secţiunea generală)

2.2. Temperatura

Rozătoarele ar trebui ţinute la niveluri de temperatură cuprinse între 20 şi 24 oC. Temperaturile locale pentru grupurile de rozătoare din incintele cu pardoseală solidă vor fi adesea mai ridicate decât temperatura ambiantă. Chiar cu o ventilaţie adecvată, temperatura din incintă poate depăşi temperatura ambiantă cu până la 6 oC. Materialele pentru aşternut/cutii-cuiburi oferă animalelor posibilitatea de a controla propriul microclimat. Ar trebui să se acorde o atenţie deosebită temperaturii din sistemele de reţinere, precum şi temperaturii asigurate pentru animalele fără păr.

2.3. Umiditatea

Umiditatea relativă din instalaţiile pentru rozătoare ar trebui să fie între 45 şi 65 %. Aceste valori nu se aplică gerbililor, în cazul cărora umiditatea relativă ar trebui să se situeze între 35 şi 55 %.

2.4. Iluminatul

Nivelurile de lumină din interiorul incintelor ar trebui să fie scăzute. Toate stelajele ar trebui să aibă acoperişuri umbrite pentru a reduce riscul degenerării retinei. Acest lucru este deosebit de important pentru animalele albinoase.

Folosirea temporară a unei lumini roşii, la frecvenţe nedetectabile de către rozătoare, poate fi utilă în timpul perioadei de întuneric, astfel încât personalul să poată supraveghea rozătoarele în faza lor activă.

2.5. Zgomotul

Deoarece rozătoarele sunt foarte sensibile la ultrasunete şi le utilizează pentru comunicare, este important ca orice zgomot inutil să fie redus. Ultrasunetele (cu o frecvenţă mai mare de 20 kHz) produse de numeroase mecanisme folosite frecvent în laboratoare, inclusiv robinete care curg, roţi de cărucioare şi monitoare de calculator, pot cauza anomalii în ciclurile de comportament şi de reproducţie. Se recomandă să se supravegheze mediul acustic pe o gamă largă de frecvenţe şi pe perioade de timp extinse.

2.6. Sistemele de alarmă

(A se vedea punctul 2.6 din secţiunea generală)

3. Sănătatea

(A se vedea punctele 4.1 şi 4.4 din secţiunea generală)

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

4.1. Adăpostirea

Speciile gregare ar trebui să fie adăpostite în grup atât timp cât grupurile sunt stabile şi armonioase. Realizarea unor astfel de grupuri este posibilă, deşi dificilă atunci când este vorba de şoareci masculi, hamsteri sau gerbili adulţi, deoarece pot apărea agresiuni grave între animalele congenere.

Animalele pot fi adăpostite individual în cazul în care este probabil să apară reacţii adverse sau perturbări. Ar trebui evitată în măsură posibilului perturbarea grupurilor stabile şi armonioase, deoarece aceasta poate fi o experienţă foarte stresantă.

4.2. Îmbogăţirea mediului de viaţă

Incintele şi îmbogăţirea mediului de viaţă ar trebui să permită manifestarea unor comportamente normale şi reducerea adecvată a situaţiilor competitive în cazul animalelor congenere.

Materialele pentru aşternut şi cuiburi, precum şi refugiile sunt resurse foarte importante pentru rozătoarele de reproducţie, ţinute ca rezervă sau utilizate în experimente şi ar trebui să fie furnizate, cu excepţia cazului în care există o justificare contrară din punct de vedere veterinar sau al bunăstării animalelor. Lipsa furnizării acestor materiale din motive experimentale ar trebui convenită cu tehnicienii veterinari şi cu persoanele competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor. Materialele pentru cuiburi ar trebui să poată fi manipulate de rozătoare pentru a construi un cuib. Ar trebui să se asigure cutii-cuiburi, în cazul în care nu sunt furnizate suficiente materiale pentru ca animalele să poată construi un cuib complet, acoperit. Materialele pentru aşternut ar trebui să absoarbă urina şi pot fi folosite de rozătoare pentru a marca teritoriul cu urină. Materialele pentru cuiburi sunt importante pentru şobolani, şoareci, hamsteri şi gerbili, deoarece le permit să creeze micromedii corespunzătoare pentru odihnă şi reproducţie. Cutiile-cuiburi sau alte refugii sunt importante pentru cobai, hamsteri şi şobolani.

Cobaii ar trebui să aibă tot timpul la dispoziţie materiale manipulabile, precum fânul pe care îl pot mesteca şi în care se pot refugia.

Beţişoarele din lemn de mestecat şi ros pot fi luate în calcul în vederea îmbogăţirii mediului de viaţă al tuturor speciilor de rozătoare.

Multe specii de rozătoare încearcă să îşi divizeze propriile incinte în zone pentru hrănire, odihnă, urinare şi depozitare de hrană. Aceste diviziuni sunt bazate mai degrabă pe mărci de miros decât pe diviziuni fizice, dar barierele parţiale pot ajuta animalele să iniţieze sau să evite contactul cu alţi membri ai grupului. Se recomandă cu tărie adăugarea unor forme de îmbogăţire a interiorului incintei pentru intensificarea complexităţii mediului. Tuburile, cutiile şi scăriţele sunt exemple de dispozitive care au fost folosite cu succes pentru rozătoare, acestea prezentând avantajul suplimentar de a mări suprafaţa utilizabilă a pardoselii.

Gerbilii necesită relativ mai mult spaţiu faţă de alte specii de rozătoare, pentru a putea construi şi/sau utiliza vizuini de dimensiuni suficiente. Gerbilii au nevoie de un strat subţire de aşternut pentru săpat şi construit cuiburi sau de un substitut de vizuină, cu o lungime de cel puţin 20 cm.

Ar trebui să se ia în considerarea utilizarea de tipuri de incinte şi structuri transparente sau colorate, care să permită buna observare a animalelor fără a le deranja.

Aceleaşi principii privind calitatea şi dimensiunile spaţiului, îmbogăţirea mediului de viaţă şi alte consideraţii din acest document ar trebui aplicate sistemelor de reţinere, precum cuştile aerisite individual (IVC), deşi proiectarea acestor sisteme poate necesita o abordare diferită.

4.3. Incinte – dimensiuni şi pardoseală

Incintele ar trebui construite din materiale uşor de curăţat, iar proiectarea lor ar trebui să permită supravegherea adecvată animalelor fără a le perturba.

Odată ce animalele tinere devin active, ele necesită un spaţiu proporţional mai mare decât cel al adulţilor.

4.3.1. Dimensiuni

În acest tabel şi în toate tabelele următoare referitoare la recomandările privind rozătoarele, „înălţimea incintei” înseamnă distanţa verticală dintre podea şi acoperiş; această înălţime ar trebui să se aplice la peste 50 % din suprafaţa minimă a podelei înainte de adăugarea structurilor de îmbogăţire a mediului de viaţă.

La elaborarea procedurilor, ar trebui să se ţină seama de creşterea potenţială a animalelor, astfel încât să se asigure un spaţiu adecvat (astfel cum este detaliat în tabelele A.1-A.5) pe toată durata studiului.

Tabelul A.1

Şoareci: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea corpului (g) Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă a incintei (cm) Ca rezervă şi în timpul experimentelor până la 20 inclusiv 330 60 12 peste 20 şi până la 25 inclusiv 330 70 12 peste 25 şi până la 30 inclusiv 330 80 12 peste 30 330 100 12 Reproducţie 330 Pentru o pereche monogamă (mascul şi femelă) sau un trio (consangvin). Pentru fiecare femelă suplimentară cu puii ei, ar trebui să se adauge 180 cm2. 12 Ca rezervă la crescători (2) Dimensiunea incintei 950 cm2 sub 20 950 40 12 Dimensiunea incintei 1 500 cm2 sub 20 1 500 30 12





Tabelul A.2

Şobolani: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea corpului (g) Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă a incintei (cm) Ca rezervă şi în timpul experimentelor (3) până la 200 inclusiv 800 200 18 peste 200 şi până la 300 inclusiv 800 250 18 peste 300 şi până la 400 inclusiv 800 350 18 peste 400 şi până la 600 inclusiv 800 450 18 peste 600 1 500 600 18 Reproducţie 800 Mama şi puii ei. Pentru fiecare animal adult suplimentar, se adaugă cu titlu definitiv 400 cm2 18 Rezervă la crescători (4) până la 50 inclusiv 1 500 100 18 peste 50 şi până la 100 inclusiv 1 500 125 18 Dimensiunea incintei 1 500 cm2 peste 100 şi până la 150 inclusiv 1 500 150 18 peste 150 şi până la 200 inclusiv 1 500 175 18 Ca rezervă la crescători (4) până la 100 2 500 100 18 peste 100 şi până la 150 inclusiv 2 500 125 18 Dimensiunea incintei 2 500 cm2 peste 150 şi până la 200 inclusiv 2 500 150 18





Tabelul A.3

Gerbili: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea corpului (g) Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă a incintei (cm) Ca rezervă şi în timpul experimentelor până la 40 inclusiv 1 200 150 18 peste 40 1 200 250 18 Reproducţie 1 200 18 Pereche monogamă sau trio cu pui





Tabelul A.4

Hamsteri: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea corpului (g) Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă a incintei (cm) Ca rezervă şi în timpul experimentelor până la 60 inclusiv 800 150 14 peste 60 şi până la 100 inclusiv 800 200 14 peste 100 800 250 14 Reproducţie 800 Mamă sau pereche monogamă cu puii 14 Ca rezervă la crescători (5) sub 60 1 500 100 14





Tabelul A.5

Cobai: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea corpului (g) Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă a incintei (cm) Ca rezervă şi în timpul experimentelor până la 200 inclusiv 1 800 200 23 peste 200 şi până la 300 inclusiv 1 800 350 23 peste 300 şi până la 450 inclusiv 1 800 500 23 peste 450 şi până la 700 inclusiv 2 500 700 23 peste 700 2 500 900 23 Reproducţie 2 500 Pereche cu puii. Pentru fiecare femelă de reproducţie suplimentară, se adaugă 1 000 cm2 23

4.3.2. Pardoseala

Podelele solide cu aşternut sau podelele perforate sunt preferabile podelelor din grătar sau din plasă de sârmă. În cazul în care se utilizează o podea din grătar sau din plasă de sârmă, ar trebui să se asigure o zonă solidă sau căptuşită sau, ca alternativă în cazul cobailor, o suprafaţă de tip grătar, unde animalele să se poată odihni, cu excepţia cazului în care condiţii experimentale specifice interzic acest lucru. Litiera poate fi eliminată temporar ca parte a practicilor de împerechere.

Deoarece podelele din plasă de sârmă pot cauza răniri grave, acestea ar trebui inspectate îndeaproape şi întreţinute pentru a se garanta că nu există fire metalice ascuţite sau desprinse.

În etapa ultimă de gestaţie, la fătare şi în cursul lactaţiei, femelele de reproducţie ar trebui să fie ţinute numai pe podele solide cu aşternut.

4.4. Hrănirea

(A se vedea punctul 4.6 din secţiunea generală)

4.5. Adăparea

(A se vedea punctul 4.7 din secţiunea generală)

4.6. Substrat, litieră, material pentru aşternut sau cuiburi

(A se vedea punctul 4.8 din secţiunea generală)

4.7. Curăţenia

Deşi standardele ridicate de igienă ar trebui respectate, este recomandabil să se menţină anumite indicii de miros lăsate de animale. Ar trebui să se evite schimbarea prea frecventă a incintelor, în special în cazul în care sunt ocupate de femele gestante sau cu pui, dat fiind că aceste perturbări pot duce la dezinteresul mamei pentru pui sau la canibalism.

Deciziile privind frecvenţa curăţeniei ar trebui bazate, aşadar, pe tipul de adăpost, pe tipul de animal, pe densitatea stocului şi pe capacitatea sistemelor de ventilaţie de a menţine o calitate corespunzătoare a aerului.

4.8. Manipularea

În timpul manipulării, este necesar să se reducă la minim tulburarea animalelor sau a mediului lor ambiant. Acest aspect este deosebit de important în cazul hamsterilor.

4.9. Sacrificarea prin metode umane

(A se vedea punctul 4.11 din secţiunea generală)

4.10. Înregistrarea datelor

(A se vedea punctul 4.12 din secţiunea generală)

4.11. Identificarea

(A se vedea punctul 4.13 din secţiunea generală)

B. ORIENTĂRI SPECIFICE PRIVIND IEPURII

1. Introducere

Iepurele (Oryctolagus cuniculus) este o specie în mod natural gregară. Iepurilor ar trebui să li se asigure spaţiu adecvat şi un mediu de viaţă îmbogăţit, lipsa acestora putând duce la pierderea activităţii locomotorii normale şi la anomalii scheletice.

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

(A se vedea punctul 2.1 din secţiunea generală)

2.2. Temperatura

Iepurii ar trebui ţinuţi la niveluri de temperatură cuprinse între 15 şi 21 oC. Temperaturile locale pentru grupurile de iepuri din incintele cu podea solidă vor fi adesea mai ridicate decât temperatura ambiantă. Chiar cu o ventilaţie adecvată, temperatura din incintă poate depăşi temperatura ambiantă cu până la 6 oC.

Materialele pentru aşternut/cutii-cuiburi oferă animalelor posibilitatea de a controla propriul microclimat. Ar trebui să se acorde o atenţie deosebită temperaturii din sistemele de reţinere.

2.3. Umiditatea

Umiditatea relativă din instalaţiile pentru iepuri nu ar trebui să se situeze sub 45 %.

2.4. Iluminatul

(A se vedea punctul 2.4 din secţiunea generală)

2.5. Zgomotul

(A se vedea punctul 2.5 din secţiunea generală)

2.6. Sistemele de alarmă

(A se vedea punctul 2.6 din secţiunea generală)

3. Sănătatea

(A se vedea punctele 4.1 şi 4.4 din secţiunea generală)

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

4.1. Adăpostirea

Iepurii tineri şi femelele ar trebui să fie adăpostite în grupuri sociale armonioase. Adăpostirea individuală ar trebui să aibă loc numai dacă există o justificare din motive veterinare sau de sănătate. Adăpostirea individuală din motive experimentale ar trebui decisă în consultare cu tehnicienii veterinari şi cu persoanele competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor. Masculii adulţi pot manifesta un comportament teritorial şi nu ar trebui să fie adăpostiţi cu alţi masculi adulţi. Ţarcurile cu mediu îmbogăţit au fost folosite cu succes pentru a adăposti iepurii tineri şi femelele adulte, dar administrarea cu grijă a acestor grupuri se poate dovedi necesară pentru a se evita agresiunile. În mod ideal, iepurii adăpostiţi în grup ar trebui să fie fraţi care au fost ţinuţi împreună de la înţărcare. Dacă indivizii nu pot fi adăpostiţi în grup, ar trebui să se ia în considerare o modalitate de adăpostire care să permită un contact vizual apropiat.

4.2. Îmbogăţirea mediului de viaţă

Îmbogăţirea corespunzătoare a mediului de viaţă în cazul iepurilor cuprinde furaj grosier, blocuri de fân sau beţişoare de ros, precum şi o zonă unde animalele se pot retrage. În ţarcurile destinate adăpostirii în grup, ar trebui să existe bariere vizuale şi structuri care să asigure refugii şi să permită comportamentul vigilent. De asemenea, femelele de reproducţie ar trebui să beneficieze de materiale de aşternut şi de un cuib de fătare.

4.3. Incinte – dimensiuni şi pardoseală

Este preferabil ca incintele să fie rectangulare. În cadrul incintei ar trebui să existe o suprafaţă mai înaltă. Această suprafaţă ar trebui să le permită animalelor să se întindă, să se aşeze şi să se deplaseze cu uşurinţă dedesubt, dar nu ar trebui să acopere mai mult de 40 % din suprafaţa podelei. În timp ce înălţimea incintei ar trebui să fie suficientă pentru ca iepurele să poată sta în poziţie verticală fără ca urechile să atingă plafonul, nu este necesar ca suprafaţa mai înaltă să dispună de acelaşi spaţiu liber în înălţime. Dacă există motive ştiinţifice sau veterinare solide pentru a nu folosi o platformă, atunci incinta ar trebui să fie cu 33 % mai mare pentru un iepure singur şi cu 60 % mai mare pentru doi iepuri. Dacă este posibil, iepurii ar trebui ţinuţi în ţarcuri.

4.3.1. Dimensiuni

Tabelul B.1

Iepuri cu vârsta de peste 10 săptămâni: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea finală a corpului (kg) Suprafaţa minimă a podelei pentru unul sau două animale armonioase din punct de vedere social (cm2) Înălţimea minimă (cm) mai mică de 3 3 500 45 între 3 şi 5 inclusiv 4 200 45 peste 5 5 400 60

Tabelul este valabil atât pentru cuşti, cât şi pentru ţarcuri. În cuşti, ar trebui să existe o suprafaţă mai înaltă (a se vedea tabelul B.4). Ţarcurile ar trebui să cuprindă structuri de subdiviziune a spaţiului, pentru a permite animalelor să iniţieze sau să evite contactul social. Suprafaţa suplimentară a podelei este de 3 000 cm2/iepure pentru al treilea, al patrulea, al cincilea şi al şaselea iepure, în timp ce 2 500 cm2 ar trebui adăugaţi pentru fiecare exemplar suplimentar în cazul în care există mai mult de şase iepuri.

Tabelul B.2

Femelă cu pui: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutatea femelei (kg) Suprafaţa minimă pentru zona de adăpostire (cm2) Supliment pentru cuiburi de fătare (cm2) Înălţimea minimă (cm) mai mică de 3 3 500 1 000 45 între 3 şi 5 inclusiv 4 200 1 200 45 peste 5 5 400 1 400 60

Cu cel puţin trei sau patru zile înainte de fătare, femelelor ar trebui să li se asigure o boxă suplimentară sau o cutie în care să îşi poată construi un cuib de fătare. Cutiile-cuiburi ar trebui să se afle, de preferinţă, în exteriorul incintei. Ar trebui să se furnizeze paie sau alte materiale de aşternut. Incintele ar trebui să fie proiectate astfel încât femelele să se poată deplasa într-o altă boxă sau într-o zonă mai înaltă, pentru a se îndepărta de pui după ce aceştia au părăsit cuibul. După înţărcare, puii ar trebui să stea împreună în boxa de fătare cât mai mult timp posibil. În această incintă pot fi ţinuţi până la opt pui, de la înţărcare până la vârsta de şapte săptămâni, iar cinci pui între opt şi zece săptămâni pot fi ţinuţi pe suprafaţa minimă de podea.

Tabelul B.3

Iepurii cu vârsta mai mică de 10 săptămâni: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Vârsta Suprafaţa minimă a incintei (cm2) Suprafaţa minimă a podelei per animal (cm2) Înălţimea minimă (cm) de la înţărcare până la 7 săptămâni 4 000 800 40 între 7 şi 10 săptămâni 4 000 1 200 40

Tabelul este valabil atât pentru cuşti, cât şi pentru ţarcuri. Ţarcurile ar trebui să cuprindă structuri de subdiviziune a spaţiului, pentru a permite animalelor să iniţieze sau să evite contactul social. După înţărcare, puii ar trebui să stea împreună în boxa de fătare cât mai mult timp posibil.

Tabelul B.4

Iepuri: Dimensiuni optime pentru suprafeţele mai înalte din incintele cu dimensiunile indicate în tabelul B.1

Vârsta în săptămâni Greutatea finală a corpului (kg) Dimensiunea optimă (cm × cm) Înălţimea optimă de la suprafaţa incintei (cm) mai mică de 3 55 × 25 25 între 3 şi 5 inclusiv 55 × 30 25 peste 10 peste 5 60 × 35 30

Pentru a permite utilizarea corectă a suprafeţei mai înalte şi a incintei ca un întreg, dimensiunile indicate anterior pentru suprafaţă şi înălţime sunt valori optime, valorile minime şi maxime fiind foarte apropiate (în limita a 10 % din dimensiunile optime). În cazul în care există justificări ştiinţifice sau de natură veterinară pentru a nu furniza o suprafaţă mai înaltă, atunci suprafaţa podelei ar trebui să fie cu 33 % mai mare pentru un iepure singur şi cu 60 % mai mare pentru doi iepuri, pentru a facilita activităţile locomotorii ale iepurilor şi pentru a mări şansa de a se îndepărta de un animal mai dominant.

În cazul în care se asigură o suprafaţă mai înaltă pentru iepurii cu vârsta mai mică de 10 săptămâni, dimensiunea optimă a acestei suprafeţe ar trebui să fie de 55 × 25 cm, iar înălţimea faţă de suprafaţa podelei ar trebui să fie astfel încât animalele să poată utiliza suprafaţa mai înaltă.

4.3.2. Pardoseala

Podelele din sârmă nu ar trebui utilizate fără a se asigura o zonă de odihnă suficient de mare pentru a putea susţine toţi iepurii în acelaşi timp. Podelele solide cu aşternut sau podelele perforate sunt preferabile podelelor din grătar sau din plasă de sârmă.

4.4. Hrănirea

(A se vedea punctul 4.6 din secţiunea generală)

4.5. Adăparea

(A se vedea punctul 4.7 din secţiunea generală)

4.6. Substrat, litieră, material pentru aşternut şi cuiburi

(A se vedea punctul 4.8 din secţiunea generală)

4.7. Curăţenia

(A se vedea punctul 4.9 din secţiunea generală)

4.8. Manipularea

(A se vedea punctul 4.10 din secţiunea generală)

4.9. Sacrificarea prin metode umane

(A se vedea punctul 4.11 din secţiunea generală)

4.10. Înregistrarea datelor

(A se vedea punctul 4.12 din secţiunea generală)

4.11. Identificarea

(A se vedea punctul 4.13 din secţiunea generală)

C. ORIENTĂRI SPECIFICE PRIVIND PISICILE

1. Introducere

Pisica domestică derivă din pisica sălbatică africană solitară (Felis silvestris libyca), dar are o tendinţă puternică de a deprinde un comportament social. Dacă se asigură o socializare corespunzătoare încă de la început, acest comportament poate fi manifestat atât faţă de congeneri, cât şi faţă de om.

Buna interacţiune socială cu oamenii încurajează un temperament propice studiilor ulterioare. Cu toate acestea, întrucât pisicile nu au ierarhii de dominanţă, iar mecanismele de reconciliere postconflictuală par a fi absente, formarea relaţiilor sociale poate fi stresantă. Semnele vizibile de stres la pisici nu sunt atât de uşor de interpretat ca la câini.

Deoarece pisicile au un comportament teritorial şi se ataşează de locuri particulare, este probabil ca o eventuală schimbare a locului de adăpostire să constituie o experienţă stresantă. Pisicile sunt foarte bune căţărătoare şi utilizează foarte mult structurile înalte (de exemplu, etajerele), atât ca puncte de observaţie, cât şi pentru a menţine o distanţă faţă de alte pisici atunci când sunt adăpostite în grupuri.

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

(A se vedea punctul 2.1 din secţiunea generală)

2.2. Temperatura

Pisicile pot fi ţinute într-o gamă largă de valori de temperatură, cu condiţia ca bunăstarea lor să nu fie compromisă. Valorile de temperatură cuprinse între 15 şi 21 oC ar trebui să fie menţinute atunci când este necesar controlul strict al pisicilor utilizate în experimente (a se vedea punctul 2.2.3 din secţiunea generală).

Deoarece capacitatea de termoreglare a pisoilor este limitată în aproximativ primele zece zile de viaţă, în această perioadă ar trebui asigurată încălzire locală suplimentară.

2.3. Umiditatea

Nu este necesar să se controleze umiditatea relativă, deoarece pisicile pot fi expuse la fluctuaţii mari ale umidităţii relative ambientale fără a fi afectate.

2.4. Iluminatul

Adăpostirea pisicilor în condiţiile ciclului natural de 24 de ore lumină-întuneric este acceptabilă. În cazul în care intervalul de zi este asigurat prin iluminare artificială, durata acestuia ar trebui să se situeze între 10-12 ore pe zi.

Dacă lumina naturală este total exclusă, ar trebui să se asigure un iluminat de noapte cu un nivel scăzut (5-10 lux), care să permită pisicilor să păstreze un anumit grad de vizibilitate şi care să ţină seama de reacţia lor de alarmă.

2.5. Zgomotul

(A se vedea punctul 2.5 din secţiunea generală)

2.6. Sistemele de alarmă

(A se vedea punctul 2.6 din secţiunea generală)

3. Sănătatea

(A se vedea punctele 4.1 şi 4.4 din secţiunea generală)

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

4.1. Adăpostirea

Femelele şi exemplarele sterilizate de ambele sexe sunt în general sociabile şi sunt de obicei adăpostite în grupuri de până la douăsprezece pisici. Cu toate acestea, stabilirea de grupuri de două sau mai multe pisici de acest tip necesită supravegherea atentă a compatibilităţii tuturor indivizilor din grup. Este necesară o atenţie deosebită atunci când se regrupează pisicile, când se introduc noi exemplare într-un grup, când se adăpostesc masculi nesterilizaţi într-un grup sau când pisicile sunt ţinute în grupuri mai mari.

Având în vedere că pisicile sunt în mod normal adăpostite în grupuri, adăpostirea individuală poate fi un factor de stres important. De aceea, pisicile nu ar trebui să fie adăpostite individual pentru mai mult de 24 de ore fără justificare din motive veterinare sau de bunăstare. Adăpostirea individuală pentru mai mult de 24 de ore din motive experimentale ar trebui să fie decisă ca urmare a consultării cu tehnicianul veterinar şi cu persoanele competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor.

Pisicile care sunt în mod repetat agresive faţă de alte pisici ar trebui adăpostite individual numai dacă nu li se găseşte un partener compatibil. Stresul social la toţi indivizii adăpostiţi în pereche sau în grup ar trebui supravegheat cel puţin săptămânal, folosindu-se un sistem stabilit de evaluare a stresului comportamental şi/sau fiziologic. Acest lucru este deosebit de important în cazul masculilor nesterilizaţi.

Femelele cu pui în vârstă de până la patru săptămâni sau femelele aflate în ultimele două săptămâni de gestaţie pot fi adăpostite individual. În această perioadă, ar trebui, de asemenea, să se ia în considerarea posibilitatea de a permite femelelor care sunt în mod normal adăpostite în grup să aibă acces la grupul lor, spre exemplu prin conexiuni între boxele de fătare şi spaţiile de adăpostire în grup a animalelor.

Dezvoltarea comportamentului social la pisici este profund influenţată de experienţa socială dobândită la vârsta cuprinsă între două şi opt săptămâni. În timpul acestei perioade, este deosebit de important ca pisica să aibă contacte sociale cu alte pisici (de exemplu, puii proveniţi de la aceeaşi fătare) şi cu oamenii, precum şi să fie familiarizată cu condiţiile de mediu pe care le va putea întâlni în timpul utilizării ulterioare. Manipularea zilnică în acest stadiu sensibil de dezvoltare este o condiţie necesară pentru comportamentul social al pisicii adulte; s-a dovedit că o perioadă scurtă de manipulare, chiar din prima zi după naştere, este deosebit de importantă, întrucât animalele tinere sunt deja capabile să reacţioneze la stimularea olfactivă şi tactilă.

Toate pisicile ar trebui să beneficieze zilnic de o perioadă de joacă şi de interacţiuni sociale generale cu oamenii, plus de un timp suplimentar pentru îngrijirea periodică. Ar trebui să se acorde o atenţie deosebită îmbogăţirii mediului social al pisicilor adăpostite individual, prin asigurarea unor contacte suplimentare cu oamenii.

4.2. Îmbogăţirea mediului de viaţă

Ar trebui să se asigure structuri înălţate, parţial îngrădite (spre exemplu, o zonă de odihnă cu trei pereţi şi acoperiş, situată pe o platformă aflată la aproximativ un metru faţă de podea), pentru a oferi pisicilor un post de observaţie a mediului lor şi, în cazul în care sunt adăpostite în pereche sau în grup, posibilitatea de a menţine o distanţă confortabilă faţă de alte pisici. Ar trebui să existe un număr suficient de structuri de acest tip pentru a reduce competiţia. Structurile ar trebui distribuite în cadrul incintei, astfel încât animalele să poată utiliza în întregime spaţiul disponibil.

Ar trebui, de asemenea, să existe posibilitatea ca pisicile să beneficieze de refugiu şi de intimitate în cadrul propriei incinte şi, în special, în afara câmpului vizual al pisicilor din alte incinte. Ar trebui să fie furnizate suprafeţe verticale din lemn, care să permită ascuţirea ghearelor şi marcarea prin miros.

Îngrăditurile exterioare furnizează o posibilitate de îmbogăţire a mediului de viaţă al pisicilor, atât în unităţile de creştere, cât şi în unităţile utilizatoare, şi ar trebui să fie puse la dispoziţie dacă este posibil.

Ar trebui să se încurajeze comportamentul pseudoprădător şi ludic. O selecţie de jucării ar trebui să fie disponibilă, iar acestea ar trebui să fie schimbate periodic, astfel încât să se asigure stimularea permanentă şi să se evite obişnuinţa, care diminuează motivaţia de a se juca.

4.3. Incinte – dimensiuni şi pardoseală

Incintele, inclusiv diviziunile dintre acestea, ar trebui să ofere pisicilor un mediu solid şi uşor de curăţat. Proiectarea şi construcţia ar trebui să asigure o structură deschisă şi luminoasă, oferind pisicilor posibilitatea de a avea o vedere cuprinzătoare asupra mediului înconjurător.

4.3.1. Dimensiuni

Tabelul C.1.

Pisici: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Podea (6) (m2) Rafturi (m2) Înălţime (m) Suprafaţa minimă pentru un animal adult 1,5 0,5 2 Pentru fiecare animal suplimentar, se adaugă: 0,75 0,25 —

Spaţiul minim în care poate fi ţinută femela cu puii săi este spaţiul minim pentru o pisică singură, care ar trebui mărit în mod treptat, astfel încât, până la vârsta de patru luni, puii să fi fost readăpostiţi pentru a se respecta standardele de spaţiu menţionate mai sus pentru adulţi. Vârsta normală pentru înţărcare este între şapte şi nouă săptămâni.

Pisicile nu ar trebui niciodată forţate să îşi petreacă întreaga viaţă în exterior şi ar trebui să aibă acces permanent la o incintă interioară care respectă toate standardele, inclusiv dimensiunile minime detaliate în prezentele orientări.

Zonele pentru hrănire şi litierele nu ar trebui să fie situate la mai puţin de 50 cm distanţă şi nu ar trebui să fie schimbate între animale.

Adăpostirea animalelor în spaţii ale căror dimensiuni se află sub standardele minime detaliate anterior, precum cuştile metabolice, sau orice tip similar de adăpostire în scopuri ştiinţifice poate compromite grav bunăstarea animalelor. Această limitare a spaţiului ar trebui să se facă pe o durată minimă şi într-un spaţiu care corespunde pe cât posibil standardelor definite anterior şi nu este mai mic decât spaţiul necesar pentru ca animalul să se lungească în plan orizontal şi vertical, să se întindă şi să se răsucească.

4.3.2. Pardoseala

Podeaua preferată pentru incinte este o podea solidă şi continuă, cu o suprafaţă netedă şi nealunecoasă. Mobilierul suplimentar din incintă ar trebui să asigure fiecărei pisici un loc de odihnă confortabil.

Sistemele de podea deschisă, precum grătarul sau plasa de sârmă, nu ar trebui folosite pentru pisici. În cazul în care există o justificare pentru podeaua deschisă, ar trebui să se acorde o atenţie deosebită proiectării şi construcţiei acesteia, astfel încât să se evite orice durere, rană sau boală şi să se permită animalelor să manifeste comportamente normale. Conform experienţei practice, cuştile metabolice nu sunt întotdeauna necesare, deoarece urina şi excrementele pisicii pot fi colectate direct din litiere.

Calitatea şi finisajul podelei din îngrăditurile exterioare nu trebuie să respecte în mod necesar standardele aplicabile incintelor interioare, dar trebuie să fie uşor de curăţat şi să nu rănească pisicile.

4.4. Hrănirea

(A se vedea punctul 4.6 din secţiunea generală)

4.5. Adăparea

(A se vedea punctul 4.7 din secţiunea generală)

4.6. Substrat, litieră, material pentru aşternut şi cuiburi

Ar trebui să existe cel puţin o litieră cu dimensiuni minime de 300 × 400 mm la fiecare două pisici şi aceasta ar trebui să conţină un aşternut sau un substrat potrivit, absorbant şi netoxic, care să fie acceptat şi utilizat de pisici. Dacă urina şi excrementele sunt depozitate în mod regular în afara litierelor, ar trebui să se asigure litiere suplimentare cu substrat diferit. Dacă această măsură este ineficientă la pisicile adăpostite în pereche sau în grup, înseamnă că există o incompatibilitatea socială, iar pisicile ar trebui îndepărtate din grup una câte una, până când problema este soluţionată.

Ar trebui să se asigure suprafeţe suficiente de odihnă pentru toate pisicile şi acesta ar trebui făcute dintr-un material potrivit, uşor de curăţat. Aceste zone de odihnă ar trebui să conţină materiale de aşternut, precum fibre de poliester sau materiale de aşternut similare.

4.7. Curăţenia

Fiecare incintă ocupată ar trebui curăţat cel puţin zilnic. Litierele ar trebui golite zilnic, iar materialele de aşternut ar trebui înlocuite.

Pisicile nu ar trebui să fie udate în urma curăţării incintelor. Atunci când acestea sunt spălate cu jet de apă, pisicile ar trebui mutate într-un loc uscat şi aduse înapoi numai atunci când incinta este suficient de uscată.

4.8. Manipularea

Pentru pisici, contactul apropiat cu persoanele care le îngrijesc este deosebit de important, în special în cazul pisicilor adăpostite individual.

4.9. Sacrificarea prin metode umane

(A se vedea punctul 4.11 din secţiunea generală)

4.10. Înregistrarea datelor

(A se vedea punctul 4.12 din secţiunea generală)

4.11. Identificarea

(A se vedea punctul 4.13 din secţiunea generală)

D. ORIENTĂRI SPECIFICE PRIVIND CÂINII

1. Introducere

Câinele domestic (Canis familiaris) este un animal curios şi foarte social, care caută în mod activ informaţii despre mediul său ambiant, reflectând comportamentul strămoşilor săi din familia lupilor. Deşi o mare parte a zilei este consacrată odihnei, câinele are nevoie de un mediu fizic şi social complex în timpul fazei active.

Pentru fătare şi creşterea puilor, femelele preferă să fie singure într-o zonă liniştită.

Deoarece agresivitatea reprezintă un risc important, ar trebui să se acorde o atenţie deosebită menţinerii câinilor în grupuri armonioase din punct de vedere social. Orientările furnizate se referă la câinele de rasă Beagle, rasa cel mai des folosită. Ar trebui să se ţină seama de caracteristicile individuale de rasă atunci când se utilizează alte rase.

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

(A se vedea punctul 2.1 din secţiunea generală)

2.2. Temperatura

Câinii pot fi ţinuţi la diverse niveluri de temperatură, cu condiţia ca bunăstarea lor să nu fie compromisă. Valorile de temperatură cuprinse între 15 şi 21 oC ar trebui menţinute atunci când este necesar controlul strict al câinilor utilizaţi în experimente (a se vedea punctul 2.2.3 din secţiunea generală).

Deoarece capacitatea de termoreglare a căţeilor este limitată în aproximativ primele zece zile de viaţă, în această perioadă ar trebui asigurată încălzire locală suplimentară în boxa de fătare.

2.3. Umiditatea

Nu este necesar să se controleze umiditatea relativă, deoarece câinii pot fi expuse la fluctuaţii mari ale umidităţii relative ambientale fără a fi afectaţi.

2.4. Iluminatul

Adăpostirea câinilor în condiţiile ciclului natural de 24 de ore lumină-întuneric este acceptabilă. În cazul în care intervalul de zi este asigurat prin iluminare artificială, durata acestuia ar trebui să se situeze între 10-12 ore pe zi.

Dacă lumina naturală este total exclusă, ar trebui să se asigure un iluminat de noapte cu un nivel scăzut (5-10 lux), care să permită câinilor să păstreze un anumit grad de vizibilitate şi care să ţină seama de reacţia de alarmă.

2.5. Zgomotul

Zgomotul din coteţele de câini poate atinge niveluri ridicate despre care se ştie că dăunează oamenilor şi care pot afecta sănătatea sau fiziologia câinilor. Din aceste motive, este important să se ia în considerare metode de reducere a zgomotului în instalaţiile pentru câini. Zgomotul poate fi redus în special prin proiectarea unor instalaţii care să răspundă nevoilor comportamentale ale câinilor. Zgomotul se datorează în mare parte emisiilor vocale ale câinilor, dar poate fi generat şi de operaţiunile legate de creştere din cadrul instalaţiei sau de surse externe. Orice sursă de zgomot care poate stimula lătratul suplimentar ar trebui, aşadar, să fie limitată cât mai mult posibil. Pătrunderea zgomotului extern poate fi redusă prin amplasarea corespunzătoare a instalaţiei şi printr-o proiectare arhitecturală corespunzătoare. Zgomotul generat în cadrul instalaţiei poate fi redus prin materiale sau structuri care absorb zgomotul. Atunci când se proiectează sau se modifică incintele pentru câini, ar trebui consultaţi specialişti în materie de reducere a zgomotului.

2.6. Sistemele de alarmă

(A se vedea punctul 2.6 din secţiunea generală)

3. Sănătatea

(A se vedea punctele 4.1. şi 4.4 din secţiunea generală)

4. Adăpostirea, îmbogăţirea mediului de viaţă şi îngrijirea

4.1. Adăpostirea

Câinii ar trebui adăpostiţi în grupuri social armonioase în cadrul incintei, exceptând cazul în care procedurile ştiinţifice sau cerinţele de bunăstare interzic acest lucru. Este necesară o atenţie deosebită atunci când se regrupează câini sau când se introduc exemplare noi într-un grup. În toate cazurile, compatibilitatea socială în cadrul grupurilor ar trebui să facă obiectul unei supravegheri permanente.

Îngrăditurile exterioare furnizează o posibilitate de îmbogăţire a mediului de viaţă al câinilor, atât în unităţile de creştere, cât şi în unităţile utilizatoare, şi ar trebui să fie puse la dispoziţie dacă este posibil.

Adăpostirea individuală a câinilor, chiar pe perioade scurte, poate fi un factor de stres important. De aceea, câinii nu ar trebui să fie adăpostiţi individual mai mult de patru ore fără justificare din motive veterinare sau de bunăstare. Adăpostirea individuală pe o durată mai mare de patru ore din motive experimentale ar trebui decisă în urma consultării cu tehnicianul veterinar şi cu persoanele competente responsabile pentru consultanţa privind bunăstarea animalelor.

În aceste situaţii, resurse suplimentare ar trebui alocate bunăstării şi îngrijirii acestor câini. Toate animalele adăpostite individual ar trebui să beneficieze zilnic de un timp suplimentar de socializare cu oamenii, dar şi de contact vizual, auditiv şi, dacă este posibil, tactil cu alţi câini.

Exceptând cazul în care este contraindicat din motive ştiinţifice, câinilor adăpostiţi individual ar trebui să li se permită să facă zilnic exerciţii într-o zonă separată, cu alţi câini dacă este posibil, în prezenţa personalului de supraveghere şi în interacţiune cu acesta.

În măsura posibilului, câinii masculi ar trebui să fie adăpostiţi în perechi sau în grupuri sociale armonioase, sau cu femele. Femelele aflate în ultima etapă de gestaţie nu ar trebui mutate în boxe de fătare decât cu una sau două săptămâni înainte de data estimată a fătării. Cât timp sunt ţinute în boxele de fătare, femelele ar trebui să beneficieze zilnic de contact suplimentar cu oamenii.

Comportamentul social la câini se dezvoltă la o vârstă cuprinsă între patru şi douăzeci de săptămâni. În timpul acestei perioade, câinele ar trebui să aibă contacte sociale cu ceilalţi pui, cu câini adulţi (de exemplu, femela) şi cu oamenii, şi să fie familiarizat cu condiţiile de mediu pe care le va putea întâlni ulterior. Manipularea zilnică în acest stadiu sensibil de dezvoltare este o condiţie necesară pentru comportamentul social al câinelui adult; s-a dovedit că o perioadă scurtă de manipulare, chiar din prima zi după naştere, este deosebit de importantă, întrucât animalele tinere sunt deja capabile să reacţioneze la stimularea olfactivă şi tactilă.

4.2. Îmbogăţirea mediului de viaţă

Proiectarea incintelor interioare şi exterioare ar trebui să asigure câinilor o anumită intimitate şi să le permită să exercite un anumit control asupra interacţiunilor lor sociale.

Ar trebui să se asigure zone separate pentru diferitele activităţi. Aceasta se poate obţine, spre exemplu, prin includerea de platforme înălţate şi de subdiviziuni ale ţarcurilor.

Delicatesele şi jucăriile pentru câini contribuie la bunăstarea animalelor, cu condiţia ca acestea să fie folosite în mod corespunzător şi să fie adecvat monitorizate. Deoarece rosul este un comportament important, ar trebui furnizate obiecte care răspund acestei nevoi.

Avantajele principale ale exerciţiului fizic este că asigură posibilităţi suplimentare de a descoperi un mediu complex şi variat şi intensifică interacţiunea cu alţi câini şi cu oamenii. Aceste aspecte sunt deosebit de importante dacă aceste nevoi nu pot fi satisfăcute pe deplin în spaţiul incintei. De aceea, exceptând cazul în care este contraindicat din motive ştiinţifice sau veterinare, câinii ar trebui duşi într-o zonă separată, unde să li se permită să facă exerciţii fizice, în mod ideal în fiecare zi, în compania altor câini, sub supravegherea membrilor personalului şi în interacţiune cu aceştia.

4.3. Incinte – dimensiuni şi pardoseală

Incintele, inclusiv diviziunile dintre acestea, ar trebui să ofere câinilor un mediu solid şi uşor de curăţat. Proiectarea şi construcţia ar trebui să asigure o structură deschisă şi luminoasă, oferind câinilor posibilitatea de a avea o vedere generală asupra celorlalţi câini şi asupra personalului, în exteriorul spaţiului în care sunt adăpostiţi.

4.3.1. Dimensiuni

Prezentele orientări urmăresc să încurajeze adăpostirea în grup a câinilor şi să permită îmbogăţirea adecvată a mediului de viaţă. Ar trebui precizat că, în cadrul acestui concept şi a acestei strategii, se încurajează adăpostirea câinilor în grupuri mari şi armonioase din punct de vedere social, atât pentru a mări suprafaţa podelei disponibile, cât şi pentru a mări posibilităţile de socializare.

Câinii nu ar trebui niciodată forţaţi să îşi petreacă întreaga viaţă în exterior şi ar trebui să aibă acces permanent la o incintă interioară care respectă standardele de construcţie şi de control al mediului detaliate în prezentele orientări. Incintele interioare ar trebui să reprezinte cel puţin de 50 % din spaţiul minim disponibil pentru câini, astfel cum este detaliat în tabelul D.1 prezentat în continuare.

Standardele de spaţiu detaliate în continuare se bazează pe valorile necesare pentru câinii de rasă Beagle, dar ar trebui precizat că rasele de talie mare, precum Saint Bernard sau ogarul irlandez, au nevoie de spaţii cu dimensiuni mult mai mari. Pentru alte rase decât Beagle, standardele de spaţiu ar trebui convenite în consultare cu personalul veterinar şi cu autoritatea responsabilă.

Tabelul D.1

Câini: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu

Greutate (kg) Suprafaţa minimă a incintei (m2) Suprafaţa minimă a podelei pentru unul sau două animale (m2) Pentru fiecare animal suplimentar, se adaugă un minim de (m2) Înălţimea minimă (m) până la 20 4 4 2 2 peste 20 4 8 4 2

Câinii adăpostiţi în pereche sau în grup pot fi restricţionaţi fiecare la jumătate din spaţiul total disponibil (2 m2 pentru un câine sub 20 kg, 4 m2 pentru un câine peste 20 kg) atunci când fac obiectul unor experimente în sensul Directivei 86/609/CEE, în cazul în care această izolare este esenţială în scopuri ştiinţifice. Perioada în care un câine este ţinut într-un astfel de spaţiu limitat ar trebui redusă la minimum şi nu ar trebui în niciun caz să depăşească patru ore. Această dispoziţie urmăreşte să încurajeze adăpostirea în pereche (în special, în studiile de toxicologie), permiţând în acelaşi timp supravegherea consumului de hrană şi efectuarea observaţiilor după administrarea substanţelor studiate.

Orice izolare socială sau fizică suplimentară, precum într-o cuşcă metabolică, sau imobilizarea fizică într-un lanţ, poate compromite grav bunăstarea animalelor. Izolarea într-o cuşcă metabolică sau orice tip similar de adăpostire în scopuri ştiinţifice ar trebui să se facă într-un spaţiu care corespunde pe cât posibil standardelor definite anterior şi nu este mai mic decât spaţiul necesar pentru ca animalul să se lungească în plan orizontal şi vertical, să se întindă şi să se răsucească.

4.3.2. Femele care alăptează şi puii lor, căţei cu greutatea mai mică de 7,5 kg

O femelă care alăptează şi puii săi ar trebui să beneficieze de aceleaşi standarde de spaţiu ca o femelă singură cu o greutate echivalentă. Boxele de fătare ar trebui proiectate astfel încât femela să se poată deplasa într-o boxă suplimentară sau o zonă înălţată, departe de pui.

Vârsta normală de înţărcare pentru căţei este între 6 şi 9 săptămâni.

Tabelul D.2

Câini: Dimensiuni minime ale incintelor şi standarde de spaţiu după înţărcare

Greutatea câinelui (kg) Suprafaţa minimă a incintei (m2) Suprafaţa podelei per animal (m2) Înălţimea minimă (m) până la 5 inclusiv 4 0,5 2 peste 5 şi până la 10 inclusiv 4 1,0 2 peste 10 şi până la 15 inclusiv 4 1,5 2 peste 15 şi până la 20 inclusiv 4 2 2 peste 20 8 4 2

4.3.3. Pardoseala

Pardoseala preferată din incintele pentru câini este o podea solidă şi continuă, cu o suprafaţă netedă şi nealunecoasă. Tuturor câinilor ar trebui să li se asigure o zonă de odihnă confortabilă, solidă, folosind, de exemplu, structuri suplimentare precum zone înălţate pentru odihnă sau platforme înălţate.

Sistemele de podea deschisă, precum grătarul sau plasa de sârmă, nu ar trebui folosite pentru câini. În cazul în care există o justificare pentru podeaua deschisă, ar trebui să se acorde o atenţie deosebită proiectării şi construcţiei acesteia, astfel încât să se evite orice durere, rană sau boală şi să se permită animalelor să manifeste comportamente normale. În cazul apariţiei unor probleme de bunăstare legate de pardoseală, ar trebui consultat un veterinar şi, dacă este necesar, câinii ar trebui transferaţi pe podea solidă.

Căţeii neînţărcaţi, femelele înainte de fătare şi cele care alăptează nu ar trebui adăpostiţi într-un sistem cu podea deschisă.

Calitatea şi finisajul podelei din îngrăditurile exterioare nu trebuie să respecte în mod necesar standardele aplicabile incintelor interioare, dar trebuie să fie uşor de curăţat şi să nu rănească câinii.

4.4. Hrănirea

(A se vedea punctul 4.6 din secţiunea generală)

4.5. Adăparea

(A se vedea punctul 4.7 din secţiunea generală)

4.6. Substrat, litieră, material pentru aşternut şi cuiburi

În cazul în care câinii sunt ţinuţi pe podele solide, unele materiale de aşternut sau de substrat facilitează curăţenia şi reduc necesitatea de spălare regulată sau de spălare cu jet de apă.

Femelele înainte de fătare şi cele care alăptează ar trebui să beneficieze de o zonă de odihnă şi de materiale de aşternut care să faciliteze parturiţia şi îngrijirea căţeilor. Căţeii şi anumite rase, precum ogarul, ar trebui să beneficieze, de asemenea, de materiale de aşternut.

4.7. Curăţenia

Toate incintele ocupate ar trebui curăţate cel puţin zilnic. Excrementele şi materialele maculate ar trebui îndepărtate din toate zonele utilizate de câini cel puţin zilnic, sau chiar mai frecvent dacă este necesar.

Curăţarea incintelor prin jet de apă ar trebui efectuată ori de câte ori este necesară, dar câinii nu ar trebui să fie udaţi în urma acestei proceduri. Atunci când incintele sunt spălate cu jet de apă, câinii ar trebui mutaţi într-un loc uscat şi aduşi înapoi numai când incinta este suficient de uscată.

4.8. Manipularea

(A se vedea punctul 4.1. de mai sus şi punctul 4.10 din secţiunea generală)

4.9. Sacrificarea prin metode umane

(A se vedea punctul 4.11 din secţiunea generală)

4.10. Înregistrarea datelor

(A se vedea punctul 4.12 din secţiunea generală)

4.11. Identificarea

(A se vedea punctul 4.13 din secţiunea generală)

E. ORIENTĂRI SPECIFICE PRIVIND DIHORII

1. Introducere

Dihorii (Mustela putorius furo) sunt animale carnivore care, în condiţii naturale, se hrănesc cu mamifere mici, păsări, peşti şi nevertebrate. Dihorii manifestă un comportament complex de vânătoare şi au tendinţa de a depozita hrana, dar nu consumă materii putrezite.

Deşi în sălbăticie dihorul este în general un animal solitar, se pare că există unele avantaje în ceea ce priveşte bunăstarea atunci când dihorii sunt adăpostiţi în grupuri social armonioase în captivitate. În mod normal, dihorii trăiesc în viziuni şi apreciază, aşadar, în captivitate, furnizarea de materiale precum tuburile, în care se pot târî şi unde se pot juca.

Dihorii se reproduc de obicei o dată pe an, împerechindu-se primăvara. Masculii sunt ostili faţă de masculii necunoscuţi şi se luptă cu aceştia în timpul sezonului de împerechere. În consecinţă, această perioadă poate impune adăpostirea izolată a masculilor.

Dihorul este un animal inteligent, curios, jucăuş şi agil, iar acest lucru ar trebui luat în considerare în proiectarea incintelor şi în timpul manipulării. Spaţiul trebuie să fie conceput astfel încât animalele să nu poată evada, dar ar trebui să fie suficient de complex pentru a oferi animalelor posibilitatea de a manifesta un repertoriu comportamental variat.

2. Mediul şi controlul acestuia

2.1. Ventilaţia

(A se vedea punctul 2.1 din secţiunea generală)

2.2. Temperatura

Dihorii ar trebui ţinuţi la valori de temperatură cuprinse între 15 şi 24 oC.

Deoarece glandele sudoripare ale dihorilor nu sunt bine dezvoltate, aceste animale nu ar trebui să fie expuse la temperaturi ridicate, pentru a se evita epuizarea cauzată de căldură.

2.3. Umiditatea

Nu este necesar să se controleze umiditatea relativă, deoarece dihorii pot fi expuşi la fluctuaţii mari ale umidităţii relative ambientale fără a fi afectaţi.

2.4. Iluminatul

Sursa şi tipul de lumină nu ar trebui să fie neprielnice animalelor; ar trebui să se acorde o atenţie deosebită dihorilor, în special exemplarelor albinoase, adăpostiţi la etajul superior al unui sistem de platforme.

Creşterea dihorilor în condiţ