ANEXĂ

CAIET DE SARCINI AL UNEI SPECIALITĂȚI TRADIȚIONALE GARANTATE

„Schaf-Heumilch”/„Sheep’s Haymilk”/„Latte fieno di pecora”/„Lait de foin de brebis”/„Leche de heno de oveja”

Nr. UE: TSG-AT-02289 – 22.2.2017

„Austria”

1. Denumirea (denumirile) propusă (propuse) pentru înregistrare

„Schaf-Heumilch” (de); „Sheep’s Haymilk” (en); „Latte fieno di pecora” (it); „Lait de foin de brebis” (fr); „Leche de heno de oveja” (es)

2. Tip de produs

2.1. Tipul de produs

Clasa 1.4. Alte produse de origine animală (ouă, miere, diverse produse lactate, cu excepția untului etc.)

3. Motive pentru înregistrare

3.1. Indicați dacă produsul

— ☒ rezultă în urma unui mod de producție sau de prelucrare sau a unei compoziții care corespunde practicii tradiționale pentru produsul sau alimentul respectiv; — ☐ este produs din materii prime sau ingrediente care sunt cele utilizate în mod tradițional.

Producția de lapte de fân reprezintă cea mai naturală formă de producție a laptelui. Laptele provine de la animale crescute în ferme producătoare de lapte tradiționale, durabile. Diferența principală între laptele standard și laptele de fân, precum și caracterul tradițional al laptelui de fân constau în faptul că nu se permite utilizarea nutrețurilor fermentate, astfel cum se efectua producția laptelui în trecut. Începând cu anii 1960, ca urmare a mecanizării, agricultura industrializată a început să se bazeze tot mai mult pe producția de furaje însilozate (nutrețuri fermentate), astfel reducându-se producția de fân. În plus, reglementările interzic utilizarea animalelor și a furajelor identificate ca modificate genetic în conformitate cu legislația în vigoare. Alimentația animalelor este adaptată la schimbările sezoniere: în perioada pășunatului, animalele se hrănesc cu iarbă proaspătă și parțial cu fân și cu furaje admise conform punctului 4.2, iar în sezonul de iarnă – cu fân și cu alte furaje admise conform punctului 4.2.

3.2. Indicați dacă denumirea

— ☐ a fost utilizată în mod tradițional pentru a desemna produsul specific — ☒ arată caracterul tradițional sau caracterul specific al produsului

Oaia este una dintre cele mai vechi animale domestice din lume. Încă din epoca de piatră timpurie, ovinele au furnizat oamenilor carne, lapte, lână și piei. Cel mai probabil, creșterea ovinelor a început în stepele din Asia de Sud-Vest și a fost introdusă în Europa prin Persia și Balcani. Regiunile alpine au fost întotdeauna adecvate pentru creșterea ovinelor. O formă specială de creștere intensivă a animalelor, denumită „Schwaigen”, a fost frecvent utilizată în Tirol de la jumătatea secolului al XII-lea. Cuvântul „Schwaig” provine din Mittelhochdeutsch (germana superioară medie) și descrie o formă specială de așezare și mai ales de exploatație din regiunea alpină. Fermele „Schwaighof” (fermele de munte) erau întemeiate deseori ca așezări permanente de către proprietarii de pământuri, pentru creșterea bovinelor și ovinelor. Dovezile privind existența lor în Tirol datează din secolul al XII-lea. Ulterior, termenul „Schwaige” a fost utilizat câteodată pentru a face trimitere la pășuni alpine cultivate numai în lunile de vară. Fermierii de lapte alpin sunt, de asemenea, denumiți „Schwaiger” sau „Schwaigerin”. Până la sfârșitul secolului al XIV-lea, fermele tiroleze „Schwaighof” erau în principal implicate în creșterea ovinelor. Creșterea ovinelor pe vaste pajiști alpine are, prin urmare, o tradiție veche de sute de ani în Tirol.

Cu toate acestea, din secolul al XIV-lea până în secolul al XIX-lea, creșterea ovinelor în Austria a dispărut în mare măsură și a fost înlocuită treptat cu creșterea porcinelor. În prezent, specia ovinelor câștigă o importanță din ce în ce mai mare pentru producția de lapte și carne.

4. Descriere

4.1. Descrierea produsului căruia i se aplică denumirea de la punctul 1, inclusiv principalele caracteristici fizice, chimice, microbiologice sau organoleptice ale produsului care demonstrează caracterul specific al acestuia [articolul 7 alineatul (2) din prezentul regulament]

Lapte de oaie în conformitate cu legislația aplicabilă.

4.2. Descrierea metodei de producție a produsului căruia i se aplică denumirea de la punctul 1, metodă pe care producătorii trebuie să o urmeze, inclusiv, după caz, natura și caracteristicile materiilor prime sau ale ingredientelor utilizate, precum și metoda de preparare a produsului [articolul 7 alineatul (2) din prezentul regulament]

„Schaf-Heumilch” este produs conform condițiilor de producție tradițională, care respectă „Heumilchregulativ” (normele referitoare la producția de lapte de fân). Acest tip de lapte se distinge prin faptul că normele care reglementează producția sa interzic utilizarea nutrețurilor fermentate, precum furajele însilozate, și a animalelor și furajelor care, în conformitate cu legislația în vigoare, sunt identificate ca modificate genetic.

„Heumilchregulativ”

„Schaf-Heumilch” este un lapte de oaie obținut de la oi în lactație și produs de fermieri producători de lapte care se angajează să respecte următoarele criterii. Nu pot fi utilizate animale și furaje care, în conformitate cu legislația în vigoare, sunt identificate ca modificate genetic.

Întreaga crescătorie trebuie să respecte normele în cauză privind producția laptelui de fân.

Tipuri de furaje admise

— Hrana animalelor este compusă în principal din iarbă proaspătă și leguminoase în perioada pășunatului și din fân în perioada de iarnă.

— Furajele grosiere suplimentare admise sunt: rapița furajeră, porumbul furajer, secara furajeră și sfecla furajeră, precum și peletele de fân, lucernă și porumb.

— Proporția furajelor grosiere în rația anuală trebuie să fie de minimum 75 % din furajul uscat.

— Cereale cum ar fi grâul, orzul, ovăzul, triticala, secara și porumbul sunt, de asemenea, permise, în forma obișnuită de comercializare și în amestecuri cu substanțe minerale (de exemplu, tărâțe, pelete).

— Rația furajeră poate conține bob, mazăre furajeră, fructe oleaginoase și reziduuri din semințe oleaginoase (făină, turte).

Tipuri de furaje interzise

— Sunt interzise următoarele tipuri de furaje: furajele însilozate (nutrețurile fermentate), fânul umed și fânul fermentat.

— Animalele nu pot fi hrănite cu produse secundare provenite de la fabrici de bere sau distilerii sau obținute în urma presării fructelor și nici cu alte produse secundare provenite din industria alimentară, cum ar fi borhotul umed de la fabricile de bere sau pulpa umedă. Excepțiile sunt pulpa uscată și melasa ca produs secundar din fabricarea zahărului și furajele proteice uscate obținute din prelucrarea cerealelor.

— Este interzisă utilizarea oricărei forme de furaje umede la animalele în lactație.

— Este interzisă utilizarea produselor de origine animală, cu excepția laptelui și a zerului pentru animalele tinere.

— Este interzisă utilizarea deșeurilor de grădină, a resturilor de fructe și a ureei.

Norme privind utilizarea îngrășămintelor

— Pe toate suprafețele exploatate agricol de crescătorie, este interzisă utilizarea nămolurilor de epurare, a produselor din nămoluri de epurare și a compostului provenit din stațiile de epurare, cu excepția compostului verde (amestecul compostat de materii vegetale).

— Crescătoriile trebuie să respecte un timp de așteptare de minimum trei săptămâni între aplicarea de gunoi de grajd pe terenuri și utilizarea acestora pentru pășunatul animalelor.

Utilizarea substanțelor chimice auxiliare

— Pe oricare dintre suprafețele cu furaje verzi ale crescătoriei se permite numai utilizarea selectivă și țintită a pesticidelor chimice sintetice și numai sub supravegherea unor specialiști agronomi.

— Substanțele pulverizabile autorizate pentru combaterea muștelor în grajduri pot fi utilizate doar în absența oilor în lactație.

Termene de așteptare pentru livrare

— Laptele poate fi livrat ca „Schaf-Heumilch” cel mai devreme la 10 zile de la fătare.

— În cazul oilor care au fost hrănite cu furaje însilozate (nutrețuri fermentate), timpul de așteptare este de minimum 14 zile.

— În ceea ce privește animalele de munte care au fost hrănite cu furaje însilozate (nutrețuri fermentate) în crescătorie, acestora li se dă obligatoriu hrană care nu conține furaje însilozate timp de 14 zile înainte de deplasarea pe pășunile de la munte sau laptele lor nu poate fi clasificat drept „Schaf-Heumilch” decât după ce au petrecut 14 zile pe pășunile alpine (deținute de furnizorul de „Schaf-Heumilch”). Pe pășunea alpină nu pot fi produse sau utilizate furaje însilozate.

Interzicerea alimentelor și a furajelor modificate genetic

— În vederea păstrării caracterului tradițional al producției de „Schaf-Heumilch”, nu pot fi utilizate animale și furaje care, în conformitate cu legislația în vigoare, sunt identificate ca modificate genetic.

Alte reglementări

— Este interzisă producerea și depozitarea furajelor însilozate (nutrețurilor fermentate) în crescătorie.

— Este interzisă producția și depozitarea oricăror tipuri de baloți de fân ambalați în folie în crescătorie.

— Este interzisă producerea fânului umed sau fermentat în crescătorie.

4.3. Descrierea principalelor elemente care conferă caracterul tradițional al produsului [articolul 7 alineatul (2) din prezentul regulament]

Caracterul tradițional al laptelui de fân constă în faptul că nu se permite utilizarea nutrețurilor fermentate, astfel cum se efectua producția laptelui în trecut. Începând cu anii 1960, ca urmare a mecanizării, agricultura industrializată a început să se bazeze tot mai mult pe producția de furaje însilozate (nutrețuri fermentate), astfel reducându-se producția de fân.

Creșterea animalelor s-a bazat pe pășunat, pe de o parte, și, pe de altă parte, pe producția de iarbă și fân de pe pajiști. Potrivit registrelor scrise, recoltarea fânului – sau a fânului și a „otavei” [furaje verzi] – cel puțin de două ori pe an (fenum primum et secundum) a fost o practică obișnuită în Tirol încă din secolul al XIII-lea. [Stolz, O., Rechtsgeschichte des Bauernstandes und der Landwirtschaft in Tirol und Vorarlberg (Istoria juridică a fermierilor și a agriculturii în Tirol și Vorarlberg), 1949].

Registrul funciar al arhiepiscopiei Salzburg conține informații foarte detaliate cu privire la numărul de animale din așezările „Schwaig” și toate celelalte bunuri ce aparțin arhiepiscopiei în valea Ziller în 1607. În mod special, la sfârșitul fiecărei descrieri detaliate a parcelelor de proprietate individuale există o declarație care are următorul conținut: „în timpul iernii se găsesc atâția și atâția cai, vite, oi sau capre”. Fermierii alpini aveau mai puține animale în perioada iernii decât vara, când pășunile erau disponibile. Nu există nicio îndoială că păscutul pe pășunile satului a fost intens practicat în așezările „Schwaig” și a servit drept sursă principală de hrană pentru animale. Există probe documentare chiar dintr-o perioadă anterioară, în special din secolele al XIII-lea și al XIV-lea, că fermele „Schwaighof” includeau pajiști și câmpuri, precum și pășuni și pajiști alpine. Aceasta înseamnă că producția de iarbă și fân a avut loc la fermele „Schwaighof” din perioadele cele mai timpurii. La o anumită distanță de ferme, există creste muntoase care aparțin, de asemenea, așezărilor „Schwaig”. Pe aceste creste se află în mod tradițional pășuni pe care animalele sunt trimise la pășunat timp de câteva săptămâni primăvara și toamna, și care sunt folosite la producerea de fân în restul anului. Printre numeroasele tipuri de pășuni, aceste pajiști montane sau de mare altitudine sunt deosebit de caracteristice pentru regiunea Alpilor. Aceste pajiști sunt cosite nu mai mult de o dată pe an și, în unele cazuri, o dată la doi până la patru ani. Cantitatea de fân pe care o produc este mică, dar fânul este foarte parfumat și hrănitor. [Stolz, O., Die Schwaighöfe in Tirol (Fermele „Schwaighof” din Tirol), 1930.]

Pentru fân trebuie să existe un hambar. Fânul trebuie depozitat până în primăvara următoare, întrucât se întâmplă adesea să ningă la scurt timp după ce animalele sunt aduse pe pajiștile alpine. [Trientl, A., Die Landwirtschaft in den Gebirgsländern (Agricultura în țările montane), 1892].