6.

Articolul 13 se înlocuiește cu următorul text: „Articolul 13 (1) Statele membre se asigură că: — utilizarea vaccinurilor împotriva febrei aftoase este interzisă; — manipularea virusului febrei aftoase în scopuri de cercetare, diagnostic și/sau fabricare a vaccinurilor se efectuează numai în unități și laboratoare autorizate, enumerate pe listele din anexele A și B; — stocarea, furnizarea, distribuția și vânzarea vaccinurilor teritoriul Comunității se realizează sub control oficial; — unitățile și laboratoarele prevăzute la a doua liniuță sunt autorizate numai dacă îndeplinesc standardele minime recomandate de Food and Agriculture Organization (FAO) pentru laboratoarele care lucrează cu virusurile febrei aftoase in vivo și in vitro. (2) Experții sanitari veterinari ai Comisiei, în colaborare cu autoritățile competente din statele membre, efectuează controale prin sondaj pentru a verifica dacă sistemele de securitate aplicate în unitățile și laboratoarele prevăzute la anexele A și B corespund standardelor minime ale FAO. Comisia efectuează aceste controale cel puțin o dată pe an, primul dintre aceste controale fiind programat înainte de 1 ianuarie 1992, și prezintă, tot înaintea datei menționate, un prim raport Comitetului permanent veterinar. Lista unităților și laboratoarelor enumerate la anexele A și B va putea fi revizuită de Comisie pe baza acestor controale, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 17, până la 31 decembrie 1991. Lista va fi actualizată periodic în conformitate cu aceeași procedură. În conformitate cu aceeași procedură, se poate lua decizia adoptării unui cod uniform de bună practică pentru sistemele de securitate aplicate în unitățile și laboratoarele enumerate la anexele A și B. (3) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1) privind utilizarea vaccinului împotriva febrei aftoase, se poate decide, în cazul în care prezența febrei aftoase a fost confirmată și amenință să se extindă, introducerea vaccinării de urgență, utilizându-se procedurile tehnice de garantare a imunității totale a animalelor. În acest caz, măsurile care se întreprind se referă, în special, la următoarele elemente: — limitele zonei geografice în care trebuie să se efectueze vaccinarea de urgență; — specia și vârsta animalelor care urmează să fie vaccinate; — durata campaniei de vaccinare; — regimul specific de imobilizare a animalelor vaccinate și a produselor acestora; — identificarea specială și înregistrarea specială a animalelor vaccinate; — alte aspecte adecvate situației de urgență. Decizia de instituire a vaccinării de urgență se ia de către Comisie în colaborare cu statele membre vizate, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 16. Această decizie are în vedere, în special, gradul de concentrare a animalelor în anumite regiuni și necesitatea de a proteja rasele speciale. Cu toate acestea, prin derogare de la primul paragraf, decizia de instituire a vaccinării de urgență în jurul focarului poate fi luată de către statul membru în cauză după notificarea Comisiei, cu condiția să nu se aducă atingere intereselor de bază ale Comunității. Această decizie va fi de îndată reexaminată în cadrul Comitetului permanent veterinar, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 16.”