3.

Anexa III se modifică după cum urmează: (a) Punctul 1.3.1 se înlocuiește după cum urmează: 1.3.1. Testul ESC În timpul unei secvențe prescrise de condiții de funcționare ale unui motor încălzit, cantitățile de emisii de gaz de eșapament menționate anterior se examinează în mod continuu prin prelevarea de eșantioane de gaz de eșapament brut sau diluat. Ciclul de test cuprinde mai multe regimuri de turație și de putere, care acoperă gama operațională tipică a motoarelor diesel. Pentru fiecare regim, se determină concentrația poluanților gazoși, debitul de gaz de eșapament și puterea și se face ponderarea valorilor măsurate. Pentru măsurarea particulelor, gazul de eșapament se diluează cu aer ambiant condiționat, utilizându-se un sistem de diluare cu debit parțial sau total. Particulele se colectează pe un filtru adecvat unic, proporțional cu factorii de ponderare ai fiecărui regim. Gramele de poluant emis pe kilowatt oră pentru fiecare poluant se calculează în conformitate cu procedura descrisă în apendicele 1 la prezenta anexă. În plus, emisiile de NOx se măsoară la trei puncte de test din interiorul zonei de control selectate de serviciul tehnic, iar valorile măsurate se compară cu cele calculate în regimurile de cicluri de testare care cuprind punctele de test selectate. Controlul emisiilor de NOx asigură eficiența controlului emisiilor motorului pentru gama operațională tipică a motorului respectiv.” (b) Punctul 1.3.3 se înlocuiește cu următorul text: 1.3.1. Testul ETC În timpul unui ciclu tranzitoriu prescris de condiții de funcționare ale unui motor încălzit, care reflectă îndeaproape modul de conducere în traficul rutier tipic al motoarelor pentru vehicule grele instalate pe autocamioane și pe autobuze, poluanții menționați se examinează fie după diluarea gazului de eșapament total cu aer ambiant condiționat (sistemul de prelevare la volum constant, CVS, cu diluare dublă pentru particule), fie prin determinarea componentelor gazoase din gazul de eșapament brut și din particule cu ajutorul unui sistem de diluare cu debit parțial. Utilizând semnalele de cuplu și de turație a motorului transmise de dinamometrul acestuia, puterea trebuie luată în calcul pe durata ciclului pentru calcularea lucrului mecanic produs de motor în timpul ciclului. Pentru un sistem CVS, concentrația de NOx și de hidrocarburi (HC) se determină pe durata ciclului prin integrarea semnalului transmis de analizor, iar concentrațiile de CO, CO2 și NMHC se pot determina prin integrarea semnalului transmis de analizor sau prin prelevarea de saci. În cazul în care li se măsoară concentrația din gazul de eșapament brut, toate componentele gazoase se determină pe durata ciclului prin integrarea semnalului transmis de analizor. În cazul particulelor, trebuie colectat pe un filtru adecvat un eșantion proporțional. Debitul gazului de eșapament brut sau diluat se determină pe durata ciclului pentru calcularea valorilor de emisie masică a poluanților. Valorile de emisie masică sunt puse în raport cu lucrul mecanic al motorului pentru a se obține câte grame din fiecare poluant se emit pe kilowatt oră, în conformitate cu descrierea din apendicele 2 la prezenta anexă.” (c) Punctul 2.1 se înlocuiește cu următorul text: „2.1. Condițiile de testare a motorului 2.1.1. Temperatura absolută (Ta) a aerului din motor la admisie, exprimată în grade Kelvin, și presiunea atmosferică în stare uscată (ps), exprimată în kPa, se măsoară, iar parametrul fa se determină în conformitate cu dispozițiile următoare. În motoarele cu mai mulți cilindri, care cuprind grupe distincte de colectoare de admisie, de exemplu, într-o configurație în V a motorului, se măsoară temperatura medie a diferitelor grupe. (a) pentru motoarele cu aprindere prin comprimare: Motoare cu aspirație naturală și supraalimentare mecanică: Motoare cu turbocompresor, cu sau fără răcirea aerului de admisie: (b) pentru motoarele cu aprindere prin scânteie: 2.1.2. Valabilitatea testului Pentru ca un test să poată fi recunoscut valabil, parametrul f a trebuie să aibă o astfel de valoare încât: (d) Punctul 2.8 se înlocuiește cu următorul text: 2.8. Dacă motorul este echipat cu un sistem de post-tratare a eșapamentului, emisiile măsurate în timpul ciclului de test trebuie să fie reprezentative pentru emisiile reale. În cazul unui motor echipat cu un sistem de post-tratare a eșapamentului care necesită utilizarea unui reactiv, reactivul utilizat la toate testele trebuie să îndeplinească cerințele punctului 2.2.1.13 din apendicele 1 la anexa II. 2.8.1. În cazul unui sistem de post-tratare a eșapamentului bazat pe un proces de regenerare continuă, emisiile se măsoară pe un sistem de post-tratare stabilizat. Procesul de regenerare trebuie să aibă loc cel puțin o dată pe durata testului ETC, iar constructorul trebuie să declare condițiile normale în care se produce regenerarea (încărcarea cu funingine, temperatura, contrapresiunea eșapamentului etc.). Pentru a verifica procesul de regenerare, se efectuează cel puțin 5 teste ETC. În timpul testelor, presiunea și temperatura eșapamentului trebuie înregistrate (temperatura înainte și după sistemul de post-tratare, contrapresiunea eșapamentului etc.). Sistemul de post-tratare se consideră satisfăcător în cazul în care condițiile declarate de constructor apar în timpul testului pe o perioadă suficient de lungă de timp. Rezultatul final al testului este media aritmetică a diferitelor rezultate ale testului ETC. În cazul în care sistemul de post-tratare are un mod de siguranță care face trecerea la un regim de regenerare periodică, acesta trebuie verificat în conformitate cu punctul 2.8.2. Pentru acest caz specific, limitele de emisie prevăzute în tabelul 2 din anexa I pot fi depășite și nu vor fi ponderate. 2.8.2. În cazul unui sistem de post-tratare a eșapamentului bazat pe un proces de regenerare periodică, emisiile se măsoară pe durata a cel puțin două teste ETC, unul din timpul și altul în afara procesului de regenerare, pe un sistem de post-tratare stabilizat, iar rezultatele trebuie ponderate. Procesul de regenerare trebuie să se producă cel puțin o dată pe durata testului ETC. Motorul poate fi echipat cu un comutator care să împiedice sau să permită procesul de regenerare, cu condiția ca această operațiune să nu afecteze calibrarea originală a motorului. Constructorul declară condițiile normale în care se produce procesul de regenerare (încărcarea cu funingine, temperatura, contrapresiunea eșapamentului etc.) și durata în timp a acestuia (n2). Constructorul furnizează, de asemenea, toate datele necesare determinării duratei de timp dintre două regenerări (n1). Procedura exactă utilizată pentru determinarea acestei durate este decisă împreună cu serviciul tehnic, pe baza unei bune aprecieri tehnice. Constructorul furnizează un sistem de post-tratare care a fost încărcat pentru a se produce regenerarea în timpul testului ETC. Regenerarea nu se produce în această fază de condiționare a motorului. Emisiile medii dintre fazele de regenerare se determină pornind de la media aritmetică a câtorva teste ETC aproximativ echidistante. Se recomandă efectuarea unui test ETC cu cât mai puțin timp posibil înainte de un test de regenerare și a altui test ETC imediat după testul de regenerare. Alternativ, constructorul poate furniza date care să arate că emisiile rămân constante (± 15 %) între fazele de regenerare. În acest caz, se pot utilizat emisiile de la un singur test ETC. În timpul testului de regenerare, toate datele necesare detectării regenerării se înregistrează (emisiile de CO sau de NOx, temperatura înainte și după sistemul de post-tratare, contrapresiunea eșapamentului etc.). În timpul procesului de regenerare, limitele de emisie din tabelul 2 din anexa I se pot depăși. Emisiile măsurate se ponderează în conformitate cu prevederile punctelor 5.5 și 6.3 din apendicele 2 la prezenta anexă, iar rezultatul final nu trebuie să depășească limitele prevăzute în tabelul 2 din anexa I.” (e) Apendicele 1 se modifică după cum urmează: (i) Punctul 2.1 se înlocuiește cu următorul text: 2.1. Pregătirea filtrului de eșantionare Cu cel puțin o oră înainte de test, fiecare filtru se plasează într-o cutie Petri acoperită parțial, protejată împotriva contaminării cu praf și așezată într-o cameră de cântărire pentru stabilizare. La sfârșitul timpului de stabilizare, fiecare filtru se cântărește, iar greutatea proprie se înregistrează. Filtrul se plasează într-o cutie Petri închisă sau într-un suport de filtru sigilat până la testare. Filtrul trebuie utilizat în termen de opt ore de la scoaterea din camera de cântărire. Greutatea proprie se înregistrează.” (ii) Punctul 2.7.4 se înlocuiește cu următorul text: 2.7.4. Eșantionarea particulelor Se utilizează un singur filtru pentru întreaga procedură de testare. Factorii de ponderare modali specificați în procedura ciclului de testare trebuie luați în considerare prin prelevarea unui eșantion proporțional cu debitul masic al eșapamentului în timpul fiecărui mod individual al ciclului. Aceasta se poate realiza prin ajustarea în mod corespunzător a debitului eșantionului, a duratei eșantionării și/sau a raportului de diluare, astfel încât să se respecte criteriul de aplicare a factorilor efectivi de ponderare de la punctul 5.6. Durata de eșantionare per mod trebuie să fie de cel puțin 4 secunde pentru un factor de ponderare de 0,01. Eșantionarea trebuie efectuată cât mai târziu posibil pe durata fiecărui mod. Prelevarea de eșantionare de particule trebuie efectuată cu cel mult 5 secunde înainte de încheierea fiecărui mod.” (iii) Se inserează punctul 4 următor: „4. CALCULAREA DEBITULUI GAZELOR DE EȘAPAMENT 4.1. Determinarea debitului masic al gazelor de eșapament brute Pentru calcularea emisiilor din gazul de eșapament brut, este necesară cunoașterea debitului gazelor de eșapament. Debitul masic al gazelor de eșapament se determină în conformitate cu dispozițiile punctului 4.1.1. sau 4.1.2. Acuratețea calculării debitului eșapamentului trebuie să fie de ± 2,5 % din valoarea citită sau de ± 1,5 % din valoarea maximă a motorului, reținându-se valoarea mai mare. Se pot utiliza și metode echivalente (cum sunt cele descrise la punctul 4.2 din apendicele 2 la prezenta anexă). 4.1.1. Metoda măsurării directe Măsurarea directă a debitului gazelor de eșapament poate fi realizată de sisteme cum sunt: — senzori diferențiali de presiune, ca debitmetrul cu tub Venturi; — debitmetre cu ultrasunete; — debitmetre vortex. Trebuie luate măsuri de precauție pentru a se evita erorile de măsurare care pot duce la obținerea unor valori eronate ale emisiei. Astfel de măsuri cuprind instalarea cu atenție a dispozitivului în sistemul de evacuare al motorului, în conformitate cu recomandările producătorului instrumentului și cu bunele practici profesionale. În special, performanța motorului și emisiile nu trebuie să fie afectate de instalarea dispozitivului. 4.1.2. Metoda măsurării aerului și a carburantului Această metodă implică măsurarea debitului de aer și a debitului de carburant. Se utilizează debitmetre pentru aer și debitmetre pentru carburanți care îndeplinesc pe deplin cerințele de acuratețe prevăzute la punctul 4.1. Calcularea debitului de gaz de eșapament se face după formula: 4.2. Determinarea debitului masic al gazelor de eșapament diluate Pentru calcularea emisiilor din gazele de eșapament diluate utilizându-se un sistem de diluare cu debit total, este necesară cunoașterea debitului gazelor de eșapament diluate. Debitul gazelor de eșapament diluate (qmdew) se măsoară pe durata fiecărui mod cu un sistem PDP-CVS, CFV-CVS sau SSV-CVS, în conformitate cu formulele generale prevăzute la punctul 4.1 din apendicele 2 la prezenta anexă. Nivelul de acuratețe trebuie să fie de cel puțin ± 2 % din valoarea citită și se determină în conformitate cu dispozițiile punctului 2.4 din apendicele 5 la prezenta anexă.” (iv) Punctele 4 și 5 se înlocuiesc cu următorul text: „5. CALCULAREA EMISIILOR GAZOASE 5.1. Evaluarea datelor Pentru evaluarea emisiilor gazoase, se face media valorilor din diagramele citirilor pentru ultimele 30 de secunde din fiecare mod, iar media concentrațiilor de HC, CO și NOx pe durata fiecărui mod se determină pe baza mediei valorilor din diagramele citirilor și a datelor de calibrare corespunzătoare. Se poate utiliza și un alt tip de înregistrare în cazul în care aceasta asigură echivalența achizițiilor de date. La verificarea emisiilor de NOx din zona de control, cerințele anterioare se aplică numai pentru NOx. Debitul gazelor de eșapament qmew sau debitul gazelor de eșapament diluate qmdew, în cazul în care se utilizează opțional, se determină în conformitate cu dispozițiile punctului 2.3 din apendicele 4 la prezenta anexă. 5.2. Corecția în stare uscată/umedă Concentrația măsurată se convertește într-o bază umedă pe baza formulei următoare, în cazul în care nu a fost deja măsurată în stare umedă. Conversia se efectuează individual pentru fiecare mod. Pentru gazul de eșapament brut: sau unde: pr = presiune vaporilor de apă după baia de răcire, kPa, pb = presiunea atmosferică totală, kPa, Ha = umiditatea aerului la admisie, g de apă pe kg de aer uscat, kf = 0,055584 × wALF - 0,0001083 × wBET - 0,0001562 × wGAM + 0,0079936 × wDEL + 0,0069978 × wEPS Pentru gazul de eșapament diluat: sau Pentru aerul de diluare: Pentru aerul de admisie: unde: Ha = umiditatea aerului de admisie, g de apă pe kg de aer uscat Hd = umiditatea aerului de diluare, g de apă pe kg de aer uscat și se pot deriva de la măsurarea umidității relative, de la măsurarea punctului de condensare, de la măsurarea presiunii vaporilor sau de la măsurarea cu termometrul uscat/umed, utilizându-se formulele general acceptate. 5.3. Corecția emisiilor de NOx în funcție de umiditate și temperatură Întrucât emisiile de NOx depind de condițiile atmosferice ambiante, concentrația de NOx se corectează în funcție de temperatura și de umiditatea aerului ambiant, aplicându-se factorii din formulele prezentate în continuare. Factorii sunt valabili în gama cuprinsă între 0 și 25 g/kg de aer uscat. (a) pentru motoarele cu aprindere prin comprimare: cu: Ta = temperatura aerului de admisie, K Ha = umiditatea aerului de admisie, g de apă pe kg de aer uscat unde: Ha se poate deriva de la măsurarea umidității relative, de la măsurarea punctului de condensare, de la măsurarea presiunii vaporilor sau de la măsurarea cu termometrul uscat/umed, utilizându-se formulele general acceptate. (b) pentru motoarele cu aprindere prin scânteie: unde: Ha se poate deriva de la măsurarea umidității relative, de la măsurarea punctului de condensare, de la măsurarea presiunii vaporilor sau de la măsurarea termometrului uscat/umed, utilizându-se formulele general acceptate. 5.4. Calcularea debitelor masice ale emisiilor Debitul masic al emisiilor (g/h) pentru fiecare mod se calculează după cum urmează. Pentru calcularea emisiilor de NOx, se utilizează factorul de corecție a umidității kh,D sau k h,G, după caz, calculat în conformitate cu dispozițiile punctului 5.3. Concentrația măsurată se convertește într-o bază umedă în conformitate cu punctul 5.2, în cazul în care nu a fost deja măsurată în stare umedă. Valorile pentru ugas sunt prevăzute în tabelul 6 pentru componentele selectate pe baza proprietăților gazului ideal și a carburanților relevanți pentru prezenta directivă. (a) pentru gazul de eșapament brut unde: ugas = raportul dintre densitatea componentei gazului de eșapament și densitatea gazului de eșapament cgas = concentrația respectivei componente în gazul de eșapament brut, ppm qmew = debitul masic al gazului de eșapamentului, kg/h (b) pentru gazele diluate unde: ugas = raportul dintre densitatea componentei gazului de eșapament și densitatea aerului cgas, c = concentrația de fond corectată a respectivei componente în gazul de eșapament diluat, ppm qmdew = debitul masic al gazelor de eșapament diluate, kg/h unde: Factorul de diluare D se calculează în conformitate cu punctul 5.4.1 din apendicele 2 la prezenta anexă. 5.5. Calcularea emisiilor specifice Emisiile (g/kWh) se calculează pentru toate componentele individuale în modul următor: unde: mgas este masa gazului individual Pn este puterea netă determinată în conformitate cu punctul 8.2 din anexa II. Factorii de ponderare utilizați în calculul anterior sunt în conformitate cu punctul 2.7.1. Tabelul 6 Valorile u(gas) în gazul de eșapament brut și diluat pentru diferite componente ale gazului de eșapament Carburantul NOx CO THC/NMHC CO2 CH4 Diesel Gaz de eșapament brut 0,001587 0,000966 0,000479 0,001518 0,000553 Gaz de eșapament diluat 0,001588 0,000967 0,000480 0,001519 0,000553 Etanol Gaz de eșapament brut 0,001609 0,000980 0,000805 0,001539 0,000561 Gaz de eșapament diluat 0,001588 0,000967 0,000795 0,001519 0,000553 Gaz natural comprimat Gaz de eșapament brut 0,001622 0,000987 0,000523 0,001552 0,000565 Gaz de eșapament diluat 0,001588 0,000967 0,000584 0,001519 0,000553 Propan Gaz de eșapament brut 0,001603 0,000976 0,000511 0,001533 0,000559 Gaz de eșapament diluat 0,001588 0,000967 0,000507 0,001519 0,000553 Butan Gaz de eșapament brut 0,001600 0,000974 0,000505 0,001530 0,000558 Gaz de eșapament diluat 0,001588 0,000967 0,000501 0,001519 0,000553 — valorile u ale gazului de eșapament brut pe baza proprietăților gazului ideal la λ = 2, aer uscat, 273 K, 101,3 kPa — valorile u ale gazului de eșapament diluat pe baza proprietăților gazului ideal și a densității aerului — valorile u ale gazului natural comprimat cu o acuratețe de 0,2 % pentru o compoziție masică de: C = 66 – 76 %; H = 22 – 25 %; N = 0 – 12 % — valoarea u a gazului natural comprimat pentru HC corespunde lui CH2,93 (pentru hidrocarburi totale, a se utiliza valoarea u pentru CH4). 5.6. Calcularea valorilor zonei de control Pentru cele trei puncte de control selectate în conformitate cu dispozițiile punctului 2.7.6, emisiile de NOx se măsoară și se calculează în conformitate cu dispozițiile punctului 5.6.1 și se determină de asemenea prin interpolare pornind de la modurile ciclului de test celui mai apropiat de punctul de control respectiv, în conformitate cu punctul 5.6.2. Valorile măsurate se compară apoi cu valorile interpolate în conformitate cu punctul 5.6.3. 5.6.1. Calcularea emisiei specifice Emisiile de NOx pentru fiecare dintre punctele de control (Z) se calculează după cum urmează: 5.6.2. Determinarea valorii emisiilor ciclului de test Emisiile de NOx pentru fiecare dintre punctele de control se interpolează pornind de la cele mai apropiate patru moduri ale ciclului de test care înconjoară punctul de control Z selectat, după cum se arată în figura 4. Pentru aceste moduri (R, S, T, U), se aplică definițiile următoare: Turația (R) = Turația (T) = nRT Turația (S) = Turația (U) = nSU Procentul de încărcare (R) = Procentul de încărcare (S) Procentul de încărcare (T) = Procentul de încărcare (U). Emisiile de NOx pentru punctul de control Z selectat se calculează după cum urmează: și unde: ER, ES, ET, EU = emisii NOx specifice ale modurilor înconjurătoare, calculate în conformitate cu punctul 5.6.1. MR, MS, MT, MU = cuplul motorului pentru modurile înconjurătoare. Figura 4 Interpolarea punctului de control al emisiilor de NOx 5.6.3. Compararea valorilor emisiilor de NOx Emisiile specifice de NOx măsurate la punctul de control Z (NOx,Z) se compară cu valoarea interpolată (EZ) după cum urmează: 6. CALCULAREA EMISIILOR DE PARTICULE 6.1. Evaluarea datelor Pentru evaluarea particulelor, masa totală a eșantionului (msep) prin filtru se înregistrează pentru fiecare mod. Filtrul este dus din nou în camera de cântărire și condiționat timp de cel puțin o oră, dar nu mai mult de 80 de ore, iar apoi este cântărit. Greutatea brută a filtrului se înregistrează, iar greutatea proprie (a se vedea punctul 2.1) se scade, rezultatul constituind masa eșantionului de particule mf. În cazul în care trebuie aplicată o corecție de fond, masa aerului de diluare (md) prin filtru și masa de particule (mf,d) se înregistrează. În cazul în care se efectuează mai mult de o măsurare, coeficientul mf,d/md se calculează pentru fiecare măsurare individuală și se face media valorilor obținute. 6.2. Sistemul de diluare cu debit parțial Rezultatele finale comunicate ale testelor privind emisiile de particule se determină urmându-se pașii următori. Întrucât se pot utiliza diferite tipuri de control al gradului de diluare, se aplică diferite metode de calcul pentru qmedf. Toate calculele au la bază valorile medii ale modurilor individuale din timpul perioadei de eșantionare. 6.2.1. Sisteme izocinetice unde ra corespunde raportului dintre ariile secțiunilor transversale ale sondei izocinetice și, respectiv, a țevii de eșapament: 6.2.2. Sisteme cu măsurarea concentrației de CO2 sau de NOx unde: cwE = concentrația umedă a gazului de marcare în eșapamentul brut cwD = concentrația umedă a gazului de marcare în eșapamentul diluat cwA = concentrația umedă a gazului de marcare în aerul de diluare Concentrațiile măsurate într-o bază uscată trebuie convertite într-o bază umedă în conformitate cu dispozițiile punctului 5.2 din prezentul apendice. 6.2.3. Sisteme cu măsurarea CO2 și cu metoda carbonică a punctului zero (14) unde: c (CO2)D = concentrația de CO2 în eșapamentul diluat c (CO2)А = concentrația de CO2 în aerul de diluare (concentrații în % într-o bază umedă) Această ecuație are la bază prezumția echilibrului carbonului (atomii de carbon furnizați motorului sunt emiși sub formă de CO2) și se determină după cum urmează: și 6.2.4. Sisteme cu măsurarea debitului 6.3. Sistemul de diluare cu debit total Toate calculele au la bază valorile medii ale modurilor individuale din timpul perioadei de eșantionare. Debitul gazului de eșapament diluat qmdew se determină în conformitate cu dispozițiile punctului 4.1 din apendicele 2 la prezenta anexă. Masa totală a eșantionului msep se calculează în conformitate cu dispozițiile punctului 6.2.1 din apendicele 2 la prezenta anexă. 6.4. Calcularea debitului masic al particulelor Debitul masic al particulelor se calculează după cum urmează. În cazul în care se utilizează un sistem de diluare cu debit total, qmedf determinat în conformitate cu punctul 6.2 se înlocuiește cu qmdew determinat în conformitate cu punctul 6.3. i = 1, …, n Debitul masic al particulelor poate face obiectul unei corecții de fond după cum urmează: unde D se calculează în conformitate cu punctul 5.4.1 din apendicele 2 la prezenta anexă. (v) Punctul 6 se renumerotează ca punctul 7. (f) Apendicele 2 se modifică după cum urmează: (i) Punctul 3 se înlocuiește cu următorul text: „3. EFECTUAREA TESTULUI DE MĂSURARE A EMISIILOR La cererea constructorului, se poate efectua un test orb pentru condiționarea motorului și a sistemului de evacuare înaintea începerii ciclului de măsurare. Motoarele cu gaz natural și cele cu GPL se rodează cu ajutorul testului ETC. Motorul trebuie să funcționeze pe durata a cel puțin două cicluri ETC și până când emisia de CO măsurată pe durata unui ciclu ETC nu depășește cu mai mult de 10 % emisia de CO măsurată pe durata ciclului ETC precedent. 3.1. Pregătirea filtrelor de eșantionare (după caz) Cu cel puțin o oră înainte de test, fiecare filtru se plasează într-o cutie Petri acoperită parțial, protejată împotriva contaminării cu praf și așezată într-o cameră de cântărire pentru stabilizare. La sfârșitul timpului de stabilizare, fiecare filtru se cântărește, iar greutatea proprie se înregistrează. Filtrul se plasează apoi într-o cutie Petri închisă sau într-un suport de filtru sigilat până la testare. Filtrul trebuie utilizat în termen de opt ore de la scoaterea din camera de cântărire. Greutatea proprie se înregistrează. 3.2. Instalarea echipamentului de măsură Instrumentarul și sondele de eșantionare se instalează în conformitate cu cerințele. Țeava de evacuare, dacă este utilizată, se conectează la sistemul de diluare cu debit total. 3.3. Demararea sistemului de diluare și a motorului Sistemul de diluare și motorul sunt demarate și încălzite până când toate temperaturile și presiunile s-au stabilizat la puterea maximă, în conformitate cu recomandările constructorului și cu bunele practici din domeniu. 3.4. Demararea sistemului de eșantionare a particulelor (numai pentru motoarele diesel) Sistemul de eșantionare a particulelor este demarat și lăsat să funcționeze în derivație. Nivelul de fond al particulelor din aerul de diluare se poate determina prin trecerea aerului de diluare prin filtrele de particule. În cazul în care se utilizează aer de diluare filtrat, se poate efectua o măsurare înainte sau după test. În cazul în care aerul de diluare nu este filtrat, se pot efectua măsurări la începutul și la sfârșitul ciclului, făcându-se apoi media valorilor obținute. Sistemul de diluare și motorul sunt demarate și încălzite până când toate temperaturile și presiunile s-au stabilizat, în conformitate cu recomandările constructorului și cu bunele practici din domeniu. În cazul post-tratării cu regenerare periodică, regenerarea nu trebuie să aibă loc în timpul încălzirii motorului. 3.5. Reglarea sistemului de diluare Debitele sistemului de diluare (cu debit parțial sau total) se reglează astfel încât să se elimine condensarea apei în sistem și să se obțină o temperatură la intrarea în filtru de maximum 325 K (52 °C) (a se vedea punctul 2.3.1 din anexa V, DT). 3.6. Verificarea analizorilor Analizorii de emisii se setează la zero și se etalonează. În cazul în care se utilizează saci de prelevare, aceștia trebuie eliminați. 3.7. Procedura de demarare a motorului Motorul stabilizat trebuie demarat în conformitate cu procedura de demarare recomandată de constructor în manualul de utilizare, folosindu-se fie un motor de pornire de serie, fie un dinamometru. Opțional, testul poate începe direct de la faza de precondiționare a motorului fără oprirea acestuia, după ce motorul a intrat în ralanti. 3.8. Ciclul de test 3.8.1. Secvența de test Secvența de test începe în momentul în care motorul a intrat în ralanti. Testul se efectuează în conformitate cu ciclul de referință prevăzut la punctul 2 din prezentul apendice. Punctele de reglare a turației și a cuplului motorului se setează la o frecvență de minimum 5 Hz (se recomandă 10 Hz). Turația și cuplul de reacție ale motorului se înregistrează cel puțin o dată pe secundă pe durata ciclului de test, iar semnalele pot fi filtrate electronic. 3.8.2. Măsurarea emisiilor gazoase 3.8.2.1. Sistemul de diluare cu debit total La demararea motorului sau a secvenței de test, în cazul în care ciclul a pornit direct din faza de precondiționare, trebuie pornit echipamentul de măsurare și, simultan: — începe colectarea sau analizarea aerului de diluare; — începe colectarea sau analizarea gazului de eșapament diluat; — începe măsurarea cantității de gaz de eșapament diluat (CVS) și a temperaturilor și presiunilor cerute; — începe înregistrarea datelor de reacție a turației și a cuplului dinamometrului. HC și NOx se măsoară în mod continuu în tunelul de diluare cu o frecvență de 2 Hz. Concentrațiile medii se determină prin integrarea semnalelor analizorului pe durata ciclului de test. Timpul de răspuns al sistemului trebuie să fie de maximum 20 s și, dacă este necesar, trebuie să fie coordonat cu fluctuațiile debitului de CVS și cu decalajul timpului de eșantionare/ciclului de test. Cantitățile de CO, CO2, NMHC și CH4 se determină prin integrare sau prin analizarea concentrațiilor din sacul de eșantionare colectate pe durata ciclului. Concentrațiile de poluanți gazoși din aerul de diluare se determină prin integrare sau prin colectarea în sacul de fond. Toate celelalte valori se înregistrează la ritmul de minimum o măsurare pe secundă (1 Hz). 3.8.2.2. Măsurarea gazului de eșapament brut La demararea motorului sau a secvenței de test, în cazul în care ciclul a pornit direct din faza de precondiționare, trebuie pornit echipamentul de măsurare și, simultan: — începe analizarea concentrațiilor de gaz de eșapament brut; — începe măsurarea debitului gazului de eșapament sau al aerului de admisie și al carburantului; — începe înregistrarea datelor de reacție a turației și a cuplului dinamometrului. Pentru evaluarea emisiilor gazoase, concentrațiile emisiilor (HC, CO, și NOx) și debitul masic al gazului de eșapament se înregistrează și se stochează la cel puțin 2 Hz pe un sistem informatic. Timpul de răspuns al sistemului trebuie să fie de maximum 10 s. Toate celelalte date se pot înregistra cu o rată de eșantionare de cel puțin 1 Hz. Pentru analizorii analogi, răspunsul se înregistrează, iar datele de calibrare se pot aplica on-line sau off-line în timpul evaluării datelor. Pentru calcularea emisiei masice de elemente constitutive gazoase, curbele concentrațiilor înregistrate și curba debitului masic al gazului de eșapament sunt aliniate în timp de timpul de transformare prevăzut la punctul 2 din anexa I. Prin urmare, timpul de răspuns al fiecărui analizor de emisii gazoase și al sistemului debitului masic al gazului de eșapament se determină în conformitate cu dispozițiile punctului 4.2.1 și ale punctului 1.5 din apendicele 5 la prezenta anexă și se înregistrează. 3.8.3. Eșantionarea particulelor (după caz) 3.8.3.1. Sistemul de diluare cu debit total La demararea motorului sau a secvenței de test, în cazul în care ciclul a pornit direct din faza de precondiționare, sistemul de eșantionare a particulelor trebuie comutat de pe debit parțial pe colectare de particule. În cazul în care nu se utilizează o compensare a debitului, pompa/pompele de eșantionare se reglează astfel încât debitul prin sonda de eșantionare a particulelor sau prin tubul de transfer să fie menținut la o valoare de ± 5 % din debitul setat. În cazul în care se utilizează o compensare a debitului (de exemplu, un control proporțional al debitului eșantionului), trebuie să de demonstreze că raportul dintre debitul tunelului principal și cel al eșantionului de particule nu se modifică cu mai mult de ± 5 % din valoarea setată (cu excepția primelor zece secunde de eșantionare). Notă: În cazul unei diluări duble, debitul eșantionului este diferența netă dintre debitul prin filtrele de eșantionare și debitul aerului la a doua diluare. Temperatura și presiunea medii pe contorul de gaz sau la admisia în instrumentarul de măsurare a debitului se înregistrează. În cazul în care debitul setat nu poate fi menținut pe durata întregului ciclu (în limitele de ± 5 %) din cauza încărcării ridicate cu particule a filtrului, testul se anulează. Testul se efectuează apoi din nou utilizându-se un debit mai redus și/sau un filtru cu diametru mai mare. 3.8.3.2. Sistemul de diluare cu debit parțial La demararea motorului sau a secvenței de test, în cazul în care ciclul a pornit direct din faza de precondiționare, sistemul de eșantionare a particulelor trebuie comutat de pe modul de deviere pe modul de colectare de particule. Pentru controlul sistemului de diluare cu debit parțial, este necesar un timp de răspuns rapid al sistemului. Timpul de transformare al sistemului se determină prin procedura descrisă la punctul 3.3 din apendicele 5 din anexa III. În cazul în care timpul de transformare combinat al măsurării debitului eșapamentului (a se vedea punctul 4.2.1) și al sistemului cu debit parțial este mai mic de 0,3 secunde, se poate utiliza controlul on-line. În cazul în care timpul de transformare depășește 0,3 secunde, trebuie utilizat un control în avans pe baza unui test preînregistrat. În acest caz, timpul de demarare este ≤ 1 s, iar timpul de întârziere a combinării ≤ 10 s. Răspunsul total al sistemului este conceput astfel încât să asigure o eșantionare reprezentativă a particulelor, qmp,i, proporțională cu debitul masic al eșapamentului. Pentru a determina proporționalitatea, se efectuează o analiză de regresie a qmp,i și qmew,i la o rată de achiziție a datelor de minimum 1 Hz, cu respectarea următoarelor criterii: — Coeficientul de corelare R2 al regresiei liniare între qmp,i și qmew,i nu trebuie să fie mai mic de 0,95, — Eroarea standard de estimare a qmp,i pe qmew,i nu trebuie să depășească 5 % din qmp maxim, — punctul de întâlnire qmp de pe curba de regresie nu trebuie să depășească ± 2 % din qmp maxim. Opțional, se poate efectua un test preliminar, iar semnalul de debit masic al eșapamentului la testul preliminar poate fi utilizat pentru controlarea debitului eșantionului în sistemul de particule (control în avans). O astfel de procedură este necesară în cazul în care timpul de transformare al sistemului de particule, t50, P sau timpul de transformare al semnalului de debit masic al eșapamentului, t50, F sau ambele sunt > 0,3 secunde. Se obține un control corect al sistemului de diluare parțială atunci când curba de timp qmew,pre din cadrul testului preliminar, care controlează qmp, este decalată de un timp în avans de t50, P + t50, F. Pentru stabilirea corelației dintre qmp,i și qmew,i, se utilizează datele colectate în timpul testului propriu-zis, cu timpul qmew, i aliniat de t50,F în raport cu qmp, i (sincronizarea se realizează fără nici o contribuție a t50, P). Respectiv, decalajul de timp dintre qmew și qmp este diferența dintre timpii lor de transformare, prevăzuți la punctul 3.3 din apendicele 5 la anexa III. 3.8.4. Calarea motorului În cazul în care motorul se calează în timpul ciclului de test, acesta trebuie precondiționat și demarat din nou, iar testul trebuie repetat. În cazul în care apare o defecțiune la oricare dintre echipamentele de testare prevăzute, în timpul ciclului de test, testul se anulează. 3.8.5. Operațiuni după test La încheierea testului, măsurarea volumului gazului de eșapament diluat sau a debitului gazului de eșapament brut, curgerea gazului în sacii colectori, precum și pompa de eșantionare a particulelor se opresc. În cazul unui analizor integrator, eșantionarea continuă până la scurgerea timpilor de răspuns ai sistemului. Concentrațiile sacilor colectori, în cazul în care aceștia se utilizează, se analizează cât mai curând și, în orice caz, în maximum 20 de minute de la încheierea ciclului de test. După testul de emisii, analizorii se verifică din nou cu ajutorul unui gaz zero și al aceluiași tip de gaz de control. Testul se consideră acceptabil în cazul în care diferența dintre rezultatele obținute înainte și după test este mai mică de 2 % din valoarea gazului de control. 3.9. Verificarea efectuării testului 3.9.1. Decalajul între date Pentru a minimiza efectele decalajului produs de diferența de timp dintre valorile de răspuns de cele din ciclul de referință, întreaga secvență de semnale de răspuns ale turației și ale cuplului motorului poate fi avansată sau întârziată în timp în funcție de secvența de turație de referință și de cuplul de referință. În cazul în care semnalele sunt decalate, turația și cuplul trebuie decalate cu aceeași valoare și în aceeași direcție. 3.9.2. Calcularea lucrului mecanic al ciclului Lucrul mecanic al ciclului efectiv Wact (kWh) se calculează cu fiecare pereche înregistrată de valori de răspuns ale turației și cuplului motorului, după orice decalare a datelor de răspuns, în cazul în care este selectată această opțiune. Lucrul mecanic al ciclului efectiv Wact este utilizat pentru compararea cu lucrul mecanic al ciclului de referință Wref și la determinarea emisiilor specifice frânei (a se vedea punctele 4.4 și 5.2). Aceeași metodă se aplică pentru integrarea puterii de referință și a puterii specifice a motorului. În cazul în care trebuie calculate valorile între valoarea de referință adiacentă și valoarea măsurată adiacentă, se efectuează o interpolare liniară. La integrarea lucrului mecanic al ciclului de referință și a lucrului mecanic al ciclului efectiv, toate valorile de cuplu negative se setează la valoarea zero și se includ. Atunci când integrarea se efectuează la o frecvență mai mică de 5 Hz și când, pe o anumită durată, valoarea cuplului se modifică de la negativ la pozitiv sau de la pozitiv la negativ, partea negativă se calculează și se setează la zero. Partea pozitivă este inclusă în valoarea integrată. Wact se situează între – 15 % și + 5 % din Wref 3.9.3. Statistici de validare a ciclului de test Se efectuează regresii liniare ale valorilor de răspuns în raport cu valorile de referință pentru turație, cuplu și putere, după orice decalare a datelor de răspuns, în cazul în care este selectată această opțiune. Se utilizează metoda celor mai mici pătrate, iar ecuația rezultată se prezintă astfel: unde: y = Valoarea de răspuns (efectivă) a turației (min-1), a cuplului (Nm) sau a puterii (kW) m = panta curbei de regresie x = valoarea de referință a turației (min-1), a cuplului (Nm) sau a puterii (kW) b = punctul de întâlnire cu axa y a curbei de regresie Eroarea standard de estimare (SE) a lui y pe x și coeficientul de determinare (r2) se calculează pentru fiecare curbă de regresie. Se recomandă ca această analiză să se efectueze la 1 Hz. Toate valorile negative ale cuplului de referință și valorile de răspuns asociate se șterg din calculul statisticilor de validare ale cuplului și puterii ciclului. Pentru ca testul să fie considerat valabil, trebuie să fie îndeplinire criteriile prevăzute în tabelul 7. Tabelul 7 Toleranțele curbei de regresie Turația Cuplul Puterea Eroarea standard de estimare (SE) a lui y pe x Max. 100 min-1 Max.13 % (15 %) (15) din cartografia de putere la cuplul maxim al motorului Max.8 % (15 %) (15) din cartografia de putere la puterea maximă a motorului Panta curbei de regresie, m Între 0,95 și 1,03 0,83–1,03 0,89–1,03 (0,83–1,03) (15) Coeficientul de determinare, r2 Min. 0,9700 Min. 0,8800 Min. 0,9100 (Min. 0,9500) (15) (Min. 0,7500) (15) (Min. 0,7500) (15) Punctul de întâlnire cu axa y a curbei de regresie, b ± 50 min–1 ± 20 Nm sau ± 2 % (± 20 Nm sau ± 3 %) (15) din cuplul maxim, se reține valoarea mai mare ± 4 kW or ± 2 % (± 4 kW or ± 3 %) (15) din putera maximă, se reține valoarea mai mare Din analizele de regresie, se pot șterge punctele indicate în tabelul 8. Tabelul 8 Puncte care pot fi șterse din analiza de regresie Condiții Puncte de șters Încărcare maximă și valoarea de răspuns a cuplului < 95 % din valoarea de referință a cuplului Cuplul și/sau puterea Încărcare maximă și valoarea de răspuns a turației < 95 % din valoarea de referință a turației Turația și/sau puterea Fără încărcare, fără punct de ralanti, iar valoarea de răspuns a cuplului > valoarea cuplului de referință Cuplul și/sau puterea Fără încărcare, valoarea de răspuns a turației ≤ turația la ralanti + 50 min-1, iar valoarea de răspuns a cuplului = cuplul la ralanti măsurat/definit de constructor ± 2 % din cuplul maxim Turația și/sau puterea Fără încărcare, valoarea de răspuns a turației > turația la ralanti + 50 min-1, iar valoarea de răspuns a cuplului > 105 % din cuplul de referință Cuplul și/sau puterea Fără încărcare, iar valoarea de răspuns a turației > 105 % din turația de referință Turația și/sau puterea” (ii) Se inserează următorul punct 4: „4. CALCULAREA DEBITULUI GAZULUI DE EȘAPAMENT 4.1. Determinarea debitului gazului de eșapament diluat Debitul total al gazului de eșapament diluat pe durata ciclului (kg/test) se calculează pornind de la valorile măsurate pe durata ciclului și de la datele de calibrare corespunzătoare ale dispozitivului de măsurare a debitului (V0 pentru PDP, KV pentru CFV, Cd pentru SSV), în conformitate cu dispozițiile punctului 2 din apendicele 5 la anexa III. Se aplică formula următoare, în cazul în care temperatura eșapamentului diluat este menținută constantă pe durata ciclului cu ajutorul unui schimbător de căldură [± 6 K pentru un PDP-CVS, ± 11 K pentru un CFV-CVS sau ± 11 K pentru un SSV-CVS (a se vedea punctul 2.3 din anexa V)]. Pentru sistemul PDP-CVS: unde: V0 = volumul de gaz pompat pe turație în condiții de test, m3/tur NP = numărul total de turații ale pompei pe durata testului pb = presiunea atmosferică în celula de test, kPa p1 = depresia sub presiunea atmosferică la admisia în pompă, kPa T = temperatura medie a gazului de eșapament diluat la admisia în pompă pe durata ciclului, K Pentru sistemul CFV-CVS: unde: t = durata ciclului, s KV = coeficientul de calibrare al difuzorului de aer pentru debit critic în condiții standard pp = presiunea absolută la admisia difuzorului de aer, kPa T = temperatura absolută la admisia difuzorului de aer, K Pentru sistemul SSV-CVS unde: cu: A0 = colecție de constante și de conversii de unități = 0,006111 în unități SI de d = diametrul gurii SSV, m Cd = coeficientul de evacuare al SSV pp = presiunea absolută la admisia difuzorului de aer, kPa T = temperatura absolută la admisia difuzorului de aer, K rp = raportul între presiunea statică absolută la gura SSV și la admisia SSV = rD = raportul între diametrul gurii SSV, d, și diametrul interior al țevii de admisie = În cazul în care se utilizează un sistem de compensare a debitului (de exemplu, fără schimbătorul de căldură), emisiile masice instantanee se calculează și se integrează pe durata ciclului. În acest caz, masa instantanee de gaz de eșapament diluat se calculează după cum urmează: Pentru sistemul PDP-CVS: unde: NP,i = numărul total de turații pe intervalul de timp Pentru sistemul CFV-CVS: unde: Δti = intervalul de timp, s Pentru sistemul SSV-CVS: unde: Δti = intervalul de timp, s Calcularea timpului real se inițializează fie cu o valoare rezonabilă pentru Cd, cum ar fi 0,98, fie cu o valoare rezonabilă pentru QSSV. În cazul în care calculul se inițializează cu QSSV, valoarea inițială a QSSV se utilizează și la evaluarea Re. Pe durata tuturor testelor de emisie, numărul lui Reynolds la gura SSV trebuie să fie din categoria numerelor lui Reynolds utilizate pentru derivarea curbei de calibrare în conformitate cu punctul 2.4 din apendicele 5 la prezenta anexă. 4.2. Determinarea debitului masic al gazului de eșapament brut Pentru calcularea emisiilor din gazul de eșapament brut și pentru controlarea unui sistem de diluare cu debit parțial, este necesară cunoașterea debitului masic al gazului de eșapament. Pentru determinarea debitului masic al gazului de eșapament, se poate utiliza oricare dintre metodele descrise la punctele 4.2.2 și 4.2.5. 4.2.1. Timpul de răspuns În scopul calculării emisiilor, timpul de răspuns pentru oricare dintre metodele descrise în continuare trebuie să fie mai mic sau egal cu timpul de răspuns prevăzut pentru analizor și menționat la punctul 1.5 din apendicele 5 la prezenta anexă. În scopul controlării unui sistem de diluare cu debit parțial, este necesar un timp de răspuns mai rapid. În cazul sistemelor de diluare cu debit parțial cu control on-line, este necesar un timp de răspuns ≤ 0,3 secunde. În cazul sistemelor de diluare cu debit parțial cu control în avans care se bazează pe un test preînregistrat, este necesar un timp de răspuns al sistemului de măsurare a debitului eșapamentului ≤ 5 secunde, cu un timp de demarare ≤ 1 secundă. Timpul de răspuns al sistemului se specifică de către producătorul instrumentului. Cerințele combinate în ceea ce privește timpii de răspuns pentru debitul de gaz de eșapament și pentru sistemul de diluare cu debit parțial sunt prevăzute la punctul 3.8.3.2. 4.2.2. Metoda măsurării directe Măsurarea directă a debitului instantaneu al gazelor de eșapament poate fi realizată de sisteme cum sunt: — dispozitive diferențiale de presiune, ca debitmetrul cu tub Venturi; — debitmetre cu ultrasunete; — debitmetre vortex. Trebuie luate măsuri de precauție pentru a se evita erorile de măsurare care pot duce la obținerea unor valori eronate ale emisiei. Astfel de măsuri cuprind instalarea cu atenție a dispozitivului în sistemul de evacuare al motorului, în conformitate cu recomandările producătorului instrumentului și cu bunele practici profesionale. În special, performanța motorului și emisiile nu trebuie să fie afectate de instalarea dispozitivului. Acuratețea determinării debitului gazelor de eșapament este de cel puțin ± 2,5 % din valoarea de citire sau ± 1,5 % din valoarea maximă a motorului, reținându-se valoarea cea mai mare. 4.2.3. Metoda măsurării aerului și a carburantului Aceasta implică măsurarea debitului de aer și a debitului de carburant. Se utilizează debitmetre pentru aer și debitmetre pentru carburanți care îndeplinesc pe deplin cerințele de acuratețe pentru debitul gazelor de eșapament prevăzute la punctul 4.2.2. Calcularea debitului gazelor de eșapament se efectuează după formula: 4.2.4. Metoda măsurării gazului de marcare Aceasta implică măsurarea concentrației de gaz de marcare din gazele eșapament. O cantitate cunoscută de gaz inert (de exemplu, heliu pur) se injectează în debitul de gaze de eșapament ca gaz de marcare. Acesta se amestecă și se diluează în gazele de eșapament, dar nu reacționează în țeava de eșapament. Concentrația gazului se măsoară apoi în eșantionul de gaze de eșapament. Pentru a asigura amestecarea completă a gazului de marcare, sonda de eșantionare a gazului de eșapament se poziționează la cel puțin 1 m sau de 30 de ori diametrul țevii de eșapament, oricare dintre aceste două dimensiuni este mai mare, în aval de punctul de injecție a gazului de marcare. Sonda de eșantionare poate fi poziționată mai aproape de punctul de injecție în cazul în care amestecarea completă a fost verificată prin compararea concentrației de gaz de marcare cu concentrația de referință atunci când gazul de marcare este injectat în amonte în motor. Debitul gazului de marcare se setează în așa fel încât concentrația de gaz de marcare atunci când motorul este la ralanti după amestecare să devină mai mică decât scara completă a analizorului gazului de marcare. Calcularea debitului gazelor de eșapament se efectuează după cum urmează: unde: qmew,i = debitul masic instantaneu al gazelor de eșapament, kg/s qvt = debitul gazului de marcare, cm3/min cmix,i = concentrația instantanee de gaz de marcare după amestecare, ppm pe = densitatea gazelor de eșapament, kg/m3 (cf. tabelul 3) ca = concentrația de fond a gazului de marcare în aerul de admisie, ppm În cazul în care concentrația de fond este mai mică de 1 % din concentrația gazelor de marcare după amestecare (cmix,i) la debitul maxim al gazelor de eșapament, concentrația de fond poate fi neglijată. Sistemul total trebuie să îndeplinească specificațiile privind acuratețea pentru debitul de gaz de eșapament și trebuie calibrat în conformitate cu dispozițiile punctului 1.7 din apendicele 5 la prezenta anexă. 4.2.5. Metoda măsurării debitului de aer și a raportului aer/carburant Aceasta presupune calcularea masei de gaze de eșapament din debitul de aer și din raportul aer/carburant. Calcularea debitului masic instantaneu de gaze de eșapament se realizează după cum urmează: cu: unde: A/Fst = raportul stoichiometric aer/carburant, kg/kg λ = raportul de exces de aer cCO2 = concentrația de CO2 în stare uscată, % cCO = concentrația de CO în stare uscată, ppm cHC = concentrația de HC, ppm Notă: β poate avea valoarea 1 pentru carburanții care conțin carbon și 0 pentru carburantul hidrogen. Debitmetrul de aer trebuie să îndeplinească specificațiile privind acuratețea prevăzute la punctul 2.2 din apendicele 4 la prezenta anexă, analizorul de CO2 utilizat trebuie să îndeplinească specificațiile prevăzute la punctul 3.3.2 din apendicele 4 la prezenta anexă, iar sistemul total trebuie să îndeplinească specificațiile privind acuratețea pentru debitul gazelor de eșapament. Opțional, echipamentul de măsurare a raportului aer/carburant, cum ar fi senzorul de tip zirconiu, poate fi utilizat pentru măsurarea raportului de exces de aer, în conformitate cu prevederile punctului 3.3.6 din apendicele 4 la prezenta anexă.” (iii) Punctele 4 și 5 se înlocuiesc după cum urmează: „5. CALCULAREA EMISIILOR GAZOASE 5.1. Evaluarea datelor Pentru evaluarea emisiilor gazoase din gazul de eșapament diluat, concentrațiile emisiilor (HC, CO, și NOx) și debitul masic al gazului de eșapament diluat se înregistrează în conformitate cu prevederile punctului 3.8.2.1 și se stochează pe un sistem informatic. Pentru analizorii analogi, răspunsul se înregistrează, iar datele de calibrare se pot aplica on-line au off-line în timpul evaluării datelor. Pentru evaluarea emisiilor gazoase din gazul de eșapament brut, concentrațiile emisiilor (HC, CO, și NOx) și debitul masic al gazului de eșapament se înregistrează în conformitate cu dispozițiile punctului 3.8.2.2 și se stochează pe un sistem informatic. Pentru analizorii analogi, răspunsul se înregistrează, iar datele de calibrare se pot aplica on-line sau off-line în timpul evaluării datelor. 5.2. Corecția în stare uscată/umedă În cazul în care concentrația a fost măsurată în stare uscată, aceasta se convertește într-o bază umedă pe baza formulei următoare. Pentru măsurarea continuă, conversia se aplică fiecărei măsurări instantanee înainte de realizarea oricărui alt calcul. Se aplică ecuațiile de conversie de la punctul 5.2 din apendicele 1 la prezenta anexă. 5.3. Corecția emisiilor de NOx în funcție de umiditate și temperatură Întrucât emisiile de NOx depind de condițiile atmosferice ambiante, concentrația de NOx se corectează în funcție de temperatura și de umiditatea aerului ambiant, aplicându-se factorii prevăzuți la punctul 5.3 din apendicele 1 din prezenta anexă. Factorii sunt valabili în gama cuprinsă între 0 și 25 g/kg de aer uscat. 5.4. Calcularea debitelor masice ale emisiilor Masa emisiilor pe durata ciclului (g/test) se calculează după formula următoare, în funcție de metoda de măsurare aplicată. Concentrația măsurată se convertește într-o bază umedă în conformitate cu punctul 5.2 din apendicele 1 la prezenta anexă, în cazul în care nu a fost deja măsurată în stare umedă. Valorile aplicate pentru ugas sunt prevăzute în tabelul 6 din apendicele 1 la prezenta anexă pentru componentele selectate pe baza proprietăților gazului ideal și a carburanților relevanți pentru prezenta directivă. (a) pentru gazul de eșapament brut: unde: ugas = raportul dintre densitatea componentei gazului de eșapament și densitatea gazului de eșapament din tabelul 6 cgas, i = concentrația instantanee a componentei respective din gazul de eșapament brut, ppm qmew, i = debitul masic instantaneu al gazelor de eșapament, kg/s f = frecvența eșantionării, Hz n = numărul de măsurări (b) pentru gazul de eșapament diluat fără compensarea debitului: unde: ugas = raportul dintre densitatea componentei gazului de eșapament și densitatea aerului din tabelul 6 cgas = concentrația de fond medie corectată a componentei respective, ppm med = masa totală de eșapament diluat pe durata ciclului, kg (c) pentru gazul de eșapament diluat cu compensarea debitului unde: ce,1 = concentrația instantanee a componentei respective măsurată în gazul de eșapament diluat, ppm cd = concentrația componentei respective măsurată în aerul de diluare, ppm qmdew, i = debitul masic instantaneu al gazului de eșapament diluat, kg/s med = masa totală de gaz de eșapament diluat pe durata ciclului, kg ugas = raportul dintre densitatea componentei gazului de eșapament și densitatea aerului din tabelul 6 D = factorul de diluare (a se vedea punctul 5.4.1) După caz, concentrația de NMHC și de CH4 se calculează prin oricare dintre metodele prevăzute la punctul 3.3.4 din apendicele 4 la prezenta anexă, după cum urmează: (a) metoda GC (numai pentru sisteme de diluare cu debit total): (b) metoda NMC unde: cHC(w/Cutter) = concentrația de HC atunci când gazul prelevat trece prin NMC cHC(w/oCutter) = concentrația de HC atunci când gazul prelevat nu trece prin NMC 5.4.1. Determinarea concentrațiilor de fond corectate (numai pentru sisteme de diluare cu debit total) Concentrația de fond medie a poluanților gazoși din aerul de diluare se scade din concentrațiile măsurate pentru a se obține concentrațiile nete ale poluanților. Valorile medii ale concentrațiilor de fond se pot determina prin metoda sacului de eșantionare sau prin măsurarea continuă cu integrare. Se utilizează formula următoare. unde: ce = concentrația poluantului respectiv măsurată din gazul de eșapament diluat, ppm cd = concentrația poluantului respectiv măsurată din aerul de diluare, ppm D = factorul de diluare Factorul de diluare se calculează după cum urmează: (a) pentru motoare diesel și motoare pe gaz care funcționează cu GPL (b) pentru motoare pe gaz care funcționează cu gaz natural unde: c CO2 = concentrația de CO2 din gazul de eșapament diluat, % vol c HC = concentrația de HC din gazul de eșapament diluat, ppm C1 c NMHC = concentrația de NMHC din gazul de eșapament diluat, ppm C1 c CO = concentrația de CO din gazul de eșapament diluat, ppm FS = factorul stoichiometric Concentrațiile măsurate în stare uscată se convertesc într-o bază umedă în conformitate cu dispozițiile punctului 5.2 din apendicele 1 la prezenta anexă. Factorul stoichiometric se calculează după cum urmează: unde: α, ε sunt raporturile molare pentru un carburant CHαOε Alternativ, în cazul în care nu se cunoaște compoziția carburantului, se pot utiliza următorii factori stoichiometrici: FS (diesel) = 13,4 FS (GPL) = 11,6 FS (GN) = 9,5 5.5. Calcularea emisiilor specifice Emisiile (g/kWh) se calculează după cum urmează: (a) toate componentele, cu excepția NOx: (b) NOx: unde: Wact = lucrul mecanic al ciclului efectiv determinat în conformitate cu punctul 3.9.2. 5.5.1. În cazul unui sistem de post-tratare periodică a eșapamentului, emisiile se ponderează după cum urmează: unde: n1 = numărul de teste ETC între două regenerări n2 = numărul de teste ETC în timpul unei regenerări (minimum un test ETC) Mgas, n2 = emisii în timpul unei regenerări Mgas, n1 = emisii după o regenerare 6. CALCULAREA EMISIILOR DE PARTICULE (DUPĂ CAZ) 6.1. Evaluarea datelor Filtrul de particule este dus înapoi în camera de cântărire în termen de maximum o oră după încheierea testului. Acesta trebuie condiționat într-o cutie Petri acoperită parțial, protejată împotriva contaminării cu praf, vreme de cel puțin o oră, dar nu mai mult de 80 de ore, iar apoi este cântărit. Greutatea brută a filtrelor se înregistrează, iar greutatea proprie se scade, rezultatul constituind masa eșantionului de particule mf. Pentru evaluarea concentrației de particule, se înregistrează masa totală de eșantionare (msep) prin filtre pe durata ciclului de test. În cazul în care se aplică o corecție de fond, masa aerului de diluare (md) prin filtru și masa particulelor (mf,d) trebuie înregistrate. 6.2. Calcularea debitului masic 6.2.1. Sistemul de diluare cu debit total Masa de particule (g/test) se calculează după cum urmează: unde: mf = masa de particule eșantionate pe durata ciclului, mg msep = masa de gaz de eșapament diluat care trece prin filtrele de colectare a particulelor, kg med = masa de gaz de eșapament diluat pe durata ciclului, kg În cazul în care se utilizează un sistem cu diluare dublă, masa de aer de la a doua diluare se scade din masa totală de gaz de eșapament dublu diluat prin filtrele de particule. unde: mset = masa gazului de eșapament dublu diluat care trece prin filtrele de particule, kg mssd = masa de aer de la a doua diluare, kg În cazul în care nivelul de fond al particulelor din aerul de diluare se determină în conformitate cu punctul 3.4, masa de particule poate fi supusă unei corecții de fond. În acest caz, masa de particule (g/test) se calculează după cum urmează: unde: mPT, msep, med = a se vedea indicațiile anterioare md = masa de aer de la prima diluare prelevată prin sistemul de eșantionare a particulelor de fond, kg mf,d = masa de particule de fond colectate din aerul de la prima diluare, mg D = factorul de diluare determinat în conformitate cu punctul 5.4.1. 6.2.2. Sistemul de diluare cu debit parțial Masa de particule (g/test) se calculează după una dintre următoarele metode: (a) unde: mf = masa de particule eșantionate pe durata ciclului, mg msep = masa de gaz de eșapament diluat care trece prin filtrele de colectare a particulelor, kg medf = masa de gaz de eșapament diluat echivalent pe durata ciclului, kg Masa totală de gaz de eșapament diluat echivalent pe durata ciclului se determină după cum urmează: unde: qmedf,i = debitul masic instantaneu al echivalentului gazului de eșapament diluat, kg/s qmew,i = debitul masic instantaneu al gazului de eșapament, kg/s rd,i = raportul instantaneu de diluare qmdew,i = debitul masic instantaneu al gazului de eșapament diluat prin tunelul de diluare, kg/s qmdw,i = debitul masic instantaneu al aerului de diluare, kg/s f = frecvența eșantionării, Hz n = numărul de măsurări (b) unde: mf = masa particulelor eșantionate pe durata ciclului, mg rS = raportul mediu de eșantionare pe durata ciclului cu: unde: mse = masa prelevată pe durata ciclului, kg mew = debitul masic total al gazului de eșapament pe durata ciclului, kg msep = masa de gaz de eșapament diluat care trece prin filtrele de colectare a particulelor, kg msed = masa de gaz de eșapament diluat care trece prin tunelul de diluare, kg Notă: În cazul unui sistem de prelevare totală, msep și Msed sunt identice. 6.3. Calcularea emisiei specifice Emisia de particule (g/kWh) se calculează după cum urmează: unde: Wact = lucrul mecanic al ciclului efectiv determinat în conformitate cu punctul 3.9.2, kWh. 6.3.1. În cazul unui sistem de post-tratare periodică de regenerare, emisiile se ponderează după cum urmează: unde: n1 = numărul de teste ETC între două regenerări n2 = numărul de teste ETC în timpul unei regenerări (minimum un test ETC) = emisii în timpul unei regenerări = emisii în afara procesului de regenerare.” (g) Apendicele 4 se modifică după cum urmează: (i) Punctul 1 se înlocuiește cu următorul text: „1. INTRODUCERE Componentele gazoase, particulele și fumul emis de motorul supus testării se măsoară prin metodele descrise în anexa V. Punctele respective din anexa V descriu sistemele analitice recomandate pentru emisiile gazoase (punctul 1), sistemele recomandate de eșantionare și de diluare a particulelor (punctul 2) și opacimetrele recomandate pentru măsurarea fumului (punctul 3). Pentru ESC, componentele gazoase se determină în gazul de eșapament brut. Opțional, acestea se pot determina și în gazului de eșapament diluat, cu condiția să se utilizeze un sistem de diluare cu debit total pentru determinarea particulelor. Particulele se măsoară cu un sistem de diluare cu debit parțial sau total. Pentru ETC, se pot utiliza următoarele sisteme: — un sistem de diluare cu debit total CVS pentru determinarea emisiilor gazoase sau de particule (sunt permise și sistemele cu diluare dublă) sau — un sistem combinat de măsurare a gazului de eșapament brut pentru emisiile gazoase și un sistem de diluare cu debit parțial pentru emisiile de particule sau — orice combinație a celor două principii (respectiv măsurarea emisiilor gazoase brute și măsurarea debitului total al particulelor).” (ii) Punctul 2.2 se înlocuiește cu următorul text: „2.2. Alte instrumente Se utilizează instrumente de măsură a consumului de carburanți, a consumului de aer, a temperaturii lichidului de răcire și a lubrifiantului, a presiunii gazului de eșapament și a depresiunii din colectorul de admisie, a temperaturii gazului de eșapament, a temperaturii aerului de admisie, a presiunii atmosferice, a umidității și a temperaturii carburantului, după caz. Aceste instrumente trebuie să îndeplinească cerințele prevăzute în tabelul 9: Tabelul 9 Acuratețea instrumentelor de măsură Instrumentul de măsură Acuratețea Consumul de carburant ± 2 % din valoarea maximă a motorului Consumul de aer ± 2 % din citire sau ± 1 % din valoarea maximă a motorului, reținându-se valoarea mai mare Debitul gazului de eșapament ± 2,5 % din citire sau ± 1,5 % din valoarea maximă a motorului, reținându-se valoarea mai mare Temperaturi ≤ 600 K (327 °C) ± 2 K în valoare absolută Temperaturi ≥ 600 K (327 °C) ± 1 % din citire Presiunea atmosferică ± 0,1 kPa în valoare absolută Presiunea gazului de eșapament ± 0,2 kPa în valoare absolută Depresiunea la admisie ± 0,05 kPa în valoare absolută Alte presiuni ± 0,1 kPa în valoare absolută Umiditatea relativă ± 3 % în valoare absolută Umiditatea absolută ± 5 % din citire Debitul aerului de diluare ± 2 % din citire Debitul gazului de eșapament diluat ± 2 % din citire” (iii) Punctele 2.3 și 2.4 se elimină. (iv) Punctele 3 și 4 se înlocuiesc cu următorul text: „3. DETERMINAREA COMPONENTELOR GAZOASE 3.1. Specificații generale pentru analizori Analizorii trebuie să aibă o scală de măsurare adecvată pentru acuratețea cerută pentru măsurarea concentrațiilor componentelor gazului de eșapament (punctul 3.1.1). Se recomandă ca analizorii să fie manipulați în așa fel încât concentrația măsurată să se situeze între 15 % și 100 % din scala completă. În cazul în care sistemele de citire (calculatoare, dispozitive de înregistrare de date) au suficientă acuratețe și o rezoluție sub 15 % din scala completă, măsurătorile sub 15 % din scala completă sunt, de asemenea, acceptabile. În acest caz, se vor efectua calibrări suplimentare de cel puțin 4 puncte teoretic echidistante și diferite de zero pentru a se asigura acuratețea curbelor de calibrare în conformitate cu prevederile punctului 1.6.4 din apendicele 5 la prezenta anexă. Compatibilitatea electromagnetică (EMC) a echipamentelor trebuie să fie la un astfel de nivel încât să minimizeze erorile suplimentare. 3.1.1. Acuratețea Analizorii nu trebuie să devieze de la punctul de calibrare nominală cu mai mult de ± 2 % din citire pe întregul interval de măsură, cu excepția lui zero, sau cu mai mult de ± 0,3 % pe întreaga scală, reținându-se valoarea mai mare. Acuratețea se determină în conformitate cu cerințele privind calibrarea prevăzute la punctul 1.6 din apendicele 5 la prezenta anexă. Notă: În sensul prezentei directive, acuratețea se definește ca devierea citirii analizorului de la valorile calibrării nominale folosind cu un gaz de calibrare (= valoare reală). 3.1.2. Precizia Precizia, definită ca fiind de 2,5 ori devierea standard a 10 răspunsuri repetitive la un anumit gaz de calibrare sau de control, trebuie să fie de maximum ± 1 % din concentrația la întreaga scală pentru fiecare gamă utilizată de peste 155 ppm (sau ppmC) sau de maximum ± 2 % pentru fiecare gamă utilizată sub 155 ppm (sau ppmC). 3.1.3. Zgomotul Răspunsul vârf-vârf al analizorului la zero și la gazele de calibrare sau de control, pe durata oricărui interval de 10 secunde, nu trebuie să depășească 2 % din întreaga scală a tuturor intervalelor folosite. 3.1.4. Abaterea zero Răspunsul zero se definește ca răspunsul mediu, inclusiv zgomotul, la un gaz de control într-un interval de 30 de secunde Abaterea pentru răspunsul zero pe o durată de o oră trebuie să fie mai mică de 2 % din întreaga scală, pe cel mai jos interval folosit. 3.1.5. Valoarea abaterii Valoarea răspunsului se definește ca răspunsul mediu, inclusiv zgomotul, la un gaz de control, pe durata unui interval de 30 de secunde. Valoarea abaterii răspunsului pe o perioadă de o oră trebuie să fie mai mică de 2 % din întreaga scală, pe cel mai jos interval folosit. 3.1.6. Timpul de demarare Timpul de demarare al analizorului instalat pe sistemul de măsurare nu trebuie să depășească 3,5 s. Notă: Simpla evaluare a timpului de răspuns al analizorului nu este suficientă pentru a defini în mod clar adecvarea întregului sistem la testele tranzitorii. Volumele, în special volumele moarte, din ansamblul sistemului influențează nu doar timpul de transport de la sondă la analizor, dar și timpul de demarare. De asemenea, timpii de transport din interiorul analizorului se pot defini ca fiind timpul de răspuns al analizorului, ca în cazul convertizorului sau al obturatoarelor de apă din interiorul analizorilor de NOx. Determinarea timpului de răspuns al întregului sistem este descrisă la punctul 1.5 din apendicele 5 la prezenta anexă. 3.2. Uscarea gazului Dispozitivul opțional de uscare a gazului trebuie să aibă un efect minim asupra concentrației gazelor măsurate. Aparatele de uscare chimică nu sunt o metodă acceptabilă de îndepărtare a apei din eșantion. 3.3. Analizorii Punctele 3.3.1-3.3.4 descriu principiile de măsurare care trebuie utilizate. O descriere detaliată a sistemelor de măsurare este furnizată în anexa V. Gazele care urmează să fie măsurate trebuie analizate cu următoarele instrumente. Pentru analizorii non-liniari, se acceptă utilizarea circuitelor de liniarizare. 3.3.1. Analiza monoxidului de carbon (CO) Analizorul monoxidului de carbon trebuie să fie un analizor de absorbție non-dispersivă, în infraroșu (NDIR). 3.3.2. Analiza dioxidului de carbon (CO2) Analizorul dioxidului de carbon trebuie să fie un analizor de absorbție non-dispersivă, în infraroșu (NDIR). 3.3.3. Analiza hidrocarburilor (HC) Pentru motoarele diesel sau pe gaz care funcționează cu GPL, analizorul hidrocarburilor trebuie să fie de tipul detectorului de ionizare încălzit la flamă (HFID) cu detector, supape, țevi etc., încălzit astfel încât să mențină o temperatură a gazului de 463 K ± 10K (190 °C ± 10 °C). Pentru motoarele pe gaz care funcționează cu gaz natural, analizorul hidrocarburilor poate să fie de tipul detectorului de ionizare cu flamă neîncălzit (FID), în funcție de metoda utilizată (a se vedea punctul 1.3 din anexa V). 3.3.4. Analiza hidrocarburilor nemetanice (NMHC) (numai pentru motoare pe gaz care funcționează cu gaz natural) Hidrocarburile nemetanice se determină prin una dintre metodele următoare: 3.3.4.1. Metoda gazului cromatograf (GC) Hidrocarburile nemetanice se determină prin scăderea metanului analizat cu gaz cromatograf (GC) condiționat la 423 K (150 °C) din hidrocarburile măsurate în conformitate cu prevederile punctului 3.3.3. 3.3.4.2. Metoda separatorului de metan (NMC) Determinarea fracțiunii nemetanice se efectuează cu ajutorul unui NMC încălzit cuplat la un FID, în conformitate cu punctul 3.3.3, prin scăderea metanului din hidrocarburi. 3.3.5. Analiza oxizilor de azot (NOx) Analizorul oxizilor de azot trebuie să fie un analizor de tipul detectorului chemiluminiscent (CLD) sau de tipul detectorului chemiluminiscent încălzit (HCLD) cu convertizor NO2/NO, în cazul în care măsurarea se face într-o bază uscată. În cazul în care măsurarea se face într-o bază umedă, se folosește un HCLD cu convertizor menținut la peste 328 K (50 °C), cu condiția să fie satisfăcută verificarea efectului de atenuare cu apă (a se vedea punctul 1.9.2.2 din apendicele 5 la prezenta anexă). 3.3.6. Măsurarea raportului aer/carburant Echipamentul de măsurare a raportului aer/carburant utilizat la determinarea debitului de gaz de eșapament, prevăzut la punctul 4.2.5 din apendicele 2 la prezenta anexă, trebuie să fie un senzor cu interval de măsurare mare pentru raportul aer/carburant sau un senzor lambda de tip zirconiu. Senzorul se montează direct pe țeava de eșapament, într-un punct în care temperatura este suficient de ridicată pentru a elimina condensarea apei. Acuratețea senzorului cu componente electronice încorporate trebuie să fie de: ± 3 % din citire λ < 2 ± 5 % din citire 2 ≤ λ < 5 ± 10 % din citire 5 ≤ λ Pentru a îndeplini cerințele de acuratețe menționate anterior, senzorul trebuie calibrat în conformitate cu indicațiile producătorului instrumentului. 3.4. Eșantionarea emisiilor gazoase 3.4.1. Gazul de eșapament brut Sondele de eșantionare a emisiilor gazoase trebuie montate la cel puțin 0,5 m sau la o distanță echivalentă cu de 3 ori diametrul țevii de eșapament, reținându-se valoarea mai mare, în amonte față de ieșirea din sistemul de eșapament, dar suficient de aproape de motor pentru a asigura o temperatură a gazului de eșapament de cel puțin 343 K (70 °C) la sondă. În cazul motoarelor cu mai mulți cilindri dotați cu un colector de evacuare ramificat, admisia sondei trebuie să fie localizată la o distanță suficient de mare în aval, astfel încât eșantionul să fie reprezentativ pentru emisiile de gaze de eșapament medii din toți cilindrii. În cazul motoarelor cu mai mulți cilindri care au grupuri distincte de colectoare de evacuare, cum sunt motoarele cu configurație în V, se recomandă combinarea țevilor în amonte față de sonda de eșantionare. În cazul în care această soluție nu este practică, este permisă obținerea unui eșantion din grupul cu cea mai mare emisie de CO2. Se pot utiliza și alte metode despre care s-a arătat că se corelează cu metodele de mai sus. Pentru calcularea emisiei gazelor de eșapament, trebuie folosit debitul masic total al gazelor de eșapament. În cazul în care motorul este echipat cu un sistem de post-tratare a eșapamentului, eșantionul de gaz de eșapament se prelevează în aval de sistemul de post-tratare. 3.4.2. Gazul de eșapament diluat Țeava de evacuare dintre motor și sistemul de diluare cu debit total trebuie să respecte cerințele punctului 2.3.1 din anexa V (EP). Sonda/sondele de eșantionare a emisiilor gazoase se instalează în tunelul de diluare într-un punct în care aerul de diluare și gazele de eșapament sunt deja bine amestecate și în imediata proximitate a sondei de eșantionare a particulelor. În general, eșantionarea se poate realiza în două moduri: — poluanții se prelevează într-un sac de eșantionare pe durata ciclului și se măsoară după încheierea testului; — poluanții se prelevează în mod continuu și se integrează pe durata ciclului; această metodă este obligatorie pentru HC și NOx. 4. DETERMINAREA PARTICULELOR Determinarea particulelor necesită un sistem de diluare. Diluarea poate fi realizată printr-un sistem de diluare cu debit parțial sau printr-un sistem de diluare dublă cu debit total. Capacitatea de curgere a sistemului de diluare trebuie să fie destul de mare pentru a elimina complet condensarea apei din sistemele de diluare și de eșantionare. Temperatura gazului de eșapament diluat trebuie să fie sub 325 K (52 °C) (16) imediat în amonte de suportul filtrului. Este permis controlul umidității aerului de diluare înainte de intrarea în sistemul de diluare; este utilă în special dezumidificarea, în cazul în care umiditatea aerului de diluare este ridicată. Temperatura aerului de diluare trebuie să depășească 288 K (15 °C) în imediata proximitate a intrării în tunelul de diluare. Sistemul de diluare cu debit parțial trebuie să fie proiectat pentru extragerea unui eșantion de gaz de eșapament brut proporțional din fluxul de evacuare al motorului, răspunzând astfel deviațiilor debitului fluxului de evacuare și pentru introducerea de aer de diluare în acel eșantion pentru a atinge o temperatură mai mică de 325 K (52 °C) la filtrul de test. Pentru aceasta, este esențial ca raportul de diluare sau raportul de eșantionare rdil sau rs să fie determinat în așa fel încât fie respectate limitele de acuratețe prevăzute la punctul 3.2.1 din apendicele 5 la prezenta anexă. Se pot aplica diferite metode de separare, iar tipul de separare utilizat impune într-o măsură semnificativă tipul de echipament pentru eșantionare și procedurile care urmează să fie folosite (punctul 2.2 din anexa V). În general, sonda de eșantionare a particulelor se instalează în imediata proximitate a sondei de eșantionare a emisiilor gazoase, dar la distanță suficientă pentru a nu cauza interferențe. Prin urmare, dispozițiile referitoare la instalare ale punctului 3.4.1 se aplică și în cazul eșantionării particulelor. Procedura de eșantionare este în conformitate cu dispozițiile punctului 2 din anexa V. În cazul motoarelor cu mai mulți cilindri dotați cu colector de evacuare ramificat, admisia sondei trebuie să fie localizată la o distanță suficientă în aval, astfel încât să fie sigur că eșantionul este reprezentativ pentru emisiile de gaze de eșapament medii din toți cilindrii. În cazul motoarelor cu mai mulți cilindri care au grupuri distincte de colectoare de evacuare, cum sunt motoarele cu configurație în V, se recomandă combinarea colectoarelor în amonte față de sonda de eșantionare. În cazul în care această soluție nu este practică, este permisă obținerea unui eșantion din grupul cu cea mai mare emisie de particule. Se pot utiliza și alte metode despre care s-a arătat că se corelează cu metodele de mai sus. Pentru calcularea emisiei de eșapament, trebuie folosit debitul masic total al gazelor de eșapament. Pentru determinarea masei de particule, sunt necesare un sistem de eșantionare a particulelor, filtre de eșantionare a particulelor, o microbalanță, precum și o cameră de cântărire cu temperatura și umiditatea controlate. Pentru eșantionarea particulelor, se aplică metoda filtrului unic, care utilizează un singur filtru (a se vedea punctul 4.1.3) pentru întregul ciclu de test. Pentru ESC, este necesar să se acorde o atenție specială timpilor și debitelor de prelevare a eșantioanelor pe durata fazei de eșantionare a testului. 4.1. Filtre de eșantionare a particulelor Eșapamentul diluat trebuie eșantionat cu ajutorul unui filtru care îndeplinește cerințele punctelor 4.1.1 și 4.1.2 pe durata secvenței de test. 4.1.1. Specificațiile filtrului Sunt necesare filtre din fibră de sticlă, acoperite cu un strat de fluorocarbon. Toate tipurile de filtre trebuie să aibă o eficiență de colectare de 0,3 μm a DOP (di-octilftalat) de cel puțin 99 % la o viteză de suprafață a unui gaz între 35 și 100 cm/s. 4.1.2. Dimensiunea filtrului Se recomandă filtrele de particule cu un diametru de 47 mm sau de 70 mm. Se acceptă filtre cu diametrul mai mare (punctul 4.1.4), dar nu sunt admise filtrele cu diametru mai mic. 4.1.3. Viteza la suprafața filtrului Se obține prin filtru o viteză de suprafață a gazului între 35 și 100 cm/s. Scăderea presiunii între începutul și sfârșitul testului nu trebuie să fie mai mare de 25 kPa. 4.1.4. Încărcarea filtrului Încărcările minime recomandate pentru dimensiunile obișnuite ale filtrelor sunt prezentate în tabelul 10. Pentru dimensiuni mai mari ale filtrelor, încărcarea minimă a filtrului trebuie să fie de 0,065 mg/1 000 mm2 aria filtrului. Tabelul 10 Încărcările minime ale filtrelor Diametrul filtrului (mm) Încărcarea minimă (mg) 47 0,11 70 0,25 90 0,41 110 0,62 În cazul în care, ținând seama de testele anterioare, încărcarea recomandată minimă a filtrului este puțin probabil să fie atinsă la un ciclu de test după optimizarea debitelor și a raportului de diluare, se poate accepta o încărcare mai mică a filtrului, cu acordul părților implicate, dacă se poate dovedi că se respectă cerințele de acuratețe prevăzute la punctul 4.2, de exemplu cu o balanță de 0,1 μg. 4.1.5. Suportul de filtru Pentru testul de emisii, filtrele se poziționează pe un ansamblu de suporturi de filtre care îndeplinesc cerințele punctului 2.2 din anexa V. Ansamblul de suporturi de filtre trebuie să fie proiectat astfel încât să asigure o distribuție egală a fluxului pe întreaga suprafață utilă a filtrului. Supape rapide trebuie poziționate fie în amonte, fie în aval de suportul de filtre. Se poate instala un preclasificator inerțial cu un punct de tăiere de 50 % între 2,5 μm și 10 μm imediat în amonte de suportul de filtre. Este recomandată utilizarea unui preclasificator în cazul în care se utilizează o sondă de eșantionare cu tub deschis orentată înspre amonte. 4.2. Specificațiile camerei de cântărire și ale balanței analitice 4.2.1. Starea camerei de cântărire Temperatura camerei (sau a incintei) în care sunt condiționate și cântărite filtrele de particule trebuie menținută la 295 K ± 3 K (22 °C ± 3 °C) pe durata întregii condiționări și cântăriri a filtrelor. Umiditatea trebuie menținută la un punct de condensare de 282,5 K ± 3 K (9,5 °C ± 3 °C) și o umiditate relativă de 45 % ± 8 %. 4.2.2. Cântărirea filtrelor de referință Mediul camerei (sau a incintei) trebuie să fie ferit de orice contaminant ambiant (cum este praful) care se poate depune pe filtre în timpul stabilizării. Perturbarea specificațiilor camerei de cântărire prevăzute la punctul 4.2.1 este permisă numai în cazul în care durata perturbării nu depășește 30 de minute. Camera de cântărire trebuie să îndeplinească specificațiile cerute înainte de intrarea personalului în încăpere. Cel puțin două filtre de referință nefolosite trebuie cântărite în intervalul de patru ore de la cântărirea filtrelor de eșantionare sau, preferabil, în același timp cu cântărirea acestora. Acestea trebuie să fie de aceeași mărime și din același material ca filtrele de eșantionare. În cazul în care greutatea medie a filtrelor de referință se schimbă între cântăririle filtrelor de eșantionare cu mai mult de 10 μg, atunci se înlătură toate filtrele de eșantionare și se repetă testul de emisii. În cazul în care criteriile de stabilitate ale camerei de cântărire prevăzute la punctul 4.2.1 nu sunt îndeplinite, dar cântărirea filtrului de referință îndeplinește criteriile menționate anterior, constructorul motorului are posibilitatea de a accepta cântărirea filtrelor de eșantionare sau de a anula testele, reparând sistemul de control al camerei de cântărire și reluând testul. 4.2.3. Balanța analitică Balanța analitică utilizată la determinarea greutății filtrului trebuie să aibă o precizie (deviație standard) de cel puțin 2 μg și o rezoluție de cel puțin 1 μg (o cifră = 1 μg) specificată de producătorul balanței. 4.2.4. Eliminarea efectelor electricității statice Pentru a elimina efectele electricității statice, filtrele trebuie neutralizate înainte de cântărire, de exemplu cu ajutorul unui neutralizator cu poloniu, al unei cuști Faraday sau al unui dispozitiv cu efect similar. 4.2.5. Specificații privind măsurarea debitului 4.2.5.1. Cerințe generale Acuratețea absolută a debitmetrului și a instrumentarului de măsurare a debitului trebuie să fie cea prevăzută la punctul 2.2. 4.2.5.2. Dispoziții speciale pentru sistemele de diluare cu debit parțial Pentru sistemele de diluare cu debit parțial, acuratețea debitului qmp al eșantionului este primordială, în cazul în care nu este măsurat direct, ci determinat prin măsurarea diferenței de debit: În acest caz, o acuratețe de ± 2 % pentru qmdew și qmdw nu este suficientă pentru a garanta o acuratețe acceptabilă pentru qmp. În cazul în care debitul gazului se determină prin măsurarea diferenței de debit, eroarea maximă a diferenței trebuie să fie astfel încât acuratețea qmp să fie de ± 5 % atunci când raportul de diluare este mai mic de 15. Acesta poate fi calculat luându-se valoarea medie pătratică a erorilor fiecărui instrument. Se poate obține o acuratețe acceptabilă a qmp prin oricare dintre următoarele metode: Acuratețea absolută a qmdew și qmdw este de ± 0,2 %, ceea ce garantează o acuratețe a qmp ≤ 5 % la un raport de diluare de 15. Cu toate acestea, la raporturi de diluare mai mari, vor apărea erori de diluare mai mari; calibrarea qmdw față de qmdew se efectuează în așa fel încât să se obțină pentru qmp aceeași acuratețe ca și prin metoda a). Pentru detaliile referitoare la o astfel de calibrare, a se vedea punctul 3.2.1 din apendicele 5 la anexa III; acuratețea qmp se determină indirect din acuratețea raportului de diluare, calculată cu ajutorul unui gaz de marcare, de exemplu CO2. Din nou, este necesară pentru qmp o acuratețe echivalentă celei obținute prin metoda a); acuratețea absolută a qmdew și qmdw se situează în limitele de ± 2 % din întreaga scală, eroarea maximă a diferenței dintre qmdew și qmdw este mai mică sau egală cu 0,2 %, iar eroarea liniară se situează în limitele de ± 0,2 % din cel mai mare qmdew observat pe durata ciclului. (h) Apendicele 5 se modifică după cum urmează: (i) Se adaugă următorul punct 1.2.3: „1.2.3. Utilizarea de dispozitive de amestecare de precizie Gazele utilizate pentru calibrare și control se pot obține și cu ajutorul unor dispozitive de amestecare de precizie (separatoare de gaze) care diluează cu N2 purificat sau cu aer sintetic purificat. Acuratețea dispozitivului de amestecare trebuie să asigure concentrația gazelor de calibrare amestecate cu o acuratețe de ± 2 %. Această acuratețe presupune ca gazele primare utilizate la amestecare să fie cunoscute cu o acuratețe de cel puțin ± 1 % în raport cu standardele interne sau internaționale în domeniul gazului. Verificarea se efectuează între 15 % și 50 % din întreaga scală pentru fiecare calibrare care implică utilizarea unui dispozitiv de amestecare. Opțional, dispozitivul de amestecare poate fi verificat cu un instrument liniar prin natura sa, de exemplu utilizându-se gaz NO cu un detector CLD. Intervalul de valori al instrumentului se reglează cu gaz de control conectat direct la instrument. Dispozitivul de amestecare se verifică la reglajele utilizate, iar valoarea nominală se compară cu concentrația măsurată de instrument. Diferența trebuie să se situeze în fiecare punct la ± 1 % din valoarea nominală.” (ii) Punctul 1.4 se înlocuiește cu următorul text: „1.4. Testul privind pierderile prin scurgere Trebuie efectuat un test privind pierderile prin scurgere ale sistemului. Sonda se deconectează de la sistemul de evacuare, iar extremitatea acesteia se obturează. Se pune în funcțiune pompa analizorului. După o perioadă inițială de stabilizare, toate aparatele de măsurare a debitului ar trebui să indice zero. În caz contrar, liniile de eșantionare trebuie controlate, iar erorile corectate. Cantitatea maximă acceptată de pierderi prin scurgere pe latura vidată este de 0,5 % din debitul curent pentru porțiunea de sistem controlată. Debitele analizorului și ale derivației pot fi folosite pentru a estima debitele curente. Alternativ, sistemul poate fi evacuat la o presiune de cel puțin 20 kPa (80 kPa presiune absolută). După o perioadă de stabilizare inițială, creșterea de presiune din sistem Δp (kPa/min) nu trebuie să depășească: unde: Vs = volumul sistemului, l qvs = debitul sistemului, l/min O altă metodă presupune introducerea unei schimbări graduale a concentrației la începutul liniei de eșantionare prin comutarea de la zero la gazul de control. În cazul în care, după o perioadă adecvată de timp, indicatoarele arată o concentrație cu 1 % mai mică decât concentrația introdusă, acest fapt indică probleme de calibrare sau de pierderi prin scurgere.” (iii) Se inserează următorul punct 1.5: „1.5. Verificarea timpului de răspuns al sistemului analitic Reglajele sistemului pentru evaluarea timpului de răspuns sunt exact aceleași ca și cele efectuate pentru test (respectiv presiunea, debitele, reglajele filtrelor de pe analizori și toate celelalte elemente care influențează timpul de răspuns). Determinarea timpului de răspuns se realizează cu deschidere de gaz direct la admisia sondei de eșantionare. Deschiderea de gaz durează mai puțin de 0,1 secunde. Gazele utilizate pentru test trebuie să producă o modificare a concentrației de cel puțin 60 % FS. Curba concentrației fiecărei componente a gazului trebuie înregistrată. Timpul de răspuns se definește ca diferența de timp dintre deschiderea gazului și modificarea corespunzătoare a concentrației înregistrate. Timpul de răspuns al sistemului (t90) cuprinde timpul de întârziere al detectorului de măsură și timpul de demarare al detectorului. Timpul de întârziere se definește ca intervalul de timp de la modificare (t0) până în momentul în care răspunsul ajunge la 10 % din citirea finală (t10). Timpul de demarare se definește ca intervalul de timp dintre 10 % și 90 % din citirea finală (t90 – t10). Pentru sincronizarea analizorului și a semnalelor de debit al eșapamentului în cazul măsurării brute, timpul de transformare se definește ca intervalul de timp de la modificare (t0) până când răspunsul ajunge la 50 % din citirea finală (t50). Timpul de răspuns al sistemului trebuie să fie ≤ 10 secunde, cu un timp de demarare ≤ 3,5 secunde pentru toate componentele limitate (CO, NOx, HC sau NMHC) și toate gamele utilizate.” (iv) Punctul 1.5 se înlocuiește cu următorul text: „1.6. Calibrarea 1.6.1. Ansamblul instrumentelor Toate instrumentele trebuie calibrate, iar curbele de calibrare trebuie comparate cu gazele standard. Se utilizează aceleași debite ca și în cazul eșantionării gazului de eșapament. 1.6.2. Timpul de încălzire Timpul de încălzire trebuie să fie cel recomandat de producător. În cazul în care nu este specificat, se recomandă un minimum de două ore pentru încălzirea analizorilor. 1.6.3. Analizorii NDIR și HFID În cazul în care este necesar, analizorul NDIR trebuie reglat, iar flacăra de combustie a analizorului HFID trebuie optimizată (punctul 1.8.1). 1.6.4. Stabilirea curbei de calibrare — Fiecare gamă de funcționare utilizată în mod normal trebuie calibrată — Utilizându-se aer sintetic purificat (sau azot), analizorii de CO, CO2, NOx și HC se setează la zero — Gazele de calibrare adecvate se introduc în analizori, valorile se înregistrează și se stabilește astfel curba de calibrare — Curba de calibrare se stabilește cu cel puțin 6 puncte de calibrare (excluzând punctul zero) distribuite aproximativ echidistant pe gama de funcționare. Concentrația nominală cea mai mare trebuie să fie mai mare sau egală cu 90 % din întreaga scală — Curba de calibrare se calculează prin metoda celor mai mici pătrate. Se poate utiliza o ecuație de ajustare liniară sau neliniară — Punctele de calibrare nu trebuie să se depărteze de curba de ajustare determinată prin metoda celor mai mici pătrate cu mai mult de ± 2 % din citire sau ± 0,3 % din întreaga scală, fiind reținută valoarea cea mai mare — Reglajul zero trebuie verificat din nou, iar procedura de calibrare trebuie repetată, dacă este cazul. 1.6.5. Metode alternative În cazul în care se poate demonstra că anumite tehnologii alternative (de exemplu, calculatoare, comutatoare de gamă electronice etc.) pot furniza o acuratețe echivalentă, se pot utiliza acele tehnologii alternative. 1.6.6. Calibrarea analizorului gazului de marcare pentru măsurarea debitului eșapamentului Curba de calibrare se stabilește cu cel puțin 6 puncte de calibrare (excluzând punctul zero) distribuite aproximativ echidistant pe gama de funcționare. Concentrația nominală cea mai mare trebuie să fie mai mare sau egală cu 90 % din întreaga scală. Curba de calibrare se calculează prin metoda celor mai mici pătrate. Punctele de calibrare nu trebuie să se depărteze de curba de ajustare determinată prin metoda celor mai mici pătrate cu mai mult de ± 2 % din citire sau ± 0,3 % din întreaga scală, fiind reținută valoarea cea mai mare. Analizorul se setează la zero și se verifică înainte de efectuarea testului utilizându-se un gaz zero și un gaz de control a cărui valoare nominală este mai mare de 80 % din întreaga scală a analizorului.” (v) Punctul 1.6 devine punctul 1.6.7. (vi) Se inserează punctul 2.4 următor: „2.4. Calibrarea tubului Venturi subsonic (SSV) Calibrarea SSV se bazează pe ecuația debitului pentru un tub Venturi subsonic. Debitul gazului este o funcție a presiunii și a temperaturii de admisie, precum și a scăderii de presiune dintre admisia SSV și gura acestuia. 2.4.1. Analiza datelor Debitul de aer (QSSV) la fiecare poziție a robinetului (minimum 16 reglări) se calculează în m3/min standard pornind de la datele debitmetrului și utilizând metoda prescrisă de producător. Coeficientul de evacuare se calculează pornind de la datele de calibrare pentru fiecare reglaj, după cum urmează: unde: QSSV = debitul aerului în condiții standard (101,3 kPa, 273 K), m3/s T = temperatura la admisia în tubul Venturi, K d = diametrul gurii SSV, m rp = raportul între presiunile statice absolute la gura și la admisia SSV = rD = raportul dintre diametrul gurii SSV, d, și diametrul interior al țevii de admisie = Pentru a determina gama de debite subsonice, Cd se trasează ca o funcție a numărului lui Reynolds la gura SSV. Re la gura SSV se calculează cu ajutorul formulei următoare: unde: A1 = o colecție de constante și de conversii de unități QSSV = debitul aerului în condiții standard (101,3 kPa, 273 K), m3/s d = diametrul gurii SSV, m μ = viscozitatea absolută sau dinamică a gazului, calculată cu ajutorul următoarei formule: b = constantă empirică = S = constantă empirică = 110,4 K Întrucât QSSV se utilizează în formula de calcul a Re, calcularea Re trebuie să înceapă cu o valoarea inițială estimată a QSSV sau a Cd a tubului Venturi de calibrare și să se repete până când valorile QSSV converg. Metoda de convergență trebuie să aibă o acuratețe de cel puțin 0,1 %. Pentru un minimum de șaisprezece puncte situate în regiunea debitului subsonic, valorile calculare ale Cd din ecuația rezultată din ajustarea curbei de calibrare trebuie să se situeze la ± 0,5 % din valoarea măsurată a Cd pentru fiecare punct de calibrare.” (vii) Punctul 2.4 devine punctul 2.5. (viii) Punctul 3 se înlocuiește cu următorul text: „3. CALIBRAREA SISTEMULUI DE MĂSURARE A PARTICULELOR 3.1. Introducere Calibrarea sistemului de măsurare a particulelor se limitează la debitmetrele utilizate pentru a determina debitul eșantionului și raportul de diluare. Fiecare debitmetru se calibrează cât de des este necesar pentru a respecta cerințele de acuratețe din prezenta directivă. Metoda de calibrare utilizată este descrisă la punctul 3.2. 3.2. Măsurarea debitului 3.2.1. Calibrarea periodică — Pentru a îndeplini cerințele de acuratețe absolută pentru măsurarea debitului prevăzute la punctul 2.2 din apendicele 4 la prezenta anexă, debitmetrul sau instrumentele de măsurare a debitului trebuie calibrate cu ajutorul unui debitmetru precis, care corespunde standardelor interne și/sau internaționale. — În cazul în care debitul eșantionului de gaz se determină măsurându-se debitul diferențial, debitmetrul sau instrumentele de măsurare a debitului trebuie calibrate în conformitate cu una dintre următoarele proceduri, astfel încât debitul qmp prin tunel să îndeplinească cerințele de acuratețe ale punctului 4.2.5.2 din apendicele 4 din prezenta anexă: (a) Debitmetrul pentru qmdw se conectează în serie la un debitmetru pentru qmdew, diferența dintre cele două debitmetre se calibrează pentru cel puțin 5 puncte de reglaj cu valorile debitelor spațiate în mod egal între cea mai mică valoare a qmdw utilizată în timpul testului și valoarea qmdew utilizată în timpul testului. Tunelul de diluare poate fi ocolit. (b) Un dispozitiv calibrat de măsurare a debitului masic se conectează în serie la debitmetrul pentru qmdew, iar acuratețea se verifică pentru valoarea utilizată la test. Dispozitivul calibrat de măsurare a debitului masic se conectează apoi în serie la debitmetrul pentru qmdw, iar acuratețea se verifică pentru cel puțin 5 reglaje corespunzând unor raporturi de diluare între 3 și 50 în raport cu valoarea qmdew utilizată în timpul testului. (c) Tubul de transfer TT se deconectează de la țeava de eșapament, iar un dispozitiv calibrat de măsurare a debitului cu o scală adecvată pentru măsurarea qmp se conectează la tubul de transfer. Apoi, qmdew se setează la valoarea utilizată în timpul testului, iar qmdw se setează secvențial la cel puțin 5 valori corespunzând unor raporturi de diluare între 3 și 50. Alternativ, se poate adopta o modalitate specială de calibrare a debitului, cu ocolirea tunelului, dar aerul total și aerul de diluare trec prin debitmetrele corespunzătoare la fel ca în testul propriu zis. (d) Un gaz de marcare se introduce în tubul de transfer TT. Gazul de marcare poate fi o componentă a gazului de eșapament, cum ar fi CO2 sau NOx. După diluarea în tunel, se măsoară gazul de marcare pentru 5 raporturi de diluare între 3 și 50. Acuratețea debitului de eșantionare se determină pornind de la raportul de diluare rd: — Acuratețea analizorilor de gaz de eșapament se ia în considerare pentru a garanta acuratețea qmp. 3.2.2. Verificarea fluxului de carbon — Se recomandă verificarea fluxului de carbon utilizându-se eșapament real pentru detectarea problemelor de măsurare și control și pentru verificarea funcționării corecte a sistemului cu debit parțial. Verificarea fluxului de carbon trebuie efectuată cel puțin la fiecare instalare a unui motor nou sau la orice modificarea semnificativă a configurării camerei de test. — Motorul trebuie să funcționeze la o sarcină a cuplului și la turație maxime sau în orice alt mod stabilizat care produce cel puțin 5 % CO2. Sistemul de eșantionare cu debit parțial funcționează cu un factor de diluare de circa 15 la 1. — La verificarea fluxului de carbon, se aplică procedura descrisă în apendicele 6 din prezenta anexă. Debitul fluxului de carbon se calculează în conformitate cu prevederile punctelor 2.1-2.3 din apendicele 6 la prezenta anexă. Între debitele fluxului de carbon nu trebuie să existe o diferență mai mare de 6 %. 3.2.3. Verificarea dinaintea testului — Cu 2 ore înaintea testului, se efectuează o verificare în modul următor: — Acuratețea debitmetrelor se verifică prin aceeași metodă ca și cea utilizată la calibrare (a se vedea punctul 3.2.1) pentru cel puțin două puncte, inclusiv valorile qmdw care corespund unor raporturi de diluare între 5 și 15 pentru valoarea qmdew utilizată în timpul testului. — În cazul în care se poate demonstra prin înregistrarea procedurii de calibrare de la punctul 3.2.1 faptul că reglajul debitmetrului este stabil pe o perioadă mai lungă de timp, verificarea dinaintea testului se poate omite. 3.3. Determinarea timpului de transformare (numai pentru sisteme de diluare cu debit parțial pentru testul ETC) — Setările sistemului pentru evaluarea timpului de transformare trebuie să fie exact aceleași ca și pentru măsurările efectuate în timpul testului propriu-zis. Timpul de transformare se determină prin următoarea metodă: — Un debitmetru independent de referință cu o scală de măsură adecvată pentru sonda de debit se montează în serie și se conectează la sondă. Acest debitmetru trebuie să aibă un timp de transformare mai mic de 100 ms pentru palierul de debit utilizat la măsurarea timpului de răspuns, cu o restricție a debitului suficient de mică încât să nu afecteze performanța dinamică a sistemului de diluare cu debit parțial și conform cu bunele practici profesionale. — Se introduce o modificare de palier în fluxul gazului de eșapament (sau în fluxul de aer, în cazul în care se calculează debitul gazului de eșapament) care intră în sistemul de diluare cu debit parțial, pornind de la un debit mic și ajungând până la cel puțin 90 % din întreaga scală. Declanșatorul variației pe paliere trebuie să fie același ca și cel utilizat la demararea controlului în avans la testarea propriu zisă. Impulsul de variație pe paliere a debitului eșapamentului și răspunsul debitmetrului se înregistrează cu o frecvență de eșantionare de cel puțin 10 Hz. — Pornind de la aceste date, se determină timpul de transformare pentru sistemul de diluare cu debit parțial, care este intervalul de timp de la inițierea impulsului de variație pe paliere până la momentul în care răspunsul debitmetrului a ajuns la 50 %. În mod similar, se determină timpii de transformare al semnalului qmp al sistemului de diluare cu debit parțial și al semnalului qmew,i al debitmetrului gazului de eșapament. Aceste semnale se utilizează la controalele de regresie efectuate după fiecare test (a se vedea punctul 3.8.3.2 din apendicele 2 la prezenta anexă). — Calculul se repetă pentru cel puțin 5 impulsuri de demarare și oprire și se face media rezultatelor. Timpul intern de transformare (< 100 msec) al debitmetrului de referință se scade din această valoare. Aceasta este valoarea «în avans» a sistemului de diluare cu debit parțial, care se aplică în conformitate cu dispozițiile punctului 3.8.3.2 din apendicele 2 la prezenta anexă. 3.4. Verificarea stării debitului parțial Se verifică și se ajustează gama de viteză a gazului de eșapament și oscilațiile presiunii în conformitate cu dispozițiile punctului 2.2.1 din anexa V (EP), după caz. 3.5. Intervalele de calibrare Instrumentele de măsurare a debitului se calibrează cel puțin o dată la 3 luni sau ori de câte ori apare o reparație sau o modificare a sistemului care poate influența calibrarea.” (i) Se adaugă următorul apendice 6: „Apendicele 6 VERIFICAREA FLUXULUI DE CARBON 1. INTRODUCERE Cea mai mare parte a carbonului din gazul de eșapament provine din carburant și majoritatea acestuia apare în gazul de eșapament sub formă de CO2. Verificarea sistemului se bazează așadar pe măsurarea CO2. Fluxul de carbon din sistemele de măsurare a gazului de eșapament se determină pornind de la debitul carburantului. Fluxul de carbon la diferite puncte de eșantionare din cadrul sistemelor de eșantionare a emisiilor și a particulelor se determină pornind de la concentrațiile de CO2 și de la debitele gazului din acele puncte. În acest sens, motorul este o sursă cunoscută de flux de carbon, iar verificarea aceluiași flux de carbon în țeava de eșapament și la ieșirea sistemului de eșantionare PM cu debit parțial controlează etanșeitatea și acuratețea măsurării debitului. Această verificare are avantajul de a controla componentele în condițiile de temperatură și de debit ale unui test real al motorului. Următoarea diagramă prezintă punctele de eșantionare la care se verifică fluxul de carbon. Ecuațiile specifice pentru fluxurile de carbon la fiecare dintre punctele de eșantionare sunt prezentate în continuare. Figura 7 2. CALCULE 2.1. Debitul carbonului în motor (poziția 1) Debitul masic al carbonului în motor pentru un carburant de tipul CHαOε este dat de formula: unde: qmf = debitul masic al carburantului, kg/s 2.2. Debitul carbonului în gazul de eșapament brut (poziția 2) Debitul masic al carbonului în țeava de eșapament a motorului se determină pornind de la concentrația brută de CO2 și de la debitul masic al gazului de eșapament: unde: c CO2 ,r = concentrația umedă a CO2 în gazul de eșapament brut, % c CO2 ,а = concentrația umedă a CO2 în aerul ambiant, % (aproximativ 0,04 %) qmew = debitul masic al gazului de eșapament într-o bază umedă, kg/s Mre = masa moleculară a gazului de eșapament În cazul în care CO2 se măsoară într-o bază uscată, el trebuie convertit într-o bază umedă în conformitate cu punctul 5.2 din apendicele 1 la prezenta anexă. 2.3. Debitul carbonului în sistemul de diluare (poziția 3) Debitul carbonului se determină pornind de la concentrația diluată de CO2, de la debitul masic al gazului de eșapament și de la debitul de eșantionare: unde: c CO2 ,d = concentrația umedă a CO2 în gazul de eșapament diluat la ieșirea din tunelul de diluare, % c CO2 ,а = concentrația umedă a CO2 în aerul ambiant, % (aproximativ 0,04 %) qmdew = debitul masic al gazului de eșapament diluat într-o bază umedă, kg/s qmew = debitul masic al gazului de eșapament într-o bază umedă, kg/s (numai pentru sistemul cu debit parțial) qmp = debitul de eșantionare al gazului de eșapament în sistemul de diluare cu debit parțial, kg/s (numai pentru sistemul cu debit parțial) Mre = masa moleculară a gazului de eșapament În cazul în care CO2 se măsoară într-o bază uscată, acesta trebuie convertit într-o bază umedă în conformitate cu punctul 5.2 din apendicele 1 la prezenta anexă. 2.4. Masa moleculară (Mre) a gazului de eșapament se calculează după cum urmează: unde: qmf = debitul masic al carburantului, kg/s qmaw = debitul masic al aerului de admisie într-o bază umedă, kg/s Ha = umiditatea aerului de admisie, g de apă pe kg de aer uscat Mra = masa moleculară a aerului de admisie uscat (= 28,9 g/mol) α, δ, ε, γ = raporturi molare pentru un carburant CHαOδNεSγ Alternativ, se pot utiliza următoarele mase moleculare: Mre (diesel) = 28,9 g/mol Mre (GPL) = 28,6 g/mol Mre (GN) = 28,3 g/mol”