RO Jurnalul Ofícial al Uniunii Europene 222

32001Y0106(01)



JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE

COMUNICAREA COMISIEI

Linii directoare privind aplicabilitatea articolului 81 din Tratatul CE în cazul acordurilor de cooperare orizontală

(2001/C 3/02)

(Text cu relevanță pentru SEE)

1. INTRODUCERE

1.1. Scopul prezentelor linii directoare

1. Prezentele linii directoare stabilesc principiile de evaluare a acordurilor de cooperare orizontală în temeiul articolului 81 din tratat. O cooperare este de tip „orizontal” în cazul în care un acord sau o practică concertată se realizează între întreprinderi care acționează la același (aceleași) nivel (niveluri) pe piață. În majoritatea cazurilor, cooperarea orizontală coincide cu cooperarea între concurenți. Aceasta acoperă, de exemplu, domenii cum ar fi cercetarea și dezvoltarea, producția, achizițiile sau comercializarea.

2. Cooperarea orizontală poate crea probleme de concurență. Este cazul, de exemplu, atunci când părțile la un acord de cooperare convin să fixeze prețurile ori producția, să-și împartă piețele sau atunci când această cooperare permite părților să mențină, să dobândească sau să-și consolideze puterea de piață, producând astfel efecte negative asupra prețurilor, producției, inovației sau asupra diversificării produselor și calității acestora.

3. Pe de altă parte, cooperarea orizontală poate aduce beneficii economice substanțiale. Întreprinderile trebuie să răspundă presiunii concurențiale din ce în ce mai mari și schimbărilor pieței determinate de globalizare, progreselor tehnologice rapide și, în general, naturii din ce în ce mai dinamice a piețelor. Cooperarea poate fi un mijloc de împărțire a riscului, de reducere a costurilor, de utilizare în comun a know-how-ului și de lansare mai rapidă a inovațiilor. În special pentru întreprinderile mici și mijlocii, cooperarea este un mijloc important de adaptare la schimbările pieței.

4. Recunoscând beneficiile economice care pot fi generate de cooperare, Comisia trebuie să asigure menținerea unei concurențe efective. Articolul 81 stabilește cadrul legal pentru o evaluare echilibrată, având în vedere atât efectele anticoncurențiale, cât și beneficiile economice.

5. În trecut, două comunicări ale Comisiei și două regulamente de exceptare pe categorii au oferit îndrumări pentru evaluarea cooperării orizontale în temeiul articolului 81. Regulamentul (CEE) nr. 417/85 al Comisiei (1), astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 2236/97 (2), și Regulamentul (CEE) nr. 418/85 al Comisiei (3), astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 2236/97, au stabilit exceptarea anumitor categorii de acorduri de specializare și, respectiv, de cercetare și dezvoltare (C-D). Aceste două regulamente au fost înlocuite în prezent de Regulamentul (CE) nr. 2658/2000 al Comisiei din 29 noiembrie 2000 de aplicare a articolului 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri de specializare (4) („Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de specializare”) și de Regulamentul (CE) nr. 2659/2000 al Comisiei din 29 noiembrie 2000 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat unor categorii de acorduri de cercetare și dezvoltare (5) („Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare”). Cele două comunicări au oferit îndrumări cu privire la anumite tipuri de acorduri de cooperare care nu intră sub incidența articolului 81 (6) și la evaluarea societăților în comun cooperative (7).

6. Piețele în schimbare au generat o mare diversitate și o utilizare crescândă a cooperării orizontale. Este nevoie de linii directoare complete și actualizate pentru îmbunătățirea clarității și a transparenței în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 81 în acest domeniu. În cadrul evaluării, accentul trebuie pus mai ales pe criteriile economice pentru a se evidenția mai bine evoluțiile recente ale practicii de punere în aplicare a normelor de concurență și ale jurisprudenței Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță ale Comunităților Europene.

7. Scopul acestor linii directoare este de a oferi un cadru analitic pentru tipurile cele mai frecvente de cooperare orizontală. Acest cadru se bazează în primul rând pe criterii care ajută la analizarea contextului economic al unui acord de cooperare. Criteriile economice, cum ar fi puterea de piață a părților și alți factori legați de structura pieței, formează un element-cheie al evaluării impactului pe care îl poate genera cooperarea asupra pieței și, astfel, al evaluării în temeiul articolului 81. Având în vedere diversitatea mare de tipuri și combinații de cooperări orizontale, precum și condițiile de piață în care acestea operează, este imposibil să se ofere răspunsuri specifice pentru fiecare situație posibilă. Cu toate acestea, prezentul cadru analitic bazat pe criterii economice poate acorda sprijin întreprinderilor în evaluarea compatibilității unui acord individual de cooperare cu articolul 81.

8. Prezentele linii directoare nu numai că înlocuiesc comunicările menționate la punctul (5), ci acoperă și o gamă largă din cele mai întâlnite tipuri de acorduri orizontale. Liniile directoare completează Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare și Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de specializare.

1.2. Sfera de aplicare a prezentelor linii directoare

9. Prezentele linii directoare reglementează acordurile sau practicile concertate (denumite în continuare „acorduri”) încheiate între două sau mai multe întreprinderi care funcționează la același (aceleași) nivel (niveluri) pe piață, de exemplu la același nivel al producției sau al distribuției. În acest context, accentul se pune pe cooperarea dintre concurenți. Termenul de „concurent”, astfel cum este folosit în prezentele linii directoare, include atât concurenții existenți (8), cât și pe cei potențiali (9).

10. Cu toate acestea, prezentele linii directoare nu se referă la toate acordurile orizontale posibile. Ele se concentrează doar asupra acelor tipuri de cooperare care pot determina creșterea eficienței, respectiv acordurile privind cercetarea și dezvoltarea, producția, achiziționarea, comercializarea, standardizarea și acordurile de mediu. Alte tipuri de acorduri orizontale între întreprinderi concurente, de exemplu cele privind schimbul de informații sau acționarii minoritari, trebuie să fie tratate separat.

11. Acordurile încheiate între întreprinderile care funcționează la niveluri diferite ale lanțului de producție sau de distribuție, adică acordurile verticale, sunt în principiu excluse din sfera de aplicare a prezentelor linii directoare și fac obiectul Regulamentului (CE) nr. 2790/1999 (10) al Comisiei („Regulamentul de exceptare pe categorii privind restricțiile verticale”) și al Liniilor directoare privind restricțiile verticale (11). Cu toate acestea, în măsura în care acordurile verticale, de exemplu acordurile de distribuție, sunt încheiate între concurenți, efectele pe piață ale acordului și eventualele probleme de concurență pot fi similare celor generate de acordurile orizontale. Prin urmare, aceste acorduri trebuie evaluate în conformitate cu principiile descrise în prezentele linii directoare. Aceasta nu exclude aplicarea suplimentară a Liniilor directoare privind restricțiile verticale în cazul acestor acorduri, pentru a evalua restricțiile verticale incluse în asemenea acorduri (12).

12. Acordurile pot îmbina diferite stadii ale cooperării, de exemplu cercetarea și dezvoltarea și fabricarea produselor rezultate din aceste activități. Cu excepția cazului în care intră sub incidența Regulamentului (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (13), astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1310/97 (14) („Regulamentul privind concentrările economice”), aceste acorduri sunt reglementate de prezentele linii directoare. Centrul de gravitație al cooperării determină care secțiune din prezentele linii directoare se aplică acordurilor în cauză. Pentru determinarea centrului de gravitație, trebuie să se țină seama, în special, de doi factori: în primul rând, de punctul de plecare al cooperării și, în al doilea rând, de gradul de integrare al diferitelor funcții care sunt combinate. O cooperare care implică atât punerea în comun a cercetării și dezvoltării, cât și fabricarea în comun a produselor rezultate din aceste activități este reglementată, așadar, de secțiunea „Acorduri de cercetare și dezvoltare”, în măsura în care producția în comun va avea loc doar în cazul în care cercetarea și dezvoltarea în comun se realizează cu succes. Aceasta implică faptul că rezultatele cercetării și dezvoltării în comun sunt decisive pentru producție. Acordul de cercetare și dezvoltare poate fi considerat astfel punctul de plecare al cooperării. Această evaluare ar fi diferită în cazul în care acordul în cauză ar prevedea o integrare completă la nivelul producției și doar o integrare parțială a unor activități de cercetare și dezvoltare. În acest caz, posibilele efecte anticoncurențiale și beneficiile economice potențiale ale cooperării ar depinde în mare măsură de producția în comun, iar acordul ar fi astfel analizat în conformitate cu principiile prezentate în secțiunea privind „Acordurile de producție”. Acordurile complexe, cum ar fi alianțele strategice care combină în moduri variate un număr de domenii și instrumente diferite de cooperare, nu sunt reglementate de prezentele linii directoare. Evaluarea fiecărui domeniu de cooperare în parte din cadrul unei alianțe se poate realiza cu ajutorul secțiunii corespunzătoare din prezentele linii directoare. Cu toate acestea, acordurile complexe trebuie, de asemenea, să fie analizate în ansamblul lor. Datorită diversității de domenii pe care le poate combina o alianță, este imposibil să se ofere îndrumări generale privind o evaluare atât de cuprinzătoare. Este imposibilă evaluarea compatibilității cu r normele de concurență a alianțelor sau a altor forme de cooperare care sunt, în esență, declarații de intenție, atâta timp cât sfera de aplicare a acestora nu este definită cu exactitate.

13. Criteriile prevăzute de aceste linii directoare se aplică cooperării legate atât de bunuri, cât și de servicii, denumite colectiv „produse”. Cu toate acestea, liniile directoare nu se aplică în măsura în care există deja reglementări sectoriale, cum este cazul agriculturii, al transportului sau al asigurărilor (15). De asemenea, operațiunile care intră sub incidența Regulamentului privind concentrările economice nu fac obiectul prezentelor linii directoare.

14. Articolul 81 se aplică numai acelor acorduri de cooperare orizontală care pot aduce atingere schimburilor comerciale dintre statele membre. Prezentele linii directoare nu se referă la analiza capacității unui anumit acord de a aduce atingere comerțului. Următoarele principii cu privire la aplicabilitatea articolului 81 se bazează, așadar, pe ipoteza că se aduce atingere comerțului dintre statele membre. Cu toate acestea, în practică, această problemă trebuie să fie analizată de la caz la caz.

15. Articolul 81 nu se aplică în cazul acordurilor de importanță minoră, deoarece acestea nu pot restrânge în mod semnificativ concurența, prin obiect sau efect. Prezentele linii directoare nu aduc atingere aplicării oricărei comunicări de minimis prezente sau viitoare (16).

16. Evaluarea în temeiul articolului 81, astfel cum este descrisă în prezentele linii directoare, nu aduce atingere unei posibile aplicări paralele a articolului 82 din tratat în cazul acordurilor de cooperare orizontală. În afară de acesta, prezentele linii directoare nu aduc atingere interpretării care poate fi dată de Tribunalul de Primă Instanță și de Curtea de Justiție a Comunităților Europene, în legătură cu aplicarea articolului 81 acordurilor de cooperare orizontală.

1.3. Principiile fundamentale ale evaluării în temeiul articolului 81

1.3.1. Articolul 81 alineatul (1)

17. Articolul 81 alineatul (1) se aplică acordurilor de cooperare orizontală care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței (denumite în continuare „restrângeri ale concurenței”).

18. În anumite cazuri, natura cooperării indică încă de la început aplicabilitatea articolului 81 alineatul (1). Este cazul acordurilor care au ca obiect restrângerea concurenței prin fixarea prețurilor, prin limitarea producției sau prin împărțirea piețelor ori alocarea clienților. Se prezumă că aceste acorduri produc efecte negative asupra pieței. Prin urmare, nu este necesară analizarea efectelor lor reale asupra concurenței și asupra pieței pentru a stabili dacă intră sub incidența articolului 81 alineatul (1).

19. Cu toate acestea, numeroase acorduri de cooperare orizontală nu au ca obiect o restrângere a concurenței. Prin urmare, este necesară o analiză a efectelor fiecărui acord. Pentru această analiză nu este suficient ca acordul să limiteze concurența între părți. Este necesar, de asemenea, ca acordul să poată aduce atingere concurenței pe piață în asemenea măsură, încât să fie așteptate efecte negative pe piață în ceea ce privește prețurile, producția, inovația sau diversitatea, ori calitatea bunurilor și serviciilor.

20. Depinde de contextul economic dacă acordul poate cauza asemenea efecte negative pe piață, ținându-se seama atât de natura acordului, cât și de puterea de piață cumulată a părților care determină, împreună cu alți factori structurali, capacitatea cooperării de a aduce atingere întregii concurențe într-o măsură atât de semnificativă.

Natura acordului

21. Natura unui acord se referă la factori, cum ar fi domeniul și obiectivul cooperării, relația de concurență dintre părți și măsura în care acestea își unesc activitățile. Acești factori indică probabilitatea ca părțile să își coordoneze comportamentul pe piață.

22. Este mai puțin probabil ca anumite tipuri de acorduri, de exemplu majoritatea acordurilor de cercetare și dezvoltare sau cooperarea în scopul stabilirii unor standarde sau îmbunătățirii condițiilor de mediu, să includă restricții în ceea ce privește prețurile sau producția. În cazul în care aceste tipuri de acorduri au efecte negative, acestea se vor răsfrânge mai ales asupra inovației sau asupra diversității produselor. De asemenea, ele pot genera probleme de blocare a piețelor.

23. Alte tipuri de cooperare, cum ar fi acordurile privind producția sau achizițiile, determină, de obicei, un anumit grad de suportare în comun a costurilor (totale). În cazul în care acest grad este semnificativ, părțile își pot coordona mai ușor prețurile pe piață și producția. Un grad semnificativ de suportare în comun a costurilor poate fi atins doar în anumite condiții. În primul rând, domeniul de cooperare, de exemplu producția și achizițiile, trebuie să reprezinte o proporție mare a costurilor totale pe o anumită piață. În al doilea rând, părțile trebuie să își unească într-o măsură semnificativă activitățile din domeniul de cooperare respectiv. Acesta este cazul, de exemplu, atunci când părțile produc sau achiziționează în comun un produs intermediar important sau o mare parte din producția lor totală de un anumit produs final.

Acorduri care nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1)

24. Anumite categorii de acorduri nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) datorită naturii lor. În mod normal, această situație apare în cazul unei cooperări care nu implică coordonarea comportamentului concurențial al părților pe piață, cum ar fi:

— cooperarea între întreprinderi neconcurente;

— cooperarea între întreprinderi concurente care nu pot realiza, în mod independent, proiectul sau activitatea care fac obiectul cooperării;

— cooperarea privind o activitate care nu influențează parametrii relevanți ai concurenței.

Aceste categorii de cooperare pot să intre sub incidența articolului 81 alineatul (1) doar în cazul în care implică întreprinderi cu putere de piață semnificativă (17) și în cazul în care pot cauza probleme de blocare a pieței pentru terți.

Acorduri care intră în cele mai multe cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1)

25. O altă categorie de acorduri poate fi considerată de la început ca intrând în general sub incidența articolului 81 alineatul (1). Este vorba de acordurile de cooperare care au ca obiect restrângerea concurenței prin fixarea prețurilor, prin limitarea producției sau prin împărțirea piețelor sau alocarea clienților. Aceste restricții sunt considerate a fi cele mai dăunătoare, pentru că aduc atingere direct rezultatului procesului de concurență. Fixarea prețurilor și limitarea producției au drept consecință directă creșterea prețului pentru clienți sau scăderea ofertei sub cantitatea cerută. Împărțirea pieței sau alocarea clienților reduce posibilitatea clienților de a alege și conduce, prin urmare, la creșterea prețurilor sau la scăderea producției. Se poate presupune, așadar, că aceste restricții au efecte negative pe piață. De aceea, ele sunt, aproape întotdeauna, interzise (18).

Acorduri care pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1)

26. Acordurile care nu aparțin categoriilor enunțate anterior necesită analize suplimentare pentru a se determina dacă intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Analiza trebuie să includă criterii legate de piață, cum ar fi poziția pe piață a părților, și alți factori structurali.

Puterea de piață și structura pieței

27. Punctul de plecare al analizei este poziția părților pe piețele afectate de cooperare. Aceasta permite să se determine dacă părțile pot sau nu să-și mențină, să dobândească sau să-și consolideze puterea de piață prin cooperare, adică dacă pot produce efecte negative pe piață în ceea ce privește prețurile, producția, inovația, diversitatea sau calitatea bunurilor și serviciilor. Pentru realizarea acestei analize, piața sau piețele relevante trebuie să fie definite cu ajutorul metodologiei stabilite de Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante (19). Acolo unde este vorba despre piețe specifice, cum ar fi piața achizițiilor sau piața tehnologiei, prezentele linii directoare oferă îndrumări suplimentare.

28. În cazul în care părțile dețin împreună o cotă de piață cumulată mică (20), un efect restrictiv al cooperării nu este probabil și, în mod normal, nu mai este necesară o analiză aprofundată. În cazul în care una dintre cele două părți la acord are doar o cotă de piață nesemnificativă și nici nu posedă resurse importante, chiar și o cotă de piață cumulată mare nu poate fi considerată ca indicând, în mod normal, un efect restrictiv asupra concurenței pe piață (21). Dată fiind diversitatea tipurilor de cooperare și efectele pe care acestea le pot produce în situații diferite de piață, este imposibil să se stabilească un prag general al cotei de piață, peste care se poate prezuma existența unei puteri de piață suficiente pentru a cauza efecte restrictive.

29. Pe lângă poziția pe piață a părților și cumularea cotelor lor de piață, un alt factor suplimentar care poate fi luat în considerare pentru a evalua impactul cooperării asupra concurenței pe piață este gradul de concentrare al pieței, adică poziția și numărul concurenților. Poate fi utilizat ca indicator indicele Herfindahl-Hirshman (IHH), care este egal cu suma pătratelor cotelor de piață individuale ale tuturor concurenților (22): pentru un IHH mai mic de 1 000, concentrarea pe piață poate fi considerată redusă, pentru un IHH între 1 000 și 1 800, gradul de concentrare este mediu, iar pentru un IHH de peste 1 800, gradul de concentrare este mare. Un alt indicator posibil ar fi coeficientul de concentrare a marilor întreprinderi, care însumează cotele de piață individuale ale concurenților principali (23).

30. În funcție de poziția pe piață a părților și de gradul de concentrare al pieței, alți factori, cum ar fi stabilitatea în timp a cotelor de piață, barierele la intrare și posibilitatea intrării pe piață, puterea de negociere a cumpărătorilor/furnizorilor sau natura produselor (de exemplu omogenitatea sau gradul de maturitate) trebuie, de asemenea, avuți în vedere. Atunci când poate apărea un impact asupra concurenței în materie de inovație care nu poate fi evaluat corect pe baza piețelor existente, analiza respectivului impact trebuie să țină seama de factori specifici (a se vedea secțiunea 2, Acordurile de cercetare și dezvoltare).

1.3.2. Articolul 81 alineatul (3)

31. Acordurile care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) pot beneficia de o exceptare, sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute la articolul 81 alineatul (3). Această situație se întâlnește atunci când acordul

— contribuie la îmbunătățirea producției sau a distribuției de produse sau la promovarea progresului tehnic sau economic;

— oferă consumatorilor o parte echitabilă din beneficiile rezultate

și atunci când acesta

— nu impune întreprinderilor în cauză restricții care nu sunt indispensabile pentru atingerea acestor obiective

— nu oferă întreprinderilor posibilitatea de a elimina concurența pe o parte semnificativă a pieței produselor în cauză.

Beneficiile economice

32. Prima condiție cere ca acordul să contribuie la îmbunătățirea producției sau a distribuției produselor, sau la promovarea progresului tehnologic sau economic. Deoarece aceste beneficii sunt legate de creșteri ale eficienței statice sau dinamice, ele pot fi calificate „beneficii economice”. Beneficiile economice pot depăși efectele restrictive asupra concurenței. De exemplu, o cooperare poate permite întreprinderilor să ofere bunuri sau servicii la prețuri mai mici, de o calitate mai bună, sau să lanseze mai rapid inovații pe piață. Majoritatea creșterilor eficienței derivă din combinarea și integrarea diferitelor competențe sau resurse. Părțile trebuie să demonstreze că această creștere a eficienței va fi probabil generată de cooperarea în cauză și nu poate fi realizată prin mijloace mai puțin restrictive (a se vedea în continuare). Afirmațiile de creștere a eficienței trebuie să fie susținute. Speculațiile sau declarațiile cu caracter general privitoare la reducerea costurilor nu sunt suficiente.

33. Comisia nu ține seama de reducerile de costuri rezultate în urma reducerii producției, a împărțirii piețelor sau în urma simplei exercitări a puterii de piață.

Partea echitabilă rezervată consumatorilor

34. Beneficiile economice trebuie să favorizeze nu numai părțile acordului, ci și consumatorii. În general, transferul beneficiilor către consumatori depinde de intensitatea concurenței de pe piața relevantă. Presiunile concurențiale vor asigura, în mod normal, transferul reducerilor de costuri către consumatori prin intermediul prețurilor mai scăzute sau stimularea întreprinderilor de a introduce produse noi pe piață cât mai curând posibil. Prin urmare, în cazul în care pe piață se menține suficientă concurență pentru a constrânge părțile la acord, procesul concurențial va garanta, în mod normal, obținerea de către consumatori a unei părți echitabile din beneficiile economice.

Caracterul indispensabil

35. Restrângerea concurenței trebuie să fie necesară obținerii beneficiilor economice. În cazul în care există mijloace mai puțin restrictive de a obține beneficii similare, pretinsa creștere a eficienței nu poate fi folosită pentru a justifica restrângerea concurenței. Caracterul indispensabil al fiecărei restricții depinde de situația pieței și de durata acordului. De exemplu, acordurile de exclusivitate ar putea împiedica una din părțile la acord să practice parazitismul și ar putea fi, astfel, acceptabile. Cu toate acestea, în anumite situații, acestea pot să nu fie necesare și pot înrăutăți efectul restrictiv.

Absența eliminării concurenței

36. Ultimul criteriu de eliminare a concurenței pe o parte semnificativă a pieței produselor în cauză este legat de problema dominanței. Atunci când o întreprindere este sau devine dominantă în urma unui acord orizontal, un acord care are efecte anticoncurențiale în sensul articolului 81 nu poate fi, în principiu, exceptat.

Regulamente de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare și de specializare

37. În anumite condiții, se poate prezuma îndeplinirea criteriilor prevăzute la articolul 81 alineatul (3) în cazul anumitor categorii de acorduri. Acesta este în particular cazul acordurilor de cercetare și dezvoltare și de producție, atunci când combinarea competențelor sau activelor complementare poate fi sursa unor creșteri substanțiale ale eficienței. Prezentele linii directoare trebuie considerate o completare la regulamentele de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare și de specializare. Aceste regulamente de exceptare pe categorii exceptează cele mai frecvente categorii de acorduri din domeniile de producție/specializare până la un prag al cotei de piață de 20 % și în domeniul cercetării și dezvoltării până la un prag al cotei de piață de 25 %, cu condiția ca aceste acorduri să îndeplinească condițiile cerute pentru a beneficia de exceptarea pe categorii și să nu conțină restricții „grave” („clauze negre”) care fac ca exceptarea pe categorii să fie inaplicabilă. Regulamentele de exceptare pe categorii nu prevăd separabilitatea restricțiilor grave. În cazul în care există una sau mai multe restricții grave, întregul acord pierde beneficiul exceptării categoriei.

1.4. Structura următoarelor secțiuni privind tipurile de cooperare

38. Prezentele linii directoare sunt împărțite în secțiuni consacrate anumitor tipuri de acorduri. Fiecare secțiune este structurată în funcție de cadrul analitic descris anterior la punctul 1.3. După caz, sunt oferite îndrumări specifice privind definirea piețelor relevante (de exemplu în domeniul cercetării și dezvoltării sau în ceea ce privește piețele de achiziții).

2. ACORDURILE DE CERCETARE ȘI DEZVOLTARE

2.1. Definiție

39. Acordurile de cercetare și dezvoltare pot varia ca formă și ca sferă de aplicare. Ele pot prevedea subcontractarea anumitor activități de cercetare și dezvoltare, îmbunătățirea în comun a tehnologiilor existente sau cooperarea în domeniul cercetării, dezvoltării și comercializării de produse complet noi. Pot lua forma unui acord de cooperare sau a unei societăți controlate în comun. Prezenta secțiune se aplică tuturor formelor de acorduri de cercetare și dezvoltare, inclusiv acordurilor conexe privind producerea sau comercializarea produselor rezultate din cercetare și dezvoltare, cu condiția ca centrul de gravitate al cooperării să îl constituie cercetarea și dezvoltarea, cu excepția concentrărilor economice și a societăților în comun, care intră sub incidența Regulamentului privind concentrările economice.

40. Cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării poate reduce costurile duble, inutile, poate conduce la un schimb reciproc avantajos și intensiv de idei și de experiență și, astfel, la dezvoltarea mai rapidă a produselor și tehnologiilor. Ca regulă generală, cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării tinde la creșterea activităților de cercetare și dezvoltare în ansamblu.

41. Întreprinderile mici și mijlocii (IMM-urile) formează o comunitate dinamică și eterogenă care se confruntă cu multe provocări, inclusiv cu cererile crescânde din partea întreprinderilor mari pentru care acționează adeseori în calitate de subcontractanți. În sectoarele în care există o activitate intensă de cercetare și dezvoltare, IMM-urile aflate în dezvoltare rapidă, adesea denumite „întreprinderi începătoare”, intenționează, de asemenea, să devină lideri pe segmentele de piață cu dezvoltare rapidă. Pentru a face față acestor provocări și pentru a rămâne competitive, IMM-urile trebuie să inoveze constant. Prin cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării, există probabilitatea ca ansamblul activităților de cercetare și dezvoltare ale IMM-urilor să crească și ca acestea să reziste concurenței din partea întreprinderilor mai puternice de pe piață.

42. Cu toate acestea, în anumite situații, acordurile de cercetare și dezvoltare pot genera probleme de concurență, cum ar fi efectele restrictive asupra prețurilor, producției, inovației, diversității sau calității produselor.

2.2. Piețele relevante

43. Cheia definirii pieței relevante atunci când se evaluează efectele unui acord de cercetare și dezvoltare constă în identificarea acelor produse, tehnologii sau eforturi de cercetare și dezvoltare care vor exercita o constrângere concurențială asupra părților. La un capăt al spectrului de situații posibile, inovația poate conduce la un produs (sau la o tehnologie) care va concura pe o piață existentă a produselor (sau a tehnologiilor). Este cazul activităților de cercetare și dezvoltare orientate spre micile îmbunătățiri sau diversificări, cum ar fi modelele noi ale anumitor produse. În acest caz, efectele posibile privesc piața produselor existente. La celălalt capăt, inovația poate conduce la un produs complet nou, care își creează o piață proprie (de exemplu un nou vaccin pentru o boală considerată anterior incurabilă). Într-un asemenea caz, piețele existente sunt relevante doar în cazul în care sunt oarecum legate de inovația în cauză. În consecință și în măsura posibilului, trebuie să fie analizate efectele cooperării asupra inovației. Cu toate acestea, este posibil ca în majoritatea cazurilor să fie vorba de situații aflate între aceste două extreme, adică situații în care eforturile de inovare pot conduce la crearea unor produse (sau tehnologii) care, în timp, le înlocuiesc pe cele existente (de exemplu compact discurile care au înlocuit discurile clasice). O analiză atentă a acestor situații poate necesita studiul atât al piețelor existente, cât și al impactului acordului asupra inovației.

Piețele existente

(a) Piețele produselor

44. Atunci când cooperarea privește activitățile de cercetare și dezvoltare orientate către îmbunătățirea produselor existente, aceste produse existente, inclusiv produsele lor de substituție apropiate, formează piața relevantă vizată de cooperare (24).

45. În cazul în care eforturile de cercetare și dezvoltare au drept scop o modificare semnificativă a unui produs existent sau chiar apariția unui produs nou care să înlocuiască pe cele existente, substituirea cu produsele existente poate fi imperfectă sau poate necesita mult timp. În consecință, produsele vechi și cele potențial nou apărute nu pot aparține aceleiași piețe relevante. Cu toate acestea, poate fi vizată piața produselor existente, în cazul în care există probabilitatea ca unirea eforturilor de cercetare și dezvoltare să ducă la coordonarea comportamentului părților în calitate de furnizori ai produselor existente. Exploatarea puterii pe piața existentă este totuși posibilă doar în cazul în care părțile dețin împreună o poziție puternică în ceea ce privește atât piața produselor existente, cât și eforturile de cercetare și dezvoltare.

46. În cazul în care cercetarea și dezvoltarea se referă la o componentă importantă a produsului final, nu doar piața acestei componente poate fi relevantă pentru evaluare, ci și piața existentă a produsului final. De exemplu, în cazul în care producătorii de autovehicule cooperează în domeniul cercetării și dezvoltării pentru un nou tip de motor, piața autovehiculelor poate fi afectată de această cooperare în cercetare și dezvoltare. Cu toate acestea, piața produselor finale este relevantă pentru evaluare, numai în cazul în care componenta vizată de cercetare și dezvoltare reprezintă, din punct de vedere tehnic sau economic, un element-cheie al acestor produse finale și în cazul în care părțile acordului de cercetare și dezvoltare sunt concurenți importanți pe piața produselor finale.

(b) Piețele tehnologiilor

47. Cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării poate să aibă în vedere nu numai produsele, dar și tehnologiile. Atunci când drepturile de proprietate intelectuală sunt comercializate separat de produsele la care se referă, este necesar să se definească și piața relevantă a tehnologiei. Piețele tehnologiilor constau în drepturile de proprietate intelectuală acordate prin licență și tehnologiile de substituție apropiate, adică alte tehnologii pe care clienții le pot folosi ca alternativă.

48. Metodologia folosită în definirea piețelor tehnologiilor respectă aceleași principii ca și definirea pieței produselor (25). Pornind de la tehnologia comercializată de părți, este necesară identificarea celorlalte tehnologii spre care se pot orienta clienții ca reacție la o creștere mică, dar permanentă a prețurilor relative. După identificarea acestor tehnologii, cotele de piață pot fi calculate prin împărțirea venitului obținut de părți din licențe la venitul total obținut din licențe al tuturor vânzătorilor de tehnologii substituibile.

49. Poziția părților pe piața tehnologiilor existente reprezintă un criteriu important de evaluare atunci când cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării vizează îmbunătățirea semnificativă a tehnologiei existente sau a uneia noi care o poate înlocui pe cea existentă. Cota de piață a părților poate fi considerată, cu toate acestea, numai ca un punct de plecare pentru această analiză. Pe piețele tehnologiilor, trebuie pus un accent deosebit pe concurența potențială. În cazul în care întreprinderile, care nu acordă în prezent licențe pentru tehnologiile lor, sunt potențiali nou intrați pe piața tehnologiei, ele ar putea restrânge capacitatea părților de a crește prețul pentru tehnologiile lor (a se vedea exemplul 3 de mai jos).

Concurența în domeniul inovației (eforturi de cercetare și dezvoltare)

50. Cooperarea în cercetare și dezvoltare poate să nu aducă atingere – sau să nu aducă atingere doar – concurenței pe piețele existente, ci și concurenței în domeniul inovației. Este cazul atunci când cooperarea vizează dezvoltarea de noi produse/tehnologii care fie pot înlocui la un moment dat – în cazul în care sunt în curs de apariție – pe cele existente, fie sunt dezvoltate în vederea unei noi utilizări și nu înlocuiesc, așadar, produsele existente, ci creează o cerere complet nouă. Efectele asupra concurenței în inovație sunt importante în aceste situații, dar, uneori, pot să nu fie suficient evaluate prin analizarea concurenței reale sau potențiale de pe piețele de produse/tehnologii existente. În acest sens, se pot distinge două situații, în funcție de natura procesului de inovație într-un sector de activitate dat.

51. În prima situație, care apare, de exemplu, în industria farmaceutică, procesul de inovație este structurat astfel încât este posibilă identificarea, într-o fază inițială, a polilor de cercetare și dezvoltare. Polii de cercetare și dezvoltare reprezintă eforturile de cercetare și dezvoltare îndreptate spre un anumit produs nou sau o anumită tehnologie nouă, precum și activitățile de cercetare și dezvoltare de substituție, adică cercetarea și dezvoltarea orientată spre dezvoltarea produselor sau tehnologiei substituibile celor realizate prin cooperare și care beneficiază de un acces comparabil la resurse, precum și de un calendar similar. În acest caz, se poate analiza dacă, după încheierea acordului, a mai rămas un număr suficient de poli de cercetare și dezvoltare. Punctul de plecare al analizei îl reprezintă activitatea de cercetare și dezvoltare a părților. Trebuie identificați apoi polii credibili de cercetare și dezvoltare aflați în concurență. Pentru a evalua credibilitatea polilor concurenți, trebuie să se țină seama de următoarele aspecte: natura, domeniul de aplicare și importanța altor posibile eforturi de cercetare și dezvoltare, accesul acestora la resursele financiare și umane, know-how/brevete sau alte active specializate, precum și calendarul și capacitatea de a exploata rezultatele posibile. Un pol de cercetare și dezvoltare nu reprezintă un pol concurent credibil în cazul în care nu poate fi privit drept o activitate de substituție apropiată de efortul de cercetare și dezvoltare depus de părți, de exemplu din punctul de vedere al accesului la resurse sau al calendarului.

52. În cea de-a doua situație, eforturile de inovare într-un domeniu nu sunt structurate suficient de clar pentru a permite identificarea polilor de cercetare și dezvoltare. În această situație, în absența unor circumstanțe excepționale, Comisia nu va încerca să evalueze impactul unei anumite cooperări în cercetare și dezvoltare asupra inovației și își va limita evaluarea la piețele produselor și/sau tehnologiilor legate de respectiva cooperare în domeniul cercetării și dezvoltării.

Calcularea cotelor de piață

53. Calcularea cotelor de piață, atât în sensul Regulamentului de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare, cât și al prezentelor linii directoare, trebuie să reflecte diferența dintre piețele existente și concurența în inovație. La începutul unei cooperări, punctul de referință îl reprezintă piața produselor susceptibile de îmbunătățire sau înlocuire cu produsele aflate în curs de dezvoltare. În cazul în care acordul de cercetare și dezvoltare are drept scop doar îmbunătățirea sau perfecționarea produselor existente, această piață include produsele direct vizate de cercetare și dezvoltare. Cotele de piață pot fi astfel calculate pe baza valorii vânzărilor de produse existente. În cazul în care activitatea de cercetare și dezvoltare are drept scop înlocuirea unui produs existent, produsul nou poate deveni, în cazul unui succes, un substitut pentru produsele existente. Pentru a evalua poziția concurențială a părților, este și în acest caz posibil să se calculeze cotele de piață pe baza valorii vânzărilor de produse existente. În consecință, Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare își bazează exceptarea în aceste situații pe cota de piață de pe „piața relevantă a produselor care pot fi îmbunătățite sau înlocuite cu produsele contractuale”. Pentru o exceptare automată, cota de piață nu trebuie să depășească 25 % (26).

54. În cazul în care activitățile de cercetare și dezvoltare vizează realizarea unui produs care creează o cerere complet nouă, nu pot fi calculate cotele de piață pe baza vânzărilor. Este posibilă doar o analiză a efectelor acordului asupra concurenței în domeniul inovației. În consecință, Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare exceptează aceste acorduri, indiferent de cota de piață, pe o perioadă de șapte ani de la data introducerii produsului pe piață (27). Cu toate acestea, beneficiul exceptării pe categorii poate fi retras în cazul în care acordul elimină concurența efectivă în domeniul inovației (28). Ulterior perioadei de șapte ani, pot fi calculate cotele de piață pe baza valorii vânzărilor și se aplică pragul cotei de piață de 25 % (29).

2.3. Evaluarea în temeiul articolului 81 alineatul (1)

2.3.1. Natura acordului

2.3.1.1. Acorduri care nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1)

55. Majoritatea acordurilor de cercetare și dezvoltare nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). În primul rând, acesta este cazul acordurilor de cooperare în materie de cercetare și dezvoltare la un nivel mai mult teoretic, foarte îndepărtat de exploatarea rezultatelor posibile.

56. În afară de aceasta, cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării între întreprinderi neconcurente nu restrânge, în general, concurența (30). Relația de concurență între părți trebuie analizată în contextul piețelor existente afectate și/sau al inovației. În cazul în care părțile nu reușesc să desfășoare independent activitățile necesare de cercetare și dezvoltare, concurența nu poate fi restrânsă. Acest lucru se poate aplica, de exemplu, în cazul întreprinderilor care își unesc competențele, tehnologiile și alte resurse complementare. Problema concurenței potențiale trebuie analizată pe baze realiste. De exemplu, părțile nu pot fi definite drept concurenți potențiali doar pentru că această cooperare le permite realizarea activităților de cercetare și dezvoltare. Întrebarea decisivă este dacă fiecare din părți, în mod independent, deține mijloacele necesare în ceea ce privește activele, know-how-ul și alte resurse.

57. Cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării prin subcontractarea activității de cercetare și dezvoltare desfășurate anterior în interiorul întreprinderii este realizată, în numeroase cazuri, de întreprinderi specializate, de institute de cercetare sau de centre universitare care nu participă la exploatarea rezultatelor. De regulă, astfel de acorduri sunt însoțite de un transfer de know-howși/sau de o clauză de furnizare exclusivă privind rezultatele posibile. Datorită naturii complementare a părților care cooperează în aceste situații, articolul 81 alineatul (1) nu se aplică.

58. Cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării, care nu include exploatarea în comun a rezultatelor posibile, prin acordarea de licențe, prin producție și/sau comercializare, intră în puține cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1). Aceste acorduri „pure” de cercetare și dezvoltare pot ridica probleme de concurență doar în cazul în care se reduce semnificativ concurența efectivă în domeniul inovației.

2.3.1.2. Acorduri care intră în cele mai multe cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1)

59. În cazul în care adevăratul obiect al unui acord nu îl reprezintă cercetarea și dezvoltarea, ci crearea unui cartel deghizat, adică practici de altfel interzise de fixare a prețurilor, de limitare a producției sau de împărțire a piețelor, acest acord intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Cu toate acestea, un acord de cercetare și dezvoltare care include exploatarea în comun a posibilelor rezultate viitoare nu restrânge în mod necesar concurența.

2.3.1.3. Acorduri care pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1)

60. Acordurile de cercetare și dezvoltare care nu pot fi evaluate încă de la început ca fiind clar nerestrictive pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1) (31) și trebuie analizate în contextul lor economic. Aceasta se aplică în cazul cooperării în domeniul cercetării și dezvoltării care a fost inițiată într-o etapă apropiată de lansarea pe piață și asupra căreia s-a convenit între întreprinderile concurente fie pe piețele existente ale produsului sau tehnologiei, fie pe piețele inovației.

2.3.2. Puterea de piață și structurile pieței

61. Cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării poate cauza efecte negative pe piață din trei puncte de vedere: în primul rând, poate restrânge inovația, în al doilea rând poate genera coordonarea comportamentului părților pe piețele existente și, în al treilea rând, pot apărea probleme de blocare a pieței la nivelul exploatării rezultatelor posibile. Aceste tipuri de efecte negative apar însă doar atunci când părțile implicate în cooperare au o putere semnificativă pe piețele existente și/sau concurența în inovație este redusă semnificativ. În lipsa puterii de piață, nu există nici un stimulent de a coordona comportamentele pe piețele existente sau de a reduce sau încetini inovația. Problema de blocare a pieței poate apărea doar în contextul cooperării care implică cel puțin un participant cu o putere de piață semnificativă în ceea ce privește o tehnologie-cheie și exploatarea exclusivă a rezultatelor.

62. Nu există un prag absolut al cotei de piață care să indice că un acord de cercetare și dezvoltare creează un anumit grad de putere de piață și intră astfel sub incidența articolului 81 alineatul (1). Cu toate acestea, acordurile de cercetare și dezvoltare sunt exceptate, cu condiția ca acestea să fie încheiate între părți care dețin o cotă de piață cumulată care nu depășește 25 % și ca celelalte condiții de aplicare a Regulamentului de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare să fie îndeplinite. Prin urmare, în cazul majorității acordurilor de cercetare și dezvoltare, efectele restrictive trebuie analizate doar în cazul în care cota de piață cumulată a părților depășește 25 %.

63. Acordurile care nu intră sub incidența Regulamentului de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare, datorită unei poziții de piață puternice a părților, nu restrâng în mod necesar concurența. Cu toate acestea, cu cât este mai puternică poziția comună a părților pe piețele existente și/sau cu cât este restrânsă mai mult concurența în domeniul inovației, cu atât este mai probabilă aplicarea articolului 81 alineatul (1), iar evaluarea necesită o analiză mai detaliată.

64. În cazul în care activitatea de cercetare și dezvoltarea se orientează spre îmbunătățirea sau perfecționarea produselor/tehnologiei existente, efectele posibile se referă la piața (piețele) relevantă(e) pentru aceste produse/tehnologii existente. Efectele asupra prețurilor, producției și/sau inovației pe piețele existente sunt posibile, cu toate acestea, numai în cazul în care părțile au împreună o poziție puternică, intrarea pe piață este dificilă și pot fi identificate numai câteva activități de inovare. În afară de aceasta, în cazul în care activitatea de cercetare și dezvoltare vizează doar un produs intermediar de importanță secundară pentru produsul final, efectele asupra concurenței pentru aceste produse finale sunt, în cazul în care există, foarte limitate. În general, trebuie făcută distincția între acordurile pure de cercetare și dezvoltare și o cooperare mai complexă care implică diferite etape ale exploatării rezultatelor (cum ar fi acordarea de licențe, producția, comercializarea). Astfel cum s-a menționat anterior, acordurile pure de cercetare și dezvoltare intră în puține cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1). Acest principiu este valabil mai ales pentru activitatea de cercetare și dezvoltare orientată spre o îmbunătățire limitată a produselor/tehnologiei existente. În cazul în care, într-o asemenea situație, cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării implică exploatarea în comun doar prin acordarea de licențe, sunt puțin probabile efecte restrictive, cum ar fi problemele de blocare a pieței. În cazul în care, cu toate acestea, sunt implicate producția și/sau comercializarea în comun a produselor/tehnologiei ușor îmbunătățite, cooperarea trebuie analizată mai îndeaproape. În primul rând, efectele negative asupra prețurilor și producției pe piețele existente sunt posibile în cazul în care în acest context sunt implicați concurenți puternici. În al doilea rând, cooperarea se poate apropia de un acord de producție, deoarece activitățile de cercetare și dezvoltare pot să nu constituie, de facto, centrul de gravitație al unei asemenea colaborări.

65. În cazul în care activitatea de cercetare și dezvoltare se orientează către un produs complet nou (sau tehnologie) care își creează propria piață, efectele asupra prețului și producției pe piețele existente sunt puțin probabile. Analiza trebuie să se concentreze asupra posibilelor restricționări ale inovației privind, de exemplu, calitatea și diversitatea posibilelor produse/tehnologii viitoare sau rapiditatea inovației. Aceste efecte restrictive pot apărea acolo unde două sau mai multe din cele câteva întreprinderi implicate în dezvoltarea unui astfel de produs nou încep să coopereze la un nivel la care sunt fiecare, în mod separat, destul de aproape de lansarea noului produs. Într-un astfel de caz, inovația poate fi restrânsă chiar printr-un acord pur de cercetare și dezvoltare. Cu toate acestea, în general, cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării privind produsele complet noi este favorabilă concurenței. Acest principiu nu se modifică esențial în cazul în care este implicată exploatarea comună a rezultatelor sau chiar comercializarea în comun. Într-adevăr, problema exploatării în comun în aceste situații este relevantă doar în cazul în care interzicerea accesului la tehnologii-cheie joacă un rol important. Cu toate acestea, astfel de probleme nu ar apărea în cazul în care părțile ar acorda licențe unor terți.

66. Majoritatea acordurilor de cercetare și dezvoltare se situează undeva între cele două situații descrise anterior. Prin urmare, acestea pot să aibă efecte asupra inovației, precum și repercusiuni pe piețele existente. În consecință, atât piața existentă, cât și efectul asupra inovației pot fi relevante pentru evaluarea referitoare la pozițiile cumulate ale părților, la gradul de concentrare al piețelor, la numărul de participanți/inovatori și la condițiile de intrare pe piață. În anumite cazuri, pot apărea efecte restrictive asupra prețurilor sau a producției pe piețele existente, precum și un impact negativ asupra inovației din cauza reducerii vitezei de dezvoltare. De exemplu, în cazul în care concurenții semnificativi de pe o piață existentă a unei tehnologii cooperează pentru dezvoltarea unei noi tehnologii care poate înlocui la un moment dat produsele existente, această cooperare poate să aibă efecte restrictive în cazul în care părțile au o putere de piață semnificativă pe piața existentă (fapt care reprezintă un stimulent pentru exploatarea acesteia) și în cazul în care au, de asemenea, o poziție puternică în domeniul cercetării și dezvoltării. Un efect similar poate apărea și în cazul în care întreprinderea principală de pe o piață existentă cooperează cu un concurent mult mai mic sau chiar cu un concurent potențial care este pe punctul de a intra pe piață cu un nou produs sau cu o nouă tehnologie ce ar putea periclita poziția întreprinderii existente.

67. De asemenea, acordurile pot să nu beneficieze de exceptarea pe categorii, indiferent de puterea de piață a părților. Este, de exemplu, cazul acordurilor care restrâng accesul unei părți la rezultatele activității, deoarece acestea nu promovează, în general, progresul tehnic și economic printr-o mai mare difuzare a cunoștințelor tehnice între părți (32). Exceptarea pe categorii prevede o excepție specifică de la această regulă generală în cazul centrelor universitare, al institutelor de cercetare sau al societăților specializate, care oferă servicii de cercetare și dezvoltare și care nu participă la exploatarea industrială a rezultatelor cercetării și dezvoltării (32). Cu toate acestea, ar trebui observat că, atunci când intră sub incidența articolului 81 alineatul (1), acordurile care prevăd drepturi exclusive de acces, pot îndeplini criteriile de exceptare în temeiul articolului 81 alineatul (3), în special atunci când drepturile exclusive de acces sunt indispensabile din punct de vedere economic, ținându-se seama de piață, de riscurile și nivelul investiției necesare pentru exploatarea rezultatelor cercetării și dezvoltării.

2.4. Evaluarea în temeiul articolului 81 alineatul (3)

2.4.1. Beneficiile economice

68. Majoritatea acordurilor de cercetare și dezvoltare, indiferent că prevăd sau nu exploatarea în comun a rezultatelor posibile, aduc beneficii economice prin economiile de costuri și schimburile reciproc avantajoase de idei și experiență, ajungându-se, astfel, ca produsele și tehnologiile îmbunătățite sau noi să se dezvolte mai rapid decât în alte condiții. În aceste condiții, este normal să se prevadă exceptarea unor asemenea acorduri care duc la restrângerea concurenței până la un prag al cotei de piață sub care se poate presupune că, în general, în sensul aplicării articolului 81 alineatul (3), efectele pozitive ale acordurilor de cercetare și dezvoltare compensează orice efect negativ asupra concurenței. Prin urmare, Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare acordă exceptări acelor acorduri de cercetare și dezvoltare care îndeplinesc anumite condiții (a se vedea articolul 3) și care nu includ restricții grave (a se vedea articolul 5), numai în cazul în care cota de piață cumulată a părților pe piața (piețele) existentă(e) afectată(e) nu depășește 25 %.

69. În cazul în care cooperarea creează sau consolidează o putere de piață considerabilă, părțile trebuie să facă dovada că beneficiile realizate prin cooperarea în domeniul cercetării și dezvoltării sunt semnificative, că lansarea noilor produse sau tehnologii este mai rapidă sau că au fost generate alte creșteri ale eficienței.

2.4.2. Caracterul indispensabil

70. Un acord de cercetare și dezvoltare nu poate fi exceptat în cazul în care impune restricții care nu sunt indispensabile obținerii beneficiilor menționate anterior. Clauzele individuale prezentate la articolul 5 din Regulamentul de exceptare pe categorii a acordurilor de cercetare și dezvoltare fac ca, în majoritatea cazurilor, exceptarea să fie imposibilă, chiar și după o evaluare individuală a acordului, și pot fi considerate astfel un bun exemplu de restricții care nu sunt indispensabile cooperării.

2.4.3. Absența eliminării concurenței

71. Nu se poate acorda o exceptare în cazul în care părților li se oferă posibilitatea de a elimina concurența pe o parte semnificativă a pieței produselor (sau tehnologiilor) în cauză. Atunci când, în urma unui acord de cercetare și dezvoltare, o întreprindere este sau devine dominantă fie pe piețele existente, fie în domeniul inovației, un astfel de acord care produce efecte anticoncurențiale în sensul articolului 81 nu poate fi, în principiu, exceptat. În domeniul inovației, de exemplu, este cazul atunci când acordul combină singurii doi poli de cercetare existenți.

Data evaluării și durata exceptării

72. Acordurile de cercetare și dezvoltare care includ producția și comercializarea în comun a produselor sau tehnologiei noi necesită o atenție specială din punctul de vedere al datei la care este realizată evaluarea.

73. La începutul unei cooperări în domeniul cercetării și dezvoltării, nu se cunosc adesea gradul de succes al acesteia și factori, precum viitoarea poziție pe piață a părților și dezvoltarea viitoarelor piețe ale produselor sau tehnologiilor. În consecință, evaluarea la momentul inițierii cooperării se limitează la piețele produselor sau tehnologiilor existente la acel moment și/sau la piețele inovației, astfel cum au fost descrise în prezenta secțiune. În cazul în care din această analiză rezultă că concurența nu poate fi eliminată, acordul de cercetare și dezvoltare poate beneficia de exceptare. În mod normal, aceasta va acoperi durata etapei de cercetare și dezvoltare plus, în ceea ce privește producția și comercializarea în comun a rezultatelor posibile, o etapă suplimentară pentru eventuala lansare și introducere pe piață. Justificarea acestei etape suplimentare de exceptare este aceea că primele întreprinderi care intră pe piață cu un produs nou sau o tehnologie nouă se bucură, adesea, de cote inițiale de piață foarte mari, iar reușita activităților de cercetare și dezvoltare este adesea recompensată prin protejarea drepturilor de proprietate intelectuală. O poziție de piață puternică datorată acestui „avantaj al inițiatorului” nu poate fi interpretată, în mod normal, ca o eliminare a concurenței. Prin urmare, exceptarea pe categorii acoperă acordurile de cercetare și dezvoltare pe o perioadă suplimentară de șapte ani (adică și perioada de după etapa de cercetare și dezvoltare), indiferent dacă părțile obțin sau nu prin noile produse sau tehnologii o cotă de piață mare în această perioadă. Acest principiu se aplică și în cazul evaluării individuale a cazurilor care nu intră sub incidența exceptării pe categorii, sub rezerva îndeplinirii criteriilor prevăzute la articolul 81 alineatul (3) referitoare la alte aspecte ale acordului. Principiul nu exclude posibilitatea ca o perioadă mai mare de șapte ani să îndeplinească, de asemenea, criteriile prevăzute la articolul 81 alineatul (3), în cazul în care se poate dovedi că este perioada minimă necesară pentru a garanta un randament corespunzător al investiției în cauză.

74. În cazul în care o nouă evaluare a unei cooperări în domeniul cercetării și dezvoltării este realizată ulterior acestei perioade – de exemplu în urma unei reclamații, analiza trebuie să se bazeze pe situația pieței existente (la acel moment). Exceptarea pe categorii continuă să se aplice în cazul în care cota deținută de părți pe piața relevantă (la acel moment) nu depășește 25 %. În mod similar, articolul 81 alineatul (3) continuă să se aplice acordurilor de cercetare și dezvoltare care nu intră sub incidența exceptării pe categorii, sub rezerva îndeplinirii criteriilor de acordare a exceptării.

2.5. Exemple

75. Exemplul 1 Situație: Există două întreprinderi mari pe piața europeană a producerii de componente electronice existente: A (30 %) și B (30 %). Fiecare a investit semnificativ în activități de cercetare și dezvoltare necesare pentru fabricarea de componente electronice miniaturale și au dezvoltat primele prototipuri. La acest moment, ele au convenit să își unească eforturile de cercetare și dezvoltare prin înființarea unei societăți în comun pentru a finaliza activitățile de cercetare și dezvoltare și pentru a produce componentele, care vor fi vândute înapoi societăților fondatoare și apoi comercializate separat de acestea. Celelalte întreprinderi de pe piață sunt doar câteva întreprinderi mici, care nu au suficiente resurse pentru investițiile necesare. Analiză: Chiar dacă pot concura în anumite domenii cu componentele existente, componentele electronice miniaturale reprezintă, de fapt, o tehnologie nouă și este necesară analiza polilor de cercetare orientați către această piață viitoare. În cazul în care societatea în comun își continuă existența, atunci există o singură cale de acces către tehnologia de fabricație necesară, deși este posibil ca A și B să intre pe piață individual cu produse separate. În vreme ce acordul poate prezenta avantajul că determină apariția mai rapidă a unei noi tehnologii, el reduce, de asemenea, diversitatea și determină suportarea în comun a unor costuri de către cele două părți. În afară de aceasta, trebuie să se țină seama și de riscul ca părțile să își exploateze poziția lor puternică de pe piața existentă. De vreme ce nu au concurenți la nivelul cercetării și dezvoltării, stimulentele de a dezvolta rapid noua tehnologie pot fi reduse drastic. Deși unele din aceste probleme pot fi remediate prin obligarea părților de a acorda licențe terților, în condiții rezonabile, pentru know-how-ul cheie pentru producerea de componente miniaturale, s-ar putea dovedi imposibile remedierea tuturor problemelor și îndeplinirea condițiilor pentru acordarea exceptării.

76. Exemplul 2 Situație: O întreprindere de cercetare A, de mici dimensiuni, care nu are o unitate de comercializare proprie, a descoperit și a brevetat o substanță farmaceutică bazată pe o tehnologie nouă care va revoluționa tratamentul unei anumite boli. Întreprinderea A încheie un acord de cercetare și dezvoltare cu un mare producător farmaceutic B, care a produs medicamente folosite până acum pentru tratarea respectivei boli. Întreprinderii B îi lipsește un program similar de cercetare și dezvoltare. Pentru produsele existente, întreprinderea B are o cotă de piață de aproximativ 75 % în toate statele membre, dar brevetele îi expiră în următorii cinci ani. Există doi alți poli de cercetare aflați aproximativ la același nivel de dezvoltare, care folosesc aceeași tehnologie nouă de bază. Întreprinderea B oferă finanțare considerabilă și know-how în scopul dezvoltării produsului, precum și viitorul acces pe piață. Întreprinderii B i se acordă o licență pentru producerea și distribuția exclusivă a produsului rezultat, pe toată durata brevetului. Se preconizează că părțile ar putea introduce împreună produsul pe piață într-o perioadă între cinci și șapte ani. Analiză: Produsul va aparține, probabil, unei noi piețe relevante. Părțile contribuie cu resurse și competențe complementare în această cooperare, iar probabilitatea ca produsul să intre pe piață crește considerabil. Chiar dacă întreprinderea B poate avea o putere de piață considerabilă pe piața existentă, această putere se poate diminua în curând, iar existența altor poli de cercetare poate duce la eliminarea oricărui stimulent de a reduce eforturile de cercetare și dezvoltare. Drepturile de exploatare pe perioada de valabilitate a brevetului rămasă pot fi necesare întreprinderii B pentru a face investiții considerabile care îi sunt necesare, iar întreprinderea A nu deține resurse de comercializare proprii. Prin urmare, acordul nu este pasibil de a restrânge concurența.

77. Exemplul 3 Situație: Două întreprinderi industriale care produc componente pentru autovehicule încheie un acord de înființare a unei societăți în comun pentru a-și uni eforturile de cercetare și dezvoltare în scopul îmbunătățirii producției și performanței unei componente existente. De asemenea, își pun în comun activitățile existente de acordare de licență pentru tehnologii din acest domeniu, dar vor continua să producă separat. Cele două întreprinderi dețin cote de piață în Europa de 15 % și 20 % pe piața producătorilor de echipamente inițiale. Există alți doi concurenți majori și alte programe interne de cercetare elaborate de producători importanți de autovehicule. Pe piața mondială de acordare de licențe pentru tehnologii pentru producerea acestor produse, întreprinderile dețin cote de 20 % și 25 %, calculate în funcție de veniturile obținute, și există și alte două tehnologii importante. Ciclul de viață al componentei este, de obicei, de doi-trei ani. În ultimii cinci ani, anual, una dintre întreprinderile mari a introdus o versiune nouă sau îmbunătățită. Analiză: De vreme ce nici unul dintre eforturile de cercetare și dezvoltare ale celor două întreprinderi nu vizează un produs complet nou, piețele care trebuie avute în vedere sunt cea a componentelor existente și cea a acordării de licențe pentru tehnologiile relevante. Deși programele lor existente de cercetare și dezvoltare se suprapun într-o măsură semnificativă, reducerea dublării eforturilor prin intermediul cooperării le-ar permite să cheltuiască mai mult pentru cercetare și dezvoltare decât ar face-o în mod individual. Există alte câteva tehnologii relevante, iar cota de piață cumulată a părților pe piața producătorilor de echipamente inițiale nu le conferă o poziție dominantă. Deși cota lor de piață de 45 % de pe piața tehnologiei este foarte mare, există tehnologii concurente. În afară de aceasta, producătorii de autovehicule care nu acordă în prezent licențe pentru tehnologia lor sunt potențiali concurenți noi pe această piață, limitând astfel posibilitatea părților de a crește prețurile. Astfel cum a fost descrisă, societatea în comun ar putea beneficia de exceptare.

3. ACORDURILE DE PRODUCȚIE (INCLUSIV ACORDURILE DE SPECIALIZARE)

3.1. Definiție

78. Acordurile de producție pot varia ca formă și sferă de aplicare. Acestea pot lua forma producției în comun prin intermediul unei societăți în comun (33), adică o întreprindere controlată în comun care exploatează una sau mai multe instalații de producție, sau al unor acorduri de specializare sau de subcontractare prin care una dintre părți acceptă să fabrice un anumit produs.

79. În general, se disting trei categorii de acorduri de producție: acorduri de producție în comun, prin care părțile convin să fabrice în comun anumite produse, acorduri de specializare (unilaterale sau reciproce), prin care părțile acceptă, pe bază unilaterală sau reciprocă, să înceteze fabricarea unui produs și să îl cumpere de la cealaltă parte, și acorduri de subcontractare, prin care una dintre părți („contractantul”) încredințează celeilalte părți („subcontractantul”) fabricarea unui produs.

80. Acordurile de subcontractare sunt acorduri verticale. Prin urmare, acestea sunt reglementate, în măsura în care conțin restrângeri ale concurenței, de regulamentul de exceptare pe categorii și de Liniile directoare privind restricțiile verticale. Cu toate acestea, există două excepții de la această normă: acordurile de subcontractare între concurenți (34) și acordurile de subcontractare între neconcurenți, care implică transferul de know-how către subcontractant (35).

81. Acordurile de subcontractare între concurenți sunt reglementate de prezentele linii directoare (36). O comunicare separată oferă îndrumări referitoare la evaluarea acordurilor de subcontractare între neconcurenți, care implică transferul de know-how către subcontractant (37).

3.2. Piețele relevante

82. Pentru a evalua relația concurențială dintre două părți care cooperează, trebuie mai întâi să fie definite piețele relevante ale produselor și piețele geografice relevante direct vizate de cooperare (adică piețele cărora le aparțin produsele care fac obiectul acordului). În al doilea rând, un acord de producție pe o piață poate aduce atingere comportamentului concurențial al părților pe o piață aflată în amonte sau în aval sau pe o piață învecinată strâns legată de piața direct vizată de cooperare (38) [așa-numitele „piețe colaterale” (spill-over markets)]. Cu toate acestea, efectele colaterale apar numai în cazul în care cooperarea pe o piață duce în mod obligatoriu la coordonarea comportamentelor concurențiale pe altă piață, adică în cazul în care piețele sunt interdependente, iar părțile au o poziție puternică pe piața colaterală.

3.3. Evaluarea în temeiul articolului 81 alineatul (1)

3.3.1. Natura acordului

83. Sursa principală a problemelor de concurență care pot apărea în urma acordurilor de producție o reprezintă coordonarea comportamentelor concurențiale ale părților în calitate de furnizori. Acest tip de problemă de concurență apare atunci când părțile cooperante sunt concurenți existenți sau potențiali pe cel puțin una dintre aceste piețe relevante, adică pe piețele direct vizate de cooperare și/sau pe piețele colaterale posibile.

84. Faptul că părțile sunt concurenți nu determină în mod automat coordonarea comportamentelor lor. În afară de aceasta, părțile trebuie, în mod normal, să coopereze în ceea ce privește o parte semnificativă a activității lor pentru a ajunge la un grad semnificativ de suportare în comun a costurilor. Cu cât acest grad de suportare în comun este mai mare, cu atât este mai probabilă limitarea concurenței la nivelul prețurilor, în special în cazul produselor omogene.

85. Pe lângă problemele de coordonare, acordurile de producție pot declanșa și probleme de blocare a piețelor, precum și alte efecte negative în raport cu părțile terțe. Acestea nu sunt cauzate de o relație concurențială între părți, ci de o poziție de piață puternică a cel puțin uneia dintre părți (de exemplu pe o piață din amonte a unei componente-cheie, care permite părților să crească costurile rivalilor pe o piață din aval), în contextul unei relații mai mult pe verticală sau complementare dintre părțile cooperante. Prin urmare, posibilitatea blocării pieței trebuie să fie examinată, în principal, în cazul producției în comun a unei componente importante și în cazul acordurilor de subcontractare (a se vedea în continuare).

3.3.1.1. Acorduri care nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1)

86. În cazul în care nu apar probleme de blocare a pieței, acordurile de producție între neconcurenți nu intră, în mod normal, sub incidența articolului 81 alineatul (1). Același principiu se aplică și acordurilor prin care bunurile intermediare sau componentele, care au fost până la acel moment produse pentru consumul propriu (producție captivă), sunt cumpărate de la un terț prin intermediul subcontractării sau al specializării unilaterale, cu excepția cazului în care există indicații că întreprinderea, care a produs doar pentru consumul propriu, ar fi putut intra pe piața vânzărilor către terți a acestor bunuri intermediare și componente, fără a suporta costuri sau riscuri suplimentare semnificative ca răspuns la variațiile mici, dar permanente, ale prețurilor relative.

87. Nici acordurile de producție între concurenți nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). În primul rând, cooperarea între întreprinderile care concurează pe piețele strâns legate de piața direct vizată de cooperare nu poate fi definită ca restrângere a concurenței, în cazul în care cooperarea este singurul mod posibil, justificat din punct de vedere comercial, de a intra pe o piață nouă, de a lansa un nou produs sau serviciu sau de a desfășura un anumit proiect.

88. În al doilea rând, este puțin probabil un efect asupra comportamentelor concurențiale ale părților în calitate de furnizori, în cazul în care părțile au în comun doar o mică proporție din costurile totale. De exemplu, un grad scăzut de suportare în comun a costurilor totale poate fi presupus atunci când două sau mai multe întreprinderi acceptă specializarea sau producerea în comun a unui produs intermediar, care nu reprezintă decât o mică parte din costurile de producție ale produsului final și, în consecință, din costurile totale. Același principiu se aplică și în cazul unui acord de subcontractare încheiat între concurenți, atunci când produsul intermediar pe care unul dintre concurenți îl cumpără de la celălalt reprezintă doar o mică parte din costurile de producție ale produsului final. Un grad scăzut de suportare în comun a costurilor totale poate fi presupus atunci când părțile produc în comun un produs final, dar această producție în comun nu reprezintă decât o mică parte din producția totală a acestui produs final. Chiar dacă o parte semnificativă a producției este fabricată în comun, gradul de suportare în comun a costurilor totale poate fi totuși scăzut sau moderat, în cazul în care cooperarea se referă la produse eterogene, care implică o comercializare costisitoare.

89. În al treilea rând, acordurile de subcontractare între concurenți nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) în cazul în care se limitează la vânzări și cumpărări individuale pe piața comercială, fără alte obligații suplimentare și fără a deveni parte dintr-o relație comercială mai extinsă între părți (39).

3.3.1.2. Acorduri care intră în cele mai multe cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1)

90. Acordurile care fixează prețurile pentru produsele oferite pe piață de părți, care limitează producția, cotele de piață sau care alocă grupurile de clienți au ca obiect restrângerea concurenței și intră, în cele mai multe cazuri, sub incidența articolului 81 alineatul (1). Cu toate acestea, există excepții de la această regulă:

— fie atunci când părțile convin asupra producției direct vizate de acordul de producție (de exemplu capacitatea și volumul de producție ale unei societăți în comun sau cantitatea convenită de produse subcontractate),

— fie atunci când societatea în comun de producție care asigură și distribuția produselor fabricate fixează prețurile de vânzare pentru aceste produse, cu condiția ca fixarea prețului de către societatea în comun să reprezinte efectul integrării diferitelor funcții (40).

În ambele situații menționate anterior, acordul privind producția sau privind prețurile nu este evaluat separat, ci prin prisma efectelor globale pe care societatea în comun le produce pe piață, pentru a determina aplicabilitatea articolului 81 alineatul (1).

3.3.1.3. Acorduri care pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1)

91. Acordurile de producție care nu pot fi caracterizate drept clar restrictive sau nerestrictive pe baza factorilor menționați anterior pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1) (41) și trebuie analizate în contextul lor economic. Această remarcă se aplică acordurilor de cooperare între concurenți care creează un grad ridicat de suportare în comun a costurilor, dar care nu implică nici una din restricțiile grave menționate anterior.

3.3.2. Puterea de piață și structura pieței

92. Punctul de plecare al analizei îl reprezintă poziția părților pe piața sau pe piețele în cauză. Acest lucru se datorează faptului că, în absența puterii de piață, părțile la acord de producție nu sunt tentate să-și coordoneze comportamentele concurențiale în calitate de furnizori. În al doilea rând, nu există nici un efect asupra concurenței pe piață în absența puterii de piață a părților, chiar dacă părțile și-ar coordona comportamentele.

93. Nu există un prag absolut al cotelor de piață care să indice faptul că acordul de producție creează un anumit grad de putere de piață și că astfel intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Cu toate acestea, acordurile privind specializarea unilaterală sau reciprocă, precum și producția în comun fac obiectul unei exceptări pe categorii, cu condiția să fie încheiate între părți care au o cotă de piață cumulată care nu depășește 20 % pe piața sau piețele relevante și să fie îndeplinite celelalte condiții de aplicare a regulamentului de exceptare pe categorii a acordurilor de specializare. Prin urmare, pentru acordurile care fac obiectul unei exceptări pe categorii, efectele restrictive trebuie analizate numai în cazul în care cota de piață cumulată a părților depășește 20 %.

94. Acordurile care nu sunt reglementate de regulamentul de exceptare pe categorii necesită o analiză mai detaliată. Punctul de plecare îl reprezintă poziția pe piață a părților. Se analizează apoi, în mod normal, gradul de concentrare al pieței, numărul de participanți, precum și alți factori, astfel cum se menționează în prima secțiune.

95. De obicei, analiza implică doar piața sau piețele relevante vizate direct de către cooperare. În anumite condiții, și piețele colaterale trebuie, cu toate acestea, să fie analizate, de exemplu în cazul în care părțile au o poziție cumulată foarte puternică pe piețele din amonte sau din aval sau pe piețele strâns legate de cele vizate direct de cooperare. Acest principiu se aplică, în special, în cazul cooperării pe piețe din amonte între întreprinderi care se bucură de o poziție comună puternică pe piața din aval. În mod similar, problemele de blocare a pieței trebuie să fie analizate în cazul în care părțile dețin în mod individual o poziție puternică în calitate de furnizori sau cumpărători ai unui produs intermediar.

Poziția pe piață a părților, gradul de concentrare, numărul de participanți și alți factori structurali

96. În cazul în care cota de piață cumulată a părților depășește 20 %, trebuie evaluat impactul probabil al acordului de producție asupra pieței. În acest sens, atât concentrarea pieței, cât și cotele de piață constituie un factor semnificativ. Cu cât este mai mare cota de piață cumulată a părților, cu atât este mai mare concentrarea pe piața în cauză. Cu toate acestea, o cotă de piață puțin mai mare decât permite regulamentul de exceptare pe categorii nu implică în mod necesar un grad mare de concentrare. De exemplu, o cotă de piață cumulată a părților puțin mai mare de 20 % poate apărea pe o piață cu o concentrare mică (IHH mai mic de 1800). Într-o asemenea situație, un efect restrictiv este puțin probabil. În schimb, pe o piață mai concentrată, o cotă de piață mai mare de 20 % poate conduce, împreună cu alte elemente, la restrângerea concurenței (a se vedea exemplul 1 de mai jos). Cu toate acestea, situația se poate schimba în cazul în care piața este foarte dinamică, cu noi participanți care intră pe piață și cu poziții pe piață aflate în permanentă modificare.

97. În cazul producției în comun, efectele de rețea, adică legăturile dintre un număr semnificativ de concurenți, pot, de asemenea, să joace un rol important. Crearea unei legături suplimentare pe o piață concentrată poate înclina balanța și poate face posibilă coluziunea pe această piață, chiar dacă părțile au o cotă de piață cumulată semnificativă, dar totuși moderată (a se vedea exemplul 2 de mai jos).

98. În anumite situații, o cooperare între concurenți potențiali poate provoca probleme de concurență. Această constatare se limitează totuși la cazurile în care un participant puternic pe o piață cooperează cu un nou potențial participant, într-o ipoteză realistă, de exemplu cu un furnizor puternic al aceluiași produs sau serviciu pe o piață geografică învecinată. Reducerea concurenței potențiale creează probleme specifice, în cazul în care concurența actuală este deja scăzută, iar amenințarea intrării pe piață a noilor concurenți reprezintă o sursă majoră de concurență.

Cooperarea pe piețele din amonte

99. Producția în comun a unei componente importante sau a altor bunuri intermediare care intră în alcătuirea produsului final fabricat de părți poate produce efecte negative pe piață în anumite condiții:

— probleme de blocare a pieței (a se vedea exemplul 3 de mai jos), cu condiția ca părțile să dețină o poziție puternică pe piața relevantă a produselor intermediare (utilizare necaptivă) și ca trecerea de la utilizarea captivă la cea necaptivă (și invers) să nu se producă în prezența unei creșteri mici, dar permanente, a prețului relativ al produsului în cauză;

— efectele colaterale (a se vedea exemplul 4 de mai jos), cu condiția ca produsul intermediar să reprezinte o componentă importantă a costurilor și ca părțile să aibă o poziție puternică pe piața din aval a produsului final.

Acordurile de subcontractare între concurenți

100. Probleme asemănătoare pot apărea în cazul în care un concurent subcontractează unuia din concurenții săi producerea unei componente importante sau a altor produse intermediare care intră în alcătuirea produsului final. Această situație poate conduce, de asemenea, la:

— probleme de blocare a pieței, cu condiția ca părțile să aibă o poziție puternică fie în calitate de furnizori, fie în calitate de cumpărători pe piața relevantă a produsului intermediar (utilizare necaptivă). Subcontractarea poate duce astfel fie la incapacitatea altor concurenți de a obține acest produs intermediar la un preț competitiv, fie la incapacitatea altor furnizori de a oferi în mod competitiv produsul intermediar, din cauza pierderii unei părți mari din cerere;

— efecte colaterale, cu condiția ca produsul intermediar să reprezinte o componentă importantă a costurilor și ca părțile să aibă o poziție puternică pe piața din aval a produsului final.

Acordurile de specializare

101. Acordurile de specializare reciprocă între părți ale căror cote de piață depășesc pragul prevăzut de regulamentul de exceptare pe categorii intră în cele mai multe cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1) și trebuie examinate cu atenție din cauza riscului împărțirii pieței (a se vedea exemplul 5 de mai jos).

3.4. Evaluarea în temeiul articolului 81 alineatul (3)

3.4.1. Beneficiile economice

102. Cele mai obișnuite tipuri de acorduri de producție pot fi prezumate ca aducând beneficii economice sub formă de economii de scară sau de gamă sau tehnologii mai bune de producție, cu excepția cazului în care constituie un instrument de fixare a prețurilor, de limitare a producției, de împărțire a pieței sau de alocare a clienților. În aceste condiții, pare justificat să se prevadă exceptarea unor asemenea acorduri care duc la restrângerea concurenței până la un prag al cotei de piață sub care se poate prezuma, în sensul aplicării articolului 81 alineatul (3), că, în general, efectele pozitive ale acordurilor de producție vor compensa orice efect negativ asupra concurenței. Prin urmare, acordurile privind specializarea unilaterală sau reciprocă, precum și producția în comun fac obiectul unei exceptări pe categorii (Regulamentului de exceptare pe categorii a acordurilor de specializare), cu condiția ca acestea să nu conțină restricții grave (a se vedea articolul 5) și să fie încheiate între părți care au o cotă de piață cumulată ce nu depășește 20 % pe piața sau piețele relevante.

103. În cazul acelor acorduri care nu fac obiectul exceptării pe categorii, părțile trebuie să demonstreze îmbunătățiri ale producției sau alte creșteri ale eficienței. Creșterile eficienței care aduc beneficii numai părților sau produc economii de cost determinate de reducerea producției sau de împărțirea pieței nu pot fi luate în considerare.

3.4.2. Caracterul indispensabil

104. Restricțiile care depășesc ceea ce este necesar pentru a realiza beneficiile economice descrise anterior nu sunt acceptate. De exemplu, părțile nu trebuie să fie restricționate în comportamentul lor concurențial privind producția care nu face obiectul cooperării.

3.4.3. Absența eliminării concurenței

105. Nu se poate acorda o exceptare în cazul în care părților li se oferă posibilitatea de eliminare a concurenței pe o parte semnificativă a pieței produselor în cauză. Atunci când, drept consecință a unui acord de producție, o întreprindere este sau devine dominantă, un astfel de acord care produce efecte anticoncurențiale în sensul articolului 81 nu poate fi, în principiu, exceptat. Această situație trebuie să fie analizată pe piața relevantă căreia îi aparțin produsele care fac obiectul cooperării și pe piețele colaterale posibile.

3.5. Exemple

Producția în comun

106. Următoarele două exemple ilustrează cazuri ipotetice care ridică probleme de concurență pe piața relevantă căreia îi aparțin produsele fabricate în comun.

107. Exemplul 1 Situație: Doi furnizori, A și B, ai produsului chimic de bază X hotărăsc să construiască o instalație de producție nouă, controlată de o societate în comun. Această instalație va fabrica aproximativ 50 % din producția lor totală. X este un produs omogen și nu poate fi înlocuit cu alte produse, adică formează singur o piață relevantă. Piața este relativ stabilă. Părțile nu cresc semnificativ producția totală, însă închid două instalații vechi și transferă capacitățile acestora noii instalații. A și B au fiecare o cotă de piață de 20 %. Mai există alți trei furnizori importanți, fiecare cu o cotă de piață de 10-15 %, și alți furnizori mai mici. Analiză: Este posibil ca această societate în comun să aibă efect asupra comportamentului concurențial al părților, deoarece coordonarea le oferă acestora o putere de piață considerabilă, dacă nu chiar o poziție dominantă. Sunt probabile efecte restrictive grave pe piață. Creșterile semnificative ale eficienței care pot compensa aceste efecte sunt puțin probabile într-o astfel de situație, în care nu se așteaptă o creștere semnificativă a producției.

108. Exemplul 2 Situație: Doi furnizori, A și B, creează o societate în comun de producție pe aceeași piață relevantă ca în exemplul 1. Societatea în comun produce, de asemenea, 50 % din producția totală a părților. A și B au fiecare o cotă de piață de 15 %. Mai există trei alți participanți: C, cu o cotă de piață de 30 %, D, cu 25 % și E, cu 15 %. B deține deja o instalație de producție în comun cu E. Analiză: În acest caz, piața se caracterizează printr-un număr foarte mic de participanți și prin structuri destul de simetrice. Societatea în comun creează o legătură suplimentară între participanți. Coordonarea între A și B poate, de facto, să crească concentrarea pieței și, de asemenea, să-l lege pe E de A și B. Această cooperare poate să producă un efect restrictiv grav și – ca în exemplul 1 – nu se așteaptă creșteri semnificative ale eficienței.

109. Exemplul 3 se referă, de asemenea, la piața relevantă căreia îi aparțin produsele fabricate în comun, dar demonstrează importanța altor criterii decât cotele de piață (în acest caz, trecerea de la producția captivă la cea necaptivă și invers).

110. Exemplul 3 Situație: A și B înființează o societate în comun de producție pentru fabricarea unui produs intermediar X prin restructurarea instalațiilor de producție existente. Societatea în comun vinde produsul X exclusiv lui A și B. Ea asigură 40 % din producția totală a lui A și 50 % din cea a lui B. A și B sunt utilizatori captivi ai produsului X și sunt și furnizori pe piața necaptivă. Cota lui A din producția industrială totală de X este de 10 %, cota lui B ajunge la 20 %, iar cota societății în comun, la 14 %. Cu toate acestea, pe piața necaptivă, A și B au o cotă de piață de 25 %, respectiv 35 %. Analiză: În ciuda poziției puternice a părților pe piața necaptivă, cooperarea poate să nu elimine concurența efectivă pe piața produsului X, în cazul în care costurile de trecere de la utilizarea captivă la cea necaptivă sunt mici. Cu toate acestea, doar o trecere foarte rapidă poate contracara cota ridicată de piață de 60 %. În caz contrar, această societate în comun ridică probleme grave de concurență, care nu pot fi compensate nici măcar de beneficiile economice substanțiale.

111. Exemplul 4 se referă la cooperarea legată de un produs intermediar important, cu efecte colaterale pe o piață din aval.

112. Exemplul 4 Situație: A și B creează o societate în comun de producție pentru fabricarea unui produs intermediar X. Ele își închid propriile fabrici, care produceau acest produs, și își acoperă necesarul de produse X exclusiv de la societatea în comun. Produsul intermediar reprezintă 50 % din costurile totale ale produsului final Y. A și B au fiecare o cotă de 20 % pe piața produsului Y. Mai există alți doi furnizori importanți ai produsului Y, fiecare cu o cotă de piață de 15 %, și alți concurenți mai mici. Analiză: În acest caz, gradul de suportare în comun a costurilor este ridicat. În afară de aceasta, părțile câștigă putere de piață prin coordonarea comportamentelor lor pe piața produsului Y. Cazul ridică probleme de concurență, iar evaluarea este aproape identică cu cea de la exemplul 1, chiar dacă, în acest caz, cooperarea are loc pe o piață din amonte.

Specializarea reciprocă

113. Exemplul 5 Situație: A și B produc și furnizează fiecare produsele omogene X și Y, care aparțin unor piețe diferite. Cota de piață a lui A pentru produsul X este de 28 %, iar pentru Y, de 10 %. Cota lui B pentru X este de 10 %, iar pentru Y, de 30 %. Din cauza economiilor de scară, ele încheie un acord de specializare reciprocă, potrivit căruia A va produce numai produsul X, iar B va produce numai produsul Y. Ambele convin să se aprovizioneze reciproc, astfel că amândouă rămân pe piață în calitate de furnizori. Datorită naturii omogene a produselor, costurile de distribuție sunt minore. Mai există alți doi producători-furnizori ai produselor X și Y, având cote de piață de aproximativ 15 % fiecare, ceilalți furnizori având cote de 5-10 %. Analiză: Gradul de suportare în comun a costurilor este extrem de ridicat, doar costurile de distribuție relativ minore rămânând separate. În consecință, există prea puțin loc pentru concurență. Părțile câștigă putere de piață prin coordonarea comportamentelor lor pe piețele produselor X și Y. În afară de aceasta, este posibil ca oferta de Y din partea lui A și oferta de X din partea lui B să scadă în timp. Cazul ridică probleme de concurență, pe care este puțin probabil ca economiile de scară să le poată compensa. Situația se poate schimba în cazul în care X și Y ar fi eterogene cu o proporție foarte ridicată de costuri de comercializare și distribuție (de exemplu 65-70 % din costurile totale). În afară de aceasta, în cazul în care oferta unei game complete de produse diferențiate ar fi o condiție pentru a concura cu succes, retragerea uneia sau mai multor părți, în calitate de furnizori ai produsului X și/sau Y, ar fi improbabilă. Într-o asemenea situație, pot fi îndeplinite criteriile necesare pentru a beneficia de o exceptare (cu condiția ca economiile să fie semnificative), în ciuda cotelor de piață mari.

Subcontractarea între concurenți

114. Exemplul 6 Situație: A și B sunt concurenți pe piața produsului final X. A deține o cotă de piață de 15 %, iar B, de 20 %. Amândouă mai realizează și produsul intermediar Y, care este un produs intermediar în fabricarea produsului X, dar este folosit și pentru a fabrica alte produse. Y reprezintă 10 % din costurile lui X. A fabrică produsul Y doar pentru propriul consum, în timp ce B îl vinde și terților. Cota sa de piață pentru Y este de 10 %. A și B încheie un acord de subcontractare, prin care A cumpără 60 % din necesarul său de Y de la B. A continuă să-și producă singur 40 % din necesarul său, pentru a nu pierde know-how-ul legat de producerea lui Y. Analiză: Deoarece A a fabricat produsul Y doar pentru propriul consum, trebuie analizat în primul rând dacă A reprezintă un participant potențial serios care să intre pe piața vânzărilor produsului Y către terți. Dacă nu este cazul, atunci acordul nu restrânge concurența în ceea ce privește produsul Y. Efectele colaterale pe piața produsului X sunt, de asemenea, puțin probabile, dat fiind gradul scăzut de suportare în comun a costurilor care rezultă din acord. În cazul în care A ar reprezenta un participant potențial serios care să intre pe piața vânzărilor produsului Y, trebuie să se țină seama de poziția de piață a lui B pe piața lui Y. Deoarece cota de piață a lui B este destul de scăzută, rezultatul analizei nu se modifică.

4. ACORDURILE DE ACHIZIȚIONARE

4.1. Definiție

115. Prezentul capitol se concentrează asupra acordurilor privind achiziționarea în comun de produse. Achiziționarea în comun poate fi realizată de o societate controlată în comun, de o societate în cadrul căreia mai multe întreprinderi dețin participații mai mici, printr-un acord contractual sau chiar printr-o formă mai suplă de cooperare.

116. Acordurile de achiziționare sunt adesea încheiate de întreprinderi mici și mijlocii în scopul obținerii de cantități și rabaturi similare celor ale concurenților mai mari. Aceste acorduri încheiate între întreprinderi mici și mijlocii sunt, așadar, favorabile concurenței. Chiar dacă se creează un grad moderat de putere de piață, acesta poate fi compensat de economiile de scară, cu condiția ca părțile să grupeze în mod real cantitățile achiziționate.

117. Achiziționarea în comun poate implica atât acorduri orizontale, cât și verticale. În aceste cazuri, este necesară o analiză în două etape. În primul rând, acordurile orizontale trebuie evaluate potrivit principiilor descrise în prezentele linii directoare. În cazul în care această evaluare conduce la concluzia că o cooperare între concurenți privind achiziționarea este acceptabilă, este necesară o altă evaluare care să examineze acordurile verticale încheiate cu furnizorii sau cu vânzătorii individuali. Această din urmă evaluare respectă normele prevăzute de regulamentul de exceptare pe categorii și de Liniile directoare privind restricțiile verticale (42).

118. Un exemplu îl constituie o asociație formată de un grup de comercianți cu amănuntul în scopul achiziționării în comun de produse. Acordurile orizontale încheiate între membrii asociației sau deciziile adoptate de către asociație trebuie evaluate, mai întâi, ca acord orizontal, potrivit prezentelor linii directoare. Doar în cazul în care această evaluare este pozitivă, devine relevantă evaluarea acordurilor verticale rezultate, încheiate între asociație și membri individuali sau între asociație și furnizori. Aceste acorduri fac obiectul – până la o anumită limită – al exceptării pe categorii privind restricțiile verticale (43). Acordurile care nu intră sub incidența exceptării pe categorii a acordurilor verticale nu vor fi prezumate ca ilicite, dar pot necesita analiza individuală.

4.2. Piețele relevante

119. Există două piețe care pot fi afectate de achiziționarea în comun. În primul rând, piața sau piețele care fac obiectul cooperării în mod direct, adică piața sau piețele relevante ale achizițiilor. În al doilea rând, pot fi afectate piața sau piețele vânzărilor, adică piața sau piețele din aval, pe care sunt activi în calitate de vânzători participanții la acordul de achiziționare în comun.

120. Definiția piețelor relevante ale achizițiilor respectă principiile descrise de Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante și se bazează pe conceptul de caracter substituibil în scopul identificării presiunilor concurențiale. Singura diferență față de definiția „piețelor vânzărilor” este aceea că acest caracter substituibil trebuie definit din punctul de vedere al ofertei, și nu din cel al cererii. Altfel spus, alternativele furnizorilor sunt decisive pentru identificarea presiunilor concurențiale asupra cumpărătorilor. Acestea pot fi analizate, de exemplu, prin examinarea reacției furnizorilor față de o scădere mică, dar durabilă a prețurilor. În cazul în care piața este definită, cota de piață poate fi calculată ca procentajul reprezentat de achizițiile părților în cauză din totalul vânzărilor produsului sau serviciului achiziționat pe piața relevantă.

121. Exemplul 1 Un grup de producători de autovehicule convin să cumpere în comun produsul X. Achiziționarea în comun a produsului X reprezintă 15 bucăți. Toate vânzările din produsul X către producătorii de autovehicule reprezintă 50 de bucăți. Cu toate acestea, X este vândut și unor producători de alte obiecte decât autovehicule. Toate vânzările din produsul X reprezintă 100 de bucăți. Astfel, cota de piață (de achiziționare) a grupului reprezintă 15 %.

122. În cazul în care părțile sunt de asemenea concurenți pe una sau mai multe piețe ale vânzărilor, aceste piețe sunt relevante pentru evaluare. Restrângeri ale concurenței pe aceste piețe sunt mai probabile în cazul în care părțile câștigă putere de piață prin coordonarea comportamentelor lor și în cazul în care părțile împart o proporție semnificativă a costurilor lor totale. Acesta este cazul, de exemplu, în care comercianții cu amănuntul care sunt activi pe aceeași piață sau pe aceleași piețe cu amănuntul relevante cumpără în comun o cantitate semnificativă din produsele pe care le oferă apoi spre revânzare. De asemenea, poate fi cazul atunci când producători și vânzători concurenți ai unui produs final cumpără în comun o proporție ridicată din bunurile lor intermediare. Piețele vânzărilor trebuie să fie definite prin aplicarea metodologiei descrise de Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante.

4.3. Evaluarea în temeiul articolului 81 alineatul (1)

4.3.1. Natura acordului

4.3.1.1. Acorduri care nu intră sub incidența articolului 81 alineatul (1)

123. Prin însăși natura lor, acordurile de achiziționare în comun se încheie între societăți care sunt concurente, cel puțin pe piețele achizițiilor. Cu toate acestea, în cazul în care există cooperare între cumpărători concurenți care nu sunt activi pe aceeași piață relevantă din aval (de exemplu comercianți cu amănuntul care sunt activi pe piețe geografice diferite și nu pot fi considerați concurenți potențiali in mod realist), articolul 81 alineatul (1) este rareori aplicabil, cu excepția cazului în care părțile au o poziție foarte puternică pe piețele achizițiilor, care ar putea fi folosită în detrimentul poziției concurențiale a altor participanți pe piețele vânzărilor respective ale acestora.

4.3.1.2. Acorduri care intră în cele mai multe cazuri sub incidența articolului 81 alineatul (1)

124. Acordurile de achiziționare intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) prin însăși natura lor doar în cazul în care cooperarea nu se referă într-adevăr la achiziționarea în comun, ci servește drept instrument de implicare într-un cartel deghizat, adică în practici în mod normal interzise, precum fixarea prețurilor, limitarea producției sau împărțirea pieței.

4.3.1.3. Acorduri care pot intra sub incidența articolului 81 alineatul (1)

125. Majoritatea acordurilor de achiziționare trebuie analizate în cadrul contextului lor economic și juridic. Analiza trebuie să cuprindă atât piețele achizițiilor, cât și piețele vânzărilor.

4.3.2. Puterea de piață și structura pieței

126. Punctul de plecare al analizei îl reprezintă examinarea puterii de cumpărare a părților. Se poate presupune că există putere de cumpărare în cazul în care un acord de achiziționare reprezintă o proporție suficient de mare din volumul total al unei piețe a achizițiilor, astfel încât prețurile pot fi scăzute sub nivelul de echilibru concurențial sau accesul pe piață al cumpărătorilor concurenți poate fi blocat. Un grad ridicat de putere de cumpărare exercitat în raport cu furnizorii de pe o piață poate genera pierderi ale eficienței, cum ar fi scăderea calității, diminuarea eforturilor de inovare sau, în cele din urmă, o limitare a ofertei. Cu toate acestea, principala problemă în ceea ce privește puterea de cumpărare o reprezintă faptul că prețurile mai scăzute nu pot fi transmise clienților în aval și că ea poate duce la creșterea costurilor pentru concurenții cumpărătorilor pe piețele vânzărilor, deoarece fie furnizorii încearcă să recupereze reducerea de preț pentru un grup de clienți prin creșterea prețului față de alți clienți, fie concurenții au un acces mai limitat la furnizori eficienți. În consecință, piețele achizițiilor și cele ale vânzărilor sunt interdependente, astfel cum sunt descrise în continuare.

Interdependența între piețele achizițiilor și cele ale vânzărilor

127. Cooperarea între cumpărători concurenți poate restrânge semnificativ concurența prin crearea puterii de cumpărare. În timp ce crearea puterii de cumpărare poate duce la scăderea prețurilor pentru consumatori, puterea de cumpărare nu este întotdeauna favorabilă concurenței și, în anumite condiții, poate chiar genera efecte negative grave asupra concurenței.

128. În primul rând, scăderea costurilor de achiziționare rezultată prin exercitarea puterii de cumpărare nu poate fi considerată favorabilă concurenței, în cazul în care cumpărătorii, în ansamblul lor, pot exercita o anumită putere pe piețele vânzărilor. În acest caz, economiile de cost nu sunt, probabil, transmise consumatorilor. Cu cât este mai mare puterea cumulată a părților pe piețele pe care își vând produsele, cu atât mai mare este stimulentul de a-și coordona comportamentele în calitate de vânzători. Acest lucru poate fi facilitat în cazul în care părțile ating un grad mare de suportare în comun a costurilor prin achiziționarea în comun. De exemplu, în cazul în care un grup de comercianți cu amănuntul importanți cumpără împreună o mare parte din produsele fabricate, ei vor împărți o mare parte din costurile totale. Prin urmare, efectele negative ale achiziționării în comun pot fi destul de asemănătoare cu cele ale producției în comun.

129. În al doilea rând, puterea de cumpărare utilizată pentru blocarea pieței pentru concurenți sau pentru creșterea costurilor acestora poate crea sau poate consolida o putere pe piețele vânzărilor. O putere de cumpărare semnificativă a unui grup de clienți poate conduce la blocarea pieței pentru cumpărătorii concurenți prin limitarea accesului acestora la furnizorii eficienți. Ea poate cauza, de asemenea, creșteri ale costurilor pentru concurenți, deoarece furnizorii vor încerca să recupereze reducerile de preț pentru un grup de clienți prin creșterea prețurilor pentru alți clienți (de exemplu discriminarea practicată de furnizori față de comercianții cu amănuntul în ceea ce privește rabatul acordat). Acest lucru este posibil doar în cazul în care furnizorii de pe piețele achizițiilor au și ei un anumit grad de putere de piață. În ambele cazuri, concurența pe piețele vânzărilor poate fi restrânsă suplimentar prin puterea de cumpărare.

130. Nu există un prag absolut care să indice faptul că o cooperare la nivelul achizițiilor conduce la apariția unui anumit grad de putere de piață și că astfel intră sub incidența articolului 81 alineatul (1). Cu toate acestea, în majoritatea cazurilor, existența puterii de piață este puțin probabilă în cazul în care părțile la acord dețin o cotă de piață cumulată mai mică de 15 % pe piețele achizițiilor, precum și o cotă de piață cumulată mai mică de 15 % pe piețele vânzărilor. În orice caz, la acest nivel al cotei de piață, este probabilă îndeplinirea de către acordul în cauză a condițiilor prevăzute la articolul 81 alineatul (3) și explicate în continuare.

131. O cotă de piață care depășește pragul menționat anterior nu indică în mod automat că respectiva cooperare generează un efect negativ pe piață, dar impune o evaluare mai detaliată a impactului acordului de achiziționare în comun asupra pieței, implicând factori precum concentrarea pieței și eventuala putere de negociere a furnizorilor importanți. Achiziționarea în comun care implică participanți cu o cotă de piață cumulată semnific