DECIZIA (UE) 2018/1575 A COMISIEI

din 9 august 2018

privind măsurile acordate în favoarea anumitor cazinouri grecești SA.28973 – C 16/2010 (ex NN 22/2010, ex CP 318/2009) puse în aplicare de Grecia

[notificată cu numărul C(2018) 5267]

(Numai textul în limba greacă este autentic)

(Text cu relevanță pentru SEE)

COMISIA EUROPEANĂ,

având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), în special articolul 108 alineatul (2) primul paragraf,

având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, în special articolul 62 alineatul (1) litera (a),

după ce părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile în conformitate cu dispoziția (dispozițiile) menționată (menționate) anterior (1),

întrucât:

1. PROCEDURA

(1) La 8 iulie 2009, consorțiul Loutraki SA – Club Hotel Loutraki SA (2) („reclamantul” sau „cazinoul din Loutraki”) a înaintat o reclamație Comisiei Europene („Comisia”) referitoare la legislația elenă care stabilește un regim de impozite asupra tarifelor de intrare în cazinouri, susținând că sistemul respectiv constituie ajutor de stat acordat anumitor operatori de cazinouri. În mesajul trimis prin poștă electronică la 7 octombrie 2009, reclamantul a declarat că nu are nicio obiecție față de divulgarea identității sale. La 14 octombrie 2009, a avut loc o întâlnire între personalul serviciilor Comisiei și reprezentanții reclamantului. Prin scrisoarea din 26 octombrie 2009, reclamantul a furnizat detalii suplimentare în sprijinul reclamației depuse.

(2) La 21 octombrie 2009, Comisia a transmis Greciei reclamația, invitând-o să clarifice aspectele sesizate. Grecia a prezentat Comisiei răspunsul său la 27 noiembrie 2009.

(3) La 15 decembrie 2009, Comisia a transmis reclamantului răspunsul prezentat de Grecia. La 29 decembrie 2009, reclamantul a comunicat comentariile sale cu privire la răspunsul Greciei.

(4) La 25 februarie, 4 și 23 martie și 13 aprilie 2010, Comisia a solicitat Greciei informații suplimentare, solicitare căreia Grecia i-a dat curs la 10 martie și la 1 și 21 aprilie 2010.

(5) Prin decizia din 6 iulie 2010 („decizia de inițiere a procedurii”), Comisia a informat Grecia cu privire la inițierea procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 108 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în legătură cu măsura pusă în aplicare de Grecia, și anume perceperea unei taxe mai mici de intrare în anumite cazinouri („măsura”). Decizia de inițiere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (1), iar părțile interesate au fost invitate să își prezinte observațiile.

(6) La 4 august 2010, Comisia a primit observații cu privire la decizia de inițiere a procedurii de la doi presupuși beneficiari ai măsurii: cazinoul din Mont Parnès (3) și cazinoul din Salonic (4).

(7) Comisia a primit observațiile Greciei cu privire la decizia de inițiere a procedurii prin scrisoarea din 6 octombrie 2010. La 12 octombrie 2010, autoritățile elene au prezentat informații suplimentare referitoare la măsura contestată.

(8) Reclamantul și-a prezentat observațiile cu privire la decizia de inițiere a procedurii prin scrisorile din 8 și 25 octombrie 2010.

(9) Prin scrisoarea din 29 octombrie 2010, Comisia a transmis autorităților elene observațiile prezentate de cazinoul din Mont Parnès și cazinoul din Salonic. Prin scrisoarea din 6 decembrie 2010, autoritățile elene și-au prezentat comentariile cu privire la observațiile părților terțe.

(10) La 24 mai 2011, Comisia a adoptat Decizia 2011/716/UE (5) („decizia finală din 2011”), prin care a concluzionat că măsura constituie ajutor de stat ilegal și incompatibil și a dispus recuperarea ajutorului.

(11) Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 august 2011, Republica Elenă a formulat o acțiune în anulare împotriva deciziei finale din 2011 (cauza T425/11). De asemenea, au fost introduse cereri de anulare de către Etaireia Akiniton Dimosiou AE (cauza T-419/11), cazinoul din Salonic (cauza T-635/11), cazinoul din Mont Parnès (cauza T-14/12) și, respectiv, Athens Resort Casino AE Symmetochon (cauza T-36/12), acționar la cazinoul din Salonic și la cazinoul din Mont Parnès.

(12) Prin hotărârea din 11 septembrie 2014, în cauza T-425/11, Grecia/Comisia (6) („hotărârea din 2014”), Tribunalul a anulat decizia finală din 2011, concluzionând că nu s-a demonstrat de către Comisie existența unui ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

(13) La 22 noiembrie 2014, Comisia a introdus recurs împotriva hotărârii din 2014. Prin Ordonanța din 22 octombrie 2015 în cauza C-530/14 P, Grecia/Comisia (7) („ordonanța din 2015”), Curtea de Justiție a respins recursul Comisiei și a confirmat hotărârea din 2014. Prin urmare, Tribunalul a declarat că cererile de anulare introduse de Etaireia Akiniton Dimosiou AE, cazinoul din Salonic, cazinoul din Mont Parnès și Athens Resort Casino AE Symmetochon împotriva deciziei finale din 2011 rămân fără obiect, fără a fi nevoie să se pronunțe asupra acestora.

(14) În consecință, Comisia trebuia să reexamineze măsura și să adopte o nouă decizie finală în privința acesteia.

(15) La 14 aprilie 2017, cazinoul din Loutraki a depus o nouă reclamație prin care solicită Comisiei să adopte o nouă decizie finală prin care să constate că măsura încalcă articolul 108 alineatul (3) din TFUE și este incompatibilă cu piața internă și să dispună recuperarea ajutorului.

(16) La 17 noiembrie 2017, Comisia a transmis noua reclamație Greciei și a invitat Grecia să își prezinte observațiile. Ca răspuns la o cerere din partea Greciei pentru traduceri în limba greacă, Comisia a retransmis documentele în limba greacă la 20 decembrie 2017. Grecia a prezentat Comisiei răspunsul său la 26 ianuarie 2018.

2. MĂSURA ÎN CAUZĂ

2.1. Măsura

(17) Măsura supusă evaluării este regimul de impozite asupra tarifelor de intrare în cazinourile din Grecia care a existat până în noiembrie 2012. În cadrul acestui regim, s-au aplicat taxe de intrare în cazinourile din Grecia diferențiate pe baza faptului dacă un cazinou era proprietate publică sau privată.

(18) Începând din 1995, toate cazinourile din Grecia sunt obligate să perceapă un tarif de intrare de 15 EUR de la fiecare client. Acestea au ulterior obligația de a ceda 80 % din cuantumul respectiv (12 EUR) statului elen ca impozit pe tarifele de intrare. Cazinourile au dreptul de a păstra restul de 20 % din tarif (3 EUR), care se consideră a constitui o remunerație pentru emiterea biletului și pentru acoperirea cheltuielilor acestora.

(19) O excepție în ceea ce privește nivelul tarifului de intrare perceput de cazinouri a fost aplicată în practică pentru cazinourile proprietate de stat („cazinourile de stat”) și pentru cazinoul proprietate privată din Salonic. Aceste cazinouri trebuie să colecteze 6 EUR de la fiecare client admis. Acestea au ulterior obligația de a ceda 80 % din cuantumul respectiv (4,80 EUR) statului elen ca impozit pe tarifele de intrare. Cazinourile au dreptul de a păstra restul de 20 % din tarif (1,20 EUR), care se consideră a constitui o remunerație pentru emiterea biletului și pentru acoperirea cheltuielilor acestora.

(20) Ca urmare a măsurii, cazinourile private transferă către stat 12 EUR per client primit, în timp ce cazinourile de stat și cazinoul din Salonic transferă către stat 4,80 EUR per client admis. De asemenea, legea permite cazinourilor să admită clienți gratuit în anumite circumstanțe, caz în care acestea au în continuare obligația să plătească statului un impozit pe intrare de 12 EUR sau 4,80 EUR per client admis, chiar dacă nu colectează un tarif de intrare.

2.2. Dispozițiile relevante ale legislației naționale

(21) Înainte de liberalizarea pieței cazinourilor din Grecia în 1994, în Grecia funcționau doar trei cazinouri, și anume cazinoul din Mont Parnès, cazinoul din Corfu și cazinoul din Rodos. La acea dată, cazinourile respective erau întreprinderi de stat și erau exploatate în regim de cluburi aflate în proprietatea statului ale Organizației Naționale de Turism al Greciei („EOT”) (8). Prețul biletelor de intrare perceput de cazinourile respective era stabilit prin decizia secretarului general al EOT (9) la 1 500 GRD (aproximativ 4,50 EUR) sau de 2 000 GRD (aproximativ 6 EUR). În urma adoptării monedei euro de către Grecia în 2002, tariful reglementat pentru intrarea în cazinourile de stat a devenit 6 EUR.

(22) Piața cazinourilor din Grecia a fost liberalizată în 1994, ca urmare a adoptării Legii nr. 2206/1994 (10), când șase cazinouri proprietate privată nou înființate s-au alăturat celor trei cazinouri de stat existente. Articolul 2 alineatul (10) din Legea nr. 2206/1994 prevedea că prețul biletelor de intrare în cazinourile din anumite zone va fi stabilit prin decizie ministerială, care urma să stabilească, de asemenea, procentul din preț care va constitui venit al statului elen. Prin decizia ministerială (11) din 16 noiembrie 1995 („Decizia ministerială din 1995”), ministrul de finanțe a stabilit că, începând cu data de 15 decembrie 1995, toți operatorii cazinourilor reglementate prin Legea nr. 2206/1994 (12) trebuie să perceapă un tarif de intrare de 5 000 GRD (13) (aproximativ 15 EUR). Conform Deciziei ministeriale din 1995, operatorii cazinourilor erau supuși în continuare obligației legale de a reține 20 % din preț, inclusiv TVA aferentă, ca remunerație pentru emiterea biletului și pentru acoperirea cheltuielilor lor, restul sumei fiind considerat impozit către stat (14). Decizia ministerială din 1995 prevedea că, în cazuri specifice, cazinourile pot oferi intrare gratuită (15). Inclusiv în aceste cazuri, 80 % din tariful de intrare reglementat trebuia să fie transferat de către cazinouri statului, chiar dacă acestea nu primeau tariful de intrare în astfel de situații (16). În conformitate cu Decizia ministerială din 1995, plățile impozitului către stat erau efectuate lunar de către fiecare cazinou (17). De asemenea, decizia ministerială a prevăzut reduceri specificate ale prețului biletelor, valabile pe o perioadă de 15 sau 30 de zile (18). Atunci când Grecia a adoptat moneda euro în 2002, prețul standard reglementat a devenit 15 EUR pentru intrarea în cazinouri.

(23) Cu toate că funcționarea cazinourilor din Grecia este reglementată, în general, de Legea nr. 2206/1994 și Decizia ministerială din 1995, cazinourile deținute de stat din Mont Parnès, Corfu și Rodos au fost exceptate de la aplicarea respectivei legi și a respectivei decizii până la momentul când li s-a acordat licența de către Comisia pentru cazinouri. Mai precis, Legea nr. 2160/1993 prevedea că respectivele cazinouri vor continua să funcționeze în regim de cluburi administrate de EOT, în temeiul legislației care reglementează EOT, și anume Legea nr. 1624/1951 (19), Decretul nr. 4109/1960 (20) și Legea nr. 2160/1993 (21). Ca urmare, cazinoul din Mont Parnès, cazinoul din Corfu și cazinoul din Rodos au continuat să aplice tariful de intrare de 6 EUR.

(24) În schimb, toate noile cazinouri private, înființate după adoptarea Legii nr. 2206/1994, au pus în aplicare Decizia ministerială din 1995 și au perceput prețul de 15 EUR pentru bilete de intrare, cu excepția cazinoului din Salonic. Deși înființat și autorizat în 1995 în temeiul Legii nr. 2206/1994, cazinoul din Salonic a utilizat tariful de intrare redus de 6 EUR aplicat de cazinourile aflate în proprietatea statului până în noiembrie 2012 prin invocarea Legii nr. 2687/1953 (22), care prevede că întreprinderile constituite cu investiții străine se bucură de un tratament cel puțin la fel de favorabil precum cel aplicabil altor întreprinderi similare din țară (23). Obligația de a remite către stat 80 % din valoarea nominală a biletelor de intrare s-a aplicat cazinoului din Salonic de la emiterea licenței sale în 1995 (24).

(25) Potrivit autorităților elene, dispozițiile speciale aplicabile cazinourilor de stat existente anterior adoptării Legii nr. 2206/1994 ar trebui să fie considerate derogări de la aplicarea dispozițiilor generale ale Legii nr. 2206/1994 și ale Deciziei ministeriale din 1995. Prin urmare, până la data la care acestea au obținut licența în temeiul Legii nr. 2206/1994, s-a considerat că Decizia ministerială din 1995 nu este aplicabilă cazinourilor de stat nici din punct de vedere al tarifului de intrare standard de 15 EUR, nici din punct de vedere al obligației de a ceda statului 80 % din tariful respectiv. Cu toate acestea, având în vedere că pentru cazinourile de stat tariful de intrare a rămas, în mod excepțional, la 6 EUR pe baza deciziilor EOT deja aplicabile, care au fost considerate ca dispoziții derogatorii speciale (o lex specialis preexistentă) neafectate de dispozițiile generale ale Legii nr. 2206/1994 și ale Deciziei ministeriale din 1995, cazinourile de stat au plătit doar 80 % din 6 EUR. Deciziile EOT au fost considerate neaplicabile doar după ce cazinourile, în urma privatizării acestora, nu au mai fost deținute în totalitate de stat. Abia în urma privatizării acestora, cazinourile respective au început să perceapă prețul de intrare standard de 15 EUR și au avut obligația să plătească o cotă de 80 % din 15 EUR ca impozit la bugetul de stat.

(26) O altă excepție de la aplicarea dispozițiilor generale ale Legii nr. 2206/1994 și ale Deciziei ministeriale din 1995 s-a aplicat în favoarea cazinoului din Mont Parnès, după privatizarea parțială a acestuia, în temeiul Legii nr. 3139/2003 care prevedea în mod explicit că prețul biletelor de intrare la cazinoul din Mont Parnès va rămâne 6 EUR.

(27) În 2000, EOT a fost înlocuită ca operator al cazinoului din Mont Parnès și al cazinoului din Corfu de către Ellinika Touristika Akinita AE („ETA”), deținută în întregime de statul elen. De la sfârșitul anului 2000 și până în 2003, când cazinourile respective au primit licența în temeiul Legii nr. 2206/1994, ETA a început (25), mai întâi voluntar și ulterior în conformitate cu articolul 24 din Legea nr. 2919/2001, să se adapteze treptat la cerințele privind cazinourile prevăzute în Legea nr. 2206/1994, pentru a pregăti cele două cluburi cazino aflate anterior în proprietatea statului în vederea autorizării complete drept cazinouri și a privatizării. Pe parcursul acestei perioade de tranziție, ETA a vărsat la bugetul de stat 80 % din prețul de 6 EUR al biletelor de intrare colectate de cazinoul din Mont Parnès și de cazinoul din Corfu. Conform informațiilor furnizate Comisiei, nu a fost emisă nicio altă decizie ministerială, iar cazinoul din Corfu a continuat să perceapă un tarif de intrare de 6 EUR până la momentul privatizării sale, în august 2010 (26), când a început să aplice tariful de intrare de 15 EUR.

(28) În ceea ce privește cazinoul din Rodos, licența prevăzută de Legea nr. 2206/1994 a fost emisă în 1996 (27). Cu toate acestea, cazinoul a continuat să perceapă prețul redus al biletelor de intrare până în 1999 și a trecut la cel de 15 EUR abia după privatizarea acestuia, care a avut loc în aprilie 1999.

(29) În noiembrie 2012, Grecia a introdus o nouă legislație (28) care stabilește un tarif de intrare reglementat egal pentru toate cazinourile, publice sau private, la 6 EUR, sub rezerva obligației ca toate cazinourile să rețină 20 % (1,20 EUR) din prețul biletului de intrare cu titlu de tarif pentru emiterea biletului și pentru acoperirea cheltuielilor și să transfere statului în fiecare lună restul de 80 % (4,80 EUR) reprezentând impozit către stat. Grecia a confirmat că această legislație este încă în vigoare în prezent.

3. MOTIVELE PENTRU INIȚIEREA PROCEDURII

(30) Comisia a inițiat o procedură oficială de investigare în temeiul articolului 108 alineatul (2) din TFUE, exprimând dubii cu privire la posibila existență a unui tratament fiscal discriminatoriu al mai multor cazinouri din Grecia, identificate în mod expres, care se bucurau de un regim fiscal mai avantajos decât alte cazinouri din țară.

(31) Comisia a considerat că măsura contestată se abate de la normele legale generale din Grecia de stabilire a nivelului normal al taxelor de intrare în cazinouri, întărind, prin urmare, poziția competitivă a beneficiarilor.

(32) Comosia a arătat că măsura contestată părea să constituie o pierdere de venituri publice pentru statul elen, conferind un avantaj cazinourilor cu un tarif de intrare mai redus. Ca răspuns la argumentul prezentat de autoritățile elene potrivit căruia beneficiarul direct al unui preț mai scăzut al biletelor de intrare este clientul, Comisia a subliniat că o subvenție pentru consumatori poate constitui ajutor de stat pentru o întreprindere dacă aceasta este acordată cu condiția utilizării unui anumit bun sau serviciu furnizat de o anumită întreprindere (29).

(33) De asemenea, Comisia a constatat că nivelul de taxare nu pare a fi stabilit în conformitate cu situația concretă a fiecărui cazinou în parte (30), iar concluzia provizorie a Comisiei a fost că măsura este selectivă (31).

(34) Comisia a considerat că măsura contestată poate denatura concurența între cazinourile din Grecia, precum și pe piața achizițiilor de întreprinderi din Europa. Comisia a afirmat că respectă pe deplin dreptul statelor membre de a reglementa jocurile de noroc pe teritoriul lor, sub rezerva dreptului Uniunii, însă nu a putut accepta că aceste argumente înseamnă că măsura în cauză nu denaturează concurența și nu afectează schimburile comerciale dintre statele membre. Operatorii din acest sector sunt adesea grupuri hoteliere internaționale, a căror decizie de a investi ar putea fi influențată de măsura respectivă, iar cazinourile ar putea acționa în fapt ca o atracție pentru ca turiștii să viziteze Grecia. Prin urmare, Comisia a concluzionat că măsura avea potențialul de a denatura concurența și de a afecta schimburile comerciale dintre statele membre (32).

(35) Comisia a considerat în mod provizoriu că măsura constituie ajutor ilegal, întrucât aceasta a fost pusă în aplicare de autoritățile elene fără aprobarea prealabilă a Comisiei, și că ar putea fi necesar ca ajutorul să fie recuperat în temeiul articolului 15 din Regulamentul de procedură care era aplicabil la momentul respectiv [Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului (33)] în ceea ce privește recuperarea (34).

(36) Comisia nu a identificat niciun motiv pentru a considera măsura contestată ca fiind compatibilă cu piața internă; măsura părea să constituie un ajutor de funcționare nejustificat pentru cazinourile care beneficiau de aceasta (35).

(37) În final, Comisia a observat că, în cazul în care temerile sale că măsura conține ajutor de stat incompatibil erau confirmate, aceasta ar fi nevoită să dispună, în temeiul articolului 14 alineatul (1) din regulamentul de procedură, ca Grecia să recupereze ajutorul de la beneficiari, cu excepția cazului în care acest lucru contravine unui principiu de drept general (36).

4. OBSERVAȚIILE PREZENTATE DE GRECIA ȘI DE PĂRȚILE TERȚE INTERESATE

(38) În cursul procedurii oficiale de investigare, Comisia a primit observații din partea Greciei, a cazinoului din Mont Parnès, a cazinoului din Salonic și a cazinoului din Loutraki.

4.1. Observațiile prezentate de Grecia și de cazinourile din Mont Parnès și Salonic

(39) Întrucât observațiile prezentate de reprezentantul cazinourilor beneficiare din Mont Parnès și Salonic sunt, în esență, identice cu observațiile prezentate de autoritățile elene, rezumatele acestora sunt redate împreună în secțiunea de față.

(40) Atât Grecia, cât și cazinourile din Mont Parnès și Salonic au contestat existența unui ajutor de stat, susținând că statul nu renunță la niciun venit sau că, în caz contrar, cazinourile nu obțin niciun avantaj.

(41) Autoritățile elene argumentează că diferența de preț constituie un simplu aspect de reglementare a prețurilor, în timp ce impozitul încasat reprezintă o proporție uniformă din prețul respectiv al biletelor de intrare emise.

(42) Potrivit autorităților elene, obiectivul urmărit prin fixarea unei taxe de intrare și obligarea la o plată către stat nu este colectarea de venituri la bugetul statului, ci descurajarea persoanelor cu venituri reduse de la a practica jocurile de noroc. Faptul că practicarea biletelor de intrare produce, de asemenea, venituri la bugetul de stat nu schimbă caracterul acesteia de măsură de control. În consecință, autoritățile elene sunt de opinie că cerința emiterii unui bilet de intrare, cu un anumit preț specificat, pentru clienții care intră în sălile de joc ale cazinourilor reprezintă o măsură de control administrativă oneroasă, care însă nu are caracter de impozit și nu poate fi considerată drept sarcină fiscală, conform hotărârii nr. 4027/1998 a Consiliului de Stat (curtea administrativă supremă din Grecia).

(43) În ceea ce privește diferențele de preț dintre diferite cazinouri, Grecia susține că circumstanțele economice și sociale ale acestora sunt diferite și nu sunt comparabile. Autoritățile elene susțin că diferența dintre tarife este justificată de motive de politică publică, inclusiv „condițiile care se aplică pentru fiecare cazinou, justifică și corespunde întru totul practicii de fixare a unui preț de intrare diferit pentru cazinourile situate în apropierea marilor centre urbane […] și pentru cele din zona rurală […] care este locuită în principal de populații sătești care – în majoritate – dispun de venituri mai mici și de un nivel de educație mai redus și care au mai mare nevoie de a fi descurajate să joace jocuri de noroc decât locuitorii zonelor urbane”.

(44) La observația reclamantului (cazinoul din Loutraki) potrivit căreia, după privatizarea cazinoului din Corfu în 2010, prețul biletelor de intrare a crescut de la 6 EUR la 15 EUR, autoritățile elene răspund că, având în vedere poziția geografică îndepărtată a insulei Corfu, cazinoul respectiv nu intră în concurență cu niciun alt cazinou din Grecia (astfel încât aceasta nu denaturează concurența). De asemenea, autoritățile elene susțin că este imperios necesar ca prețul de intrare să fie disuasiv pentru a proteja locuitorii din Corfu, întrucât modificarea condițiilor de funcționare a cazinoului ca urmare a privatizării va conduce, în mod inevitabil, la o creștere dramatică a numărului de ore de funcționare, a nivelului general de activitate și a atractivității acestuia.

(45) Autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic susțin că, inclusiv în cazul în care ar exista un avantaj conferit cazinourilor care practică prețuri reduse (pentru că acestea atrag mai mulți clienți), nu există, în mod necesar, o pierdere de venituri la bugetul public. De asemenea, nu este cert că, în cazul în care taxa de intrare ar fi mai mare, presupușii beneficiari ar genera mai multe venituri la bugetul de stat, astfel încât pierderea de venit invocată este ipotetică. Autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic susțin, de asemenea, că avantajul taxei de intrare mai reduse îi revine clientului și că partea din preț reținută de cazinou este mai mare în cazul cazinourilor care percep 15 EUR pentru un bilet de intrare, ceea ce constituie, prin urmare, un avantaj pentru cazinourile care practică prețuri mai mari.

(46) De asemenea, autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic susțin că nu există niciun efect asupra concurenței sau comerțului, întrucât fiecare cazinou deservește o piață locală. Acestea contestă posibilitatea concurenței cu alte forme de jocuri de noroc, care este invocată în decizia de inițiere a procedurii, și subliniază că jocurile de noroc pe internet sunt în prezent ilegale în Grecia.

(47) De asemenea, autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic susțin că, inclusiv dacă s-ar accepta faptul că prețul redus al biletelor de intrare de 6 EUR ar fi putut influența sau ar putea influența o decizie a unei societăți străine de a investi într-un cazinou din Grecia, societatea străină respectivă ar putea în orice moment să invoce Legea nr. 2687/1953, astfel cum a procedat Hyatt Regency Hotels and Tourism (Thessaloniki) S.A. în situația cazinoului din Salonic.

(48) În ceea ce privește afirmațiile reclamantului potrivit cărora beneficiarii pot oferi intrare liberă, dar taxa de 80 % trebuie totuși achitată, ceea ce, în opinia acestuia, ilustrează foarte clar faptul că măsura constituie ajutor de stat, autoritățile elene susțin că această practică este „excepțională”, întrucât cazinourile se presupune că utilizează această posibilitate în scopul de a oferi intrare gratuită în principal VIPurilor sau clienților celebri și întrucât aceasta contravine legislației fiscale (Legea nr. 2238/1994) deoarece plata a 80 % din prețul biletului la bugetul de stat, din resursele proprii ale întreprinderii, nu este recunoscută drept cheltuială de producție și nu poate fi dedusă din veniturile societății (ceea ce ar expune o societate care se angajează într-o asemenea practică la o sarcină fiscală substanțială).

(49) Autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic atrag în continuare atenția Comisiei asupra altor diferențe dintre cazinouri în baza mai multor măsuri fiscale și de reglementare. Astfel, aceste diferențe presupuse a favoriza cazinoul din Loutraki (reclamantul) ar contrabalansa avantajele pe care beneficiarii le au datorită taxei de intrare mai reduse. Principala măsură invocată aici se referă la faptul că fiecare cazinou plătește statului o cotă din profitul brut anual, însă în temeiul legii cazinoul din Loutraki plătește o cotă mai mică decât alte cazinouri. Cu toate acestea, în această privință, Comisia dorește să sublinieze mai întâi că celelalte măsuri menționate de autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic, dacă există, pot constitui o măsură de ajutor separată în favoarea cazinoului din Loutraki în cazul în care sunt întrunite toate condițiile prevăzute de dreptul Uniunii aplicabile în domeniul ajutoarelor de stat. În orice caz, măsurile respective sunt separate de măsura în curs de evaluare și, prin urmare, nu sunt vizate de prezenta decizie.

(50) Autoritățile elene și cazinourile din Mont Parnès și Salonic nu au prezentat observații privind compatibilitatea și legalitatea ajutorului.

(51) Ca răspuns la noua cerere a reclamantului din 14 aprilie 2017, în special la afirmația potrivit căreia creșterea atractivității cazinourile beneficiare ale ajutorului, ca urmare a tarifelor de intrare mai mici și a practicii extinse a acordării de bilete gratuite, a condus la o deviere a cererii și la o creștere a veniturilor totale, conferind, prin urmare, un avantaj (a se vedea considerentul 56), autoritățile elene susțin că nici tarifele de intrare mai mici, nici acordarea de bilete gratuite nu sunt corelate cu o creștere a veniturilor totale ale cazinourilor în cauză.

4.2. Observațiile cazinoului din Loutraki

(52) Cazinoul din Loutraki argumentează că măsurile prevăzute în legislația națională constituie o discriminare fiscală în favoarea anumitor cazinouri, în măsura în care impozitul uniform de 80 % care trebuie vărsat statului pentru intrarea în cazinouri se aplică unor baze fiscale diferite, și anume cele două prețuri de intrare diferite fixate de stat. Întrucât prețul de intrare în cazinourile beneficiare este semnificativ mai redus decât prețul de intrare în celelalte cazinouri (6 EUR în loc de 15 EUR), aceasta reprezintă o pierdere de venituri la bugetul statului și constituie ajutor de stat, dată fiind denaturarea concurenței pe care o determină.

(53) Cazinoul din Loutraki susține în continuare că măsura nu este justificată în mod obiectiv, întrucât impunerea unui preț de intrare mai mic cazinourilor beneficiare contrazice, în realitate, obiectivul social, precum și justificarea și caracteristicile fixării unui preț de intrare în cazinouri la care se referă Hotărârea nr. 4027/1998 a Consiliului de Stat elen. Cazinoul din Loutraki consideră că nu se poate susține în mod rezonabil că prin perceperea unor prețuri diferite pentru biletele de intrare se poate asigura controlul administrativ și protecția socială – având în vedere faptul că la cazinoul din Mont Parnès, situat la doar 20 km de centrul orașului Atena, intrarea costă 6 EUR, în timp ce la cazinoul din Loutraki, situat la aproximativ 85 km de centrul orașului Atena, intrarea costă 15 EUR, sau faptul că la cazinoul din Salonic, aflat la doar 8 km de centrul orașului Salonic, intrarea costă 6 EUR, în timp ce la cazinoul din Halkidiki, aflat la circa 120 km de centrul orașului Salonic, intrarea costă 15 EUR.

(54) Cazinoul din Loutraki observă că, deși Grecia susținuse anterior că prețul de intrare redus de 6 EUR este justificat de circumstanțe speciale aplicabile fiecărui cazinou beneficiar, legate în principal de locația geografică a fiecărui cazino (care determină anumite particularități economice, sociale, demografice și de alt tip), atunci când cazinoul din Corfu a fost privatizat în august 2010, acesta a început să perceapă 15 EUR fără a se oferi vreo explicație a motivelor pentru care aceste circumstanțe speciale nu mai erau valabile.

(55) În legătură cu măsurile separate la care se referă Grecia și Mont Parnès și care, în opinia acestora, ar favoriza cazinoul din Loutraki (în principal faptul că acesta ar plăti statului o cotă mai mică din profitul anual brut decât alte cazinouri), cazinoul din Loutraki susține că, în practică, acesta a plătit aceeași sumă precum concurenții săi, în temeiul unui acord separat încheiat cu autoritățile.

(56) În noua sa reclamație din 14 aprilie 2017, în urma anulării deciziei finale din 2011 de către Tribunal, cazinoul din Loutraki subliniază că avantajul conferit de măsura în cauză constă în sporirea atractivității cazinourilor care beneficiau de ajutor, precum și în creșterea rezultată a veniturilor totale ale beneficiarilor. În opinia cazinoului din Loutraki, Comisia ar trebui să stabilească existența unui astfel de avantaj și să adopte o nouă decizie finală prin care să constate că măsura în cauză a conferit un astfel de avantaj beneficiarilor, luând în considerare toate informațiile prezentate de autoritățile elene în cursul procedurii anterioare deciziei finale din 2011.

(57) În plus, cazinoul din Loutraki susține că practica extinsă a cazinourilor beneficiare de a acorda bilete gratuite constituie un al treilea element, independent, al avantajului acordat. În ceea ce privește acest element, cazinoul din Loutraki solicită Comisiei să furnizeze toate informațiile și elementele de probă necesare pentru a stabili că practica acordării de bilete gratuite a fost comună și extinsă și a depășit obiectivele excepției prevăzute de Decizia ministerială din 1995.

(58) Cazinoul din Loutraki susține că măsura îndeplinește, de asemenea, celelalte criterii privind ajutorul de stat și că aceasta nu este compatibilă cu piața internă, drept pentru care Comisia ar trebui să adopte o nouă decizie finală prin care să constate că măsura a fost pusă în aplicare în mod ilegal, cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE și să dispună recuperarea avantajului.

5. EVALUAREA MĂSURII

(59) În conformitate cu articolul 107 alineatul (1) din TFUE, ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre. Pentru ca o măsură să fie calificată drept ajutor în sensul acestei dispoziții, trebuie să fie îndeplinite toate condițiile prevăzute în aceasta. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă de a afecta schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să confere beneficiarului un avantaj selectiv. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (37).

(60) În ceea ce privește a treia condiție pentru constatarea existenței unui ajutor, se face o distincție între condițiile de avantaj și de selectivitate pentru a se asigura că nu toate măsurile de stat care conferă un avantaj (și anume, care îmbunătățesc poziția financiară netă a entității) constituie ajutor de stat, ci numai cele care acordă un avantaj în mod selectiv anumitor întreprinderi sau categorii de întreprinderi sau anumitor sectoare economice (38).

(61) Un avantaj este orice avantaj economic pe care o întreprindere nu l-ar fi putut obține în condiții normale de piață, și anume în absența intervenției statului (39). Doar efectul măsurii asupra întreprinderii este relevant, și nu cauza sau obiectivul intervenției statului (40). Ori de câte ori situația financiară a unei întreprinderi este îmbunătățită ca urmare a intervenției statului în condiții care diferă de condițiile normale de piață, este prezent un avantaj. Pentru a evalua acest aspect, situația financiară a întreprinderii în urma punerii în aplicare a măsurii ar trebui comparată cu situația financiară a acesteia în cazul în care măsura nu ar fi fost luată (40). Având în vedere că doar efectul măsurii asupra întreprinderii contează, este nerelevant dacă avantajul este obligatoriu sau nu pentru întreprindere, în sensul că întreprinderea nu a putut evita sau refuza acordarea acestuia (41).

(62) Nici forma exactă a măsurii nu este relevantă pentru a determina dacă aceasta conferă sau nu un avantaj întreprinderii (42). Nu doar acordarea avantajelor economice pozitive este relevantă pentru noțiunea de ajutor de stat, ci și scutirea de sarcinile economice poate să constituie, de asemenea, un avantaj. Aceasta din urmă este o categorie largă care cuprinde orice reducere a taxelor incluse în mod normal în bugetul unei întreprinderi (43). Aceasta se referă la toate situațiile în care operatorii economici sunt scutiți de costurile inerente activităților economice pe care le desfășoară (44).

(63) În hotărârea din 2014, Tribunalul a statuat că impozitul diferențiat perceput de la cazinourile de stat și cazinourile private din Grecia nu constituie o reducere a impozitului în beneficiul cazinourilor de stat care dă naștere unui avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE. Potrivit Tribunalului, „rezultă din măsura în cauză că sumele plătite statului de cazinouri cu titlu de impozit de stat pe biletele de intrare nu sunt calculate decât prorata din ceea ce percepe fiecare cazinou cu titlu de tarif de intrare. Prin urmare, […] măsura examinată nu corespunde unei reduceri a bazei de impozitare, întrucât sumele care trebuie plătite de fiecare cazinou echivalează cu prorata de 80 % din ansamblul tarifelor de intrare pe care le-a încasat în mod efectiv. […] [Î]ntrucât impozitul de 80 % plătit statului de toate cazinourile este calculat prorata din ceea ce acestea au perceput efectiv cu titlu de tarife de intrare pentru biletele vândute” (45), „faptul că, prin efectul măsurii examinate, cazinourile cărora li se aplică un tarif de intrare de 6 euro plătesc statului sume mai mici decât cele plătite acestuia din urmă de cazinourile cărora li se aplică un tarif de intrare de 15 euro nu este suficient pentru a dovedi existența unui avantaj în ceea ce privește cazinourile care intră în prima categorie” (46).

(64) În Ordonanța din 2015, Curtea de Justiție a susținut acest raționament afirmând că „Tribunalul s-a bazat în mod întemeiat pe faptul că diferența dintre cele două sume absolute care trebuie să fie restituită statului elen corespunde aceluiași procent din diferitele sume primite de cele două categorii de cazinouri” (47).

(65) Având în vedere cele de mai sus, Comisia concluzionează că măsura în cauză nu conferă un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

(66) În ceea ce privește practica acordării de bilete gratuite, în hotărârea din 2014 Tribunalul a statuat că „cazinourile cărora li se aplică un tarif de intrare de 6 EUR sunt avantajate întrucât, pentru un tarif de intrare identic perceput (0 EUR), plătesc statului un impozit mai mic decât cel plătit de cazinourile cărora li se aplică un tarif de intrare de 15 EUR” (48). Cu toate acestea, Tribunalul a susținut ulterior că, întrucât regimul tarifelor de intrare la cazinouri din Grecia nu conferă un avantaj cazinourilor cărora li se aplică un tarif de intrare de 6 EUR, nu se poate considera că sistemul de bilete gratuite consolidează avantajul acordat prin acest sistem (49). În continuare, Tribunalul a statuat că „[î]n această privință, întrucât regimul tarifelor de intrare la cazinouri nu conferă un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE în ceea ce privește biletele de intrare vândute, iar statul membru în cauză poate permite emiterea unor bilete gratuite pentru motive precise și justificate, precum acțiunile promoționale și obligațiile sociale, este rezonabil ca acest stat membru să impună drept condiție suplimentară ca impozitele care altfel i-ar fi fost plătite să îi fie plătite și în ipoteza biletelor gratuite” (50). În consecință, Tribunalul a exclus existența unui avantaj distinct și specific care rezultă din practica acordării de bilete gratuite (51).

(67) În Ordonanța din 2015, Curtea de Justiție a confirmat acest raționament afirmând că, întrucât „Tribunalul a susținut în mod corect că singura diferență dintre sumele plătite statului per bilet de intrare vândut nu conferă niciun avantaj cazinourilor pentru care se aplică o taxă de intrare de 6 EUR”, practica acordării de bilete gratuite nu poate consolida acest avantaj (52).

(68) Având în vedere cele menționate anterior, Comisia concluzionează că practica acordării de bilete gratuite nu conferă un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

(69) În final, reclamantul susține că sistemul tarifelor de intrare la cazinourile din Grecia conduce la un grad sporit de atractivitate a cazinourilor de stat pentru clienți ca urmare a unui tarif de intrare reglementat mai mic, precum și la venituri totale mai ridicate (și anume, generarea altor surse de venit, cum ar fi jocuri de noroc, servicii de cazare, bar și restaurant) care rezultă din creșterea numărului de consumatori atrași de tariful de intrare mai mic. La fel ca în cazul biletelor gratuite, având în vedere faptul că sistemul tarifelor de intrare la cazinourile din Grecia în sine nu generează un avantaj pentru cazinourile de stat, nu se poate afirma că veniturile suplimentare provenite din sporirea atractivității sau din creșterea numărului de consumatori atrași de tariful de intrare mai mic generează un avantaj. În orice caz, inclusiv în cazul în care s-ar putea dovedi existența unui astfel de avantaj, numai avantajele acordate direct sau indirect din resurse de stat pot constitui ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE (53). Potrivit Curții de Justiție, un efect negativ indirect asupra veniturilor de stat provenind din măsuri de reglementare nu constituie un transfer de resurse de stat în cazul în care acesta este un element inerent al măsurii (54). De exemplu, normele naționale care stabilesc un preț minim pentru anumite bunuri nu implică transferul de resurse de stat (55). În timp ce taxa diferențiată remisă către statul elen de cazinourile publice și private implică o pierdere de resurse de stat, simplul fapt că cazinourile de stat au dreptul să perceapă un tarif de intrare mai mic decât cazinourile private nu implică pierderi de resurse de stat. În consecință, Comisia concluzionează că avantajul invocat de reclamant, chiar dacă s-ar dovedi că există, nu este acordat prin intermediul resurselor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE.

(70) Întrucât o măsură trebuie să îndeplinească toate cele patru condiții cumulative prevăzute la articolul 107 alineatul (1) din TFUE pentru a constitui ajutor de stat, nu este necesar să se examineze dacă celelalte condiții sunt întrunite în speță.

6. CONCLUZIE

(71) Având în vedere cele de mai sus, Comisia constată că regimul de impozite asupra tarifelor de intrare în cazinourile din Grecia care a existat până în luna noiembrie 2012 nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE,

ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:

Articolul 1 Regimul de impozite asupra tarifelor de intrare în cazinourile din Grecia care a existat până în luna noiembrie 2012 nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.

Articolul 2 Prezenta decizie se adresează Republicii Elene.

Adoptată la Bruxelles, 9 august 2018. Pentru Comisie Margrethe VESTAGER Membru al Comisiei

(1) JO C 235, 31.8.2010, p. 3.

(2) Consortium – Loutraki S.A.– Club Hotel Casino Loutraki S.A. (Κοινοπραξία Δ.Α.Ε.Τ. – Λουτράκι ΑΕ – Κλαμπ Οτέλ Λουτράκι ΑΕ), Voukourestiou 11, Akti Poseidonos 48, Loutraki, Atena 10671, Grecia.

(3) Cazinoul din Mont Parnès, société anonyme „Elliniko Kasino Parnithas A.E.”, Agiou Konstantinou 49, 15124 Marousi Attikis, Grecia.

(4) Cazinoul din Salonic, „Regency Entertainment Psychagogiki kai Touristiki A.E.”, Agiou Konstantinou 49, 15124 Marousi Attikis, Grecia și kilometrul 13 din Thessaloniki-Polygyrou Street, 55103 Thessaloniki, Grecia.

(5) Decizia 2011/716/UE a Comisiei din 24 mai 2011 privind ajutorul de stat acordat de Grecia în favoarea anumitor cazinouri grecești [măsura de ajutor de stat C 16/10 (ex NN 22/10, ex CP 318/09)] (JO L 285, 1.11.2011, p. 25).

(6) Hotărârea Tribunalului din 11 septembrie 2014, Republica Elenă/Comisia Europeană, cauza T-425/11, ECLI:EU:T:2014:768.

(7) Ordonanța Curții din 22 octombrie 2015 – Comisia Europeană/Republica Elenă, cauza C-530/14 P, ECLI:EU:C:2015:727.

(8) Acestea funcționau ca întreprinderi ale EOT în temeiul Legii nr. 1624/1951, al Decretului nr. 4109/1960 și al Legii nr. 2160/1993. EOT a fost înlocuită ulterior ca operator al cazinourilor din Corfu și Mont Parnès de către Elliniki (Compania elenă de dezvoltare a turismului, ETA), aflată în totalitate în proprietatea statului elen, în temeiul Legii nr. 2636/1998 și al Legii nr. 2837/2000, până la acordarea licențelor celor două cazinouri menționate mai sus în temeiul Legii nr. 3139/2003 (cazinoul din Rodos a fost exploatat de EOT până când a obținut o licență în 1996).

(9) Mai precis, deciziile secretarului general al EOT (emise în conformitate cu prevederile Legii nr. 1624/1951 și ale Decretului nr. 4109/1960) sunt următoarele: Decizia nr. 535633 a EOT din 21 noiembrie 1991 (care stabilea prețul de intrare în cazinoul din Mont Parnès la 2 000 GRD); Decizia nr. 508049 a EOT din 24 martie 1992 (care stabilea prețul de intrare în cazinourile din Corfu și din Rodos la 1 500 GRD); Decizia nr. 532691 a EOT din 24 noiembrie 1997 (care ajusta prețul de intrare în cazinoul din Corfu la 2 000 GRD).

(10) Legea nr. 2206/1994 privind înființarea, organizarea, funcționarea și supravegherea cazinourilor și alte aspecte, Νόμος 2206, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 62 – 20.4.1994.

(11) Decizia ministerială Y.A 1128269/1226/0015/ΠΟΛ.1292/16.11.1995 – ΦΕΚ 982/B'/1995.

(12) Punctul 1 din Decizia ministerială din 1995: „Operatorii de cazinouri (Legea nr. 2206/1994) sunt obligați ca, începând cu data de 15 decembrie 1995, să emită un bilet de intrare pentru fiecare persoană, în conformitate cu dispozițiile specifice de la punctele următoare.”

(13) Punctul 5 din Decizia ministerială din 1995: „Prețul uniform al unui bilet pentru intrarea în sala jocurilor de noroc tip slot-machine (electronice) și în sala meselor de joc se ridică la 5 000 GRD.”

(14) Punctul 7 subpunctul 1 din Decizia ministerială din 1995 prevede următoarele: „Din valoarea totală a biletului, un procent de 20 % se va reține de către cazinou ca taxă pentru emiterea biletului și pentru acoperirea cheltuielilor, inclusiv TVA datorată; restul constituie impozit către stat.”

(15) Punctul 6 din Decizia ministerială din 1995 prevede următoarele: „În cazul în care, din motive de promovare sau obligații sociale, cazinoul nu percepe tariful biletului de intrare unei persoane, cazinoul va emite un bilet pe care este scris cuvântul «gratuit», dintr-o serie specială sau un totalizator special din casa de marcat certificată de autoritățile fiscale.”

(16) Punctul 7 subpunctul 2 din Decizia ministerială din 1995 prevede următoarele: „Pentru biletele gratuite, impozitul către stat va fi plătit pe baza prețului biletelor din ziua respectivă, stabilit la punctul 5 din prezenta decizie.”

(17) Punctul 10 subpunctul 1 din Decizia ministerială din 1995 prevede următoarele: „Impozitele către stat vor fi depuse la biroul de administrație fiscală corespunzător până la data de 10 a fiecărei luni, împreună cu o declarație privind taxele încasate în luna precedentă.”

(18) Punctul 8 subpunctele 1 și 2 din Decizia ministerială din 1995 prevăd următoarele: „Sub rezerva dispozițiilor de la punctele 2-7, mutatis mutandis, se permite [operatorilor de cazinouri] emiterea de bilete pe termen lung, valabile pe o perioadă de 15 sau 30 de zile consecutive sau timp de o lună calendaristică, după caz. Se poate acorda o reducere la valoarea acestor bilete pe termen lung, astfel:

(a) pentru biletele cu termen de valabilitate de 15 zile, 40 % din valoarea totală a 15 bilete de o zi. În cazul în care aceste bilete se emit pentru două săptămâni calendaristice, ultimele două săptămâni ale lunii acoperă perioada începând din a șaisprezecea zi și sfârșind cu ultima zi a lunii;

(b) pentru biletele cu termen de valabilitate de 30 de zile sau o lună, 50 % din valoarea totală a 30 de bilete de o zi.”

(19) Legea nr. 1624/1951 pentru ratificarea, modificarea și completarea Legii nr. 1565/1950 privind crearea Organizației elene a turismului, Νόμος 1624, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 7 – 8.1.1951.

(20) Decretul nr. 4109/1960 de modificare și completare a legislației în ceea ce privește Organizația elenă a turismului și anumite alte prevederi, Νομοθετικό Διάταγμα 4109, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 153 – 29.9.1960.

(21) Legea nr. 2160/1993 privind turismul și alte aspecte, Νόμος 2160, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 118 – 19.7.1993.

(22) Legea nr. 2687/1953 privind investițiile și protejarea capitalurilor străine, Νομοθετικό Διάταγμα 2687, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 317 – 10.11.1953.

(23) Cazinoul din Salonic a fost declarat ca beneficiind de dispozițiile Legii nr. 2687/1953 în conformitate cu Decretul prezidențial Π.Λ. 290/1995 (de aprobare a unei investiții cu capital străin efectuate de către Hyatt Regency Hotel and Tourism Enterprise, Προεδρικό Διάταγμα 290, Δημοσιεύθηκε στο ΦΕΚ 163 – 9.8.1995), ceea ce însemna că acesta va primi același tratament precum cazinourile din Mont Parnès și Corfu.

(24) A se vedea punctele 16, 17 și 18 din decizia de inițiere a procedurii.

(25) Cazinoul din Mont Parnès a fost exploatat de Elliniko Kasino Parnithas A.E. (EKP), înființată în 2001 ca filială a ETA, controlată în totalitate de statul elen.

(26) Conform informațiilor furnizate de autoritățile elene în cursul procedurii oficiale de investigare, cazinoul din Corfu a fost privatizat la 30 august 2010, prin vânzarea întregului capital social al societății Elliniki Kazino Kerkyras SA, în urma unei cereri de oferte internaționale, către V&T Corfu Ependyseis Casino SA, societate înființată de ofertantul câștigător, consorțiul Vivere Entertainment Commercial & Holding S.A. – Theros International Gaming INC. EKK fusese înființată în 2001 ca filială a ETA.

(27) În temeiul Deciziei ministeriale T/633 din 29 mai 1996.

(28) Legea nr. 4093/2012, Monitorul Oficial I 222 din 12 noiembrie 2012.

(29) A se vedea punctele 19-23 din decizia de inițiere a procedurii.

(30) A se vedea punctele 26, 27, 28 și 37 din decizia de inițiere a procedurii.

(31) A se vedea punctele 24-29 din decizia de inițiere a procedurii.

(32) A se vedea punctele 30, 31 și 32 din decizia de inițiere a procedurii.

(33) Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 din tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (JO L 83, 27.3.1999, p. 1).

(34) A se vedea punctele 34 și 35 din decizia de inițiere a procedurii.

(35) A se vedea punctele 36, 37 și 38 din decizia de inițiere a procedurii.

(36) A se vedea punctele 39 și 40 din decizia de inițiere a procedurii.

(37) Hotărârea Curții de Justiție din 21 decembrie 2016, cauzele conexate C-20/15 P și C-21/15 P, Comisia/World Duty Free Group, ECLI:EU:C:2016:981, punctul 53 și jurisprudența citată.

(38) A se vedea cauzele C-20/15 P și C-21/15 P, Comisia/World Duty Free Group, ECLI:EU:C:2016:981, punctul 56 și cauza C-6/12, P Oy, ECLI:EU:C:2013:525, punctul 18.

(39) Hotărârea Curții de Justiție din 11 iulie 1996, SFEI și alții, C-39/94, ECLI:EU:C:1996:285, punctul 60; Hotărârea Curții de Justiție din 29 aprilie 1999, Spania/Comisia, C-342/96, ECLI:EU:C:1999:210, punctul 41.

(40) Hotărârea Curții de Justiție din 2 iulie 1974, Italia/Comisia, 173/73, ECLI:EU:C:1974:71, punctul 13.

(41) Decizia 2004/339/CE a Comisiei din 15 octombrie 2003 privind măsurile puse în aplicare de Italia pentru RAI SpA (JO L 119, 23.4.2004, p. 1), considerentul 69; Concluziile avocatului general Fennelly din 26 noiembrie 1998, Franța/Comisia, C-251/97, ECLI:EU:C:1998:572, punctul 26.

(42) Hotărârea Curții de Justiție din 24 iulie 2003, Altmark Trans, C-280/00, ECLI:EU:C:2003:415, punctul 84.

(43) Hotărârea Curții de Justiție din 15 martie 1994, Banco Exterior de España, C-387/92, ECLI:EU:C:1994:100, punctul 13; Hotărârea Curții de Justiție din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C-156/98, ECLI:EU:C:2000:467, punctul 25; Hotărârea Curții de Justiție din 19 mai 1999, Italia/Comisia, C-6/97, ECLI:EU:C:1999:251, punctul 15; Hotărârea Curții de Justiție din 3 martie 2005, Heiser, C-172/03, ECLI:EU:C:2005:130, punctul 36.

(44) Hotărârea Curții de Justiție din 20 noiembrie 2003, GEMO SA, C-126/01, ECLI:EU:C:2003:622, punctele 28-31.

(45) Hotărârea din 2014, punctul 55.

(46) Ibidem, punctul 57.

(47) Ordonanța din 2015, punctul 35.

(48) Hotărârea din 2014, punctul 76.

(49) Ibidem, punctul 77.

(50) Ibidem, punctul 78.

(51) Ibidem, punctul 80.

(52) Ordonanța din 2015, punctul 55.

(53) Hotărârea Curții de Justiție din 24 ianuarie 1978, Van Tiggele, 82/77, ECLI:EU:C:1978:10, punctele 25 și 26; Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1996, Air France/Comisia, T-358/94, ECLI:EU:T:1996:194, punctul 63.

(54) Hotărârea Curții de Justiție din 13 martie 2001, PreussenElektra, C-379/98, EU:C:2001:160, punctul 62.

(55) Hotărârea Curții de Justiție din 24 ianuarie 1978, Van Tiggele, 82/77, ECLI:EU:C:1978:10, punctele 25 și 26.