2006L0048 — RO — 21.09.2007 — 002.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

►B DIRECTIVA 2006/48/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (reformare) (Text cu relevanță pentru SEE) (JO L 177, 30.6.2006, p.1)

Astfel cum a fost modificat prin:









▼B

DIRECTIVA 2006/48/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

din 14 iunie 2006

privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (reformare)

(Text cu relevanță pentru SEE)







PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2) prima și a treia teză, având în vedere propunerea Comisiei, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social ( 1 ), având în vedere avizul Băncii Centrale Europene ( 2 ), acționând în conformitate cu procedura stabilită la articolul 251 din tratat ( 3 ), întrucât: (1) Directiva 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit ( 4 ) a fost modificată semnificativ de mai multe ori. Având în vedere că se efectuează noi modificări ale directivei în cauză, aceasta ar trebui să fie reformată în scopul clarificării. (2) Pentru a se facilita inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit, trebuie să se elimine diferențele cele mai nefavorabile dintre legislațiile statelor membre în ceea ce privește normele care reglementează activitatea instituțiilor respective. (3) Directiva constituie instrumentul esențial pentru instituirea pieței interne, atât din punctul de vedere al libertății de stabilire, cât și al libertății de a presta servicii financiare, în domeniul de activitate al instituțiilor de credit. (4) Comunicarea Comisiei din 11 mai 1999, intitulată „Aplicarea cadrului pentru piețele financiare: Plan de acțiune”, enumera o listă de obiective care trebuie îndeplinite pentru a realiza piața internă a serviciilor financiare. Consiliul European de la Lisabona din 23 și 24 martie 2000 a stabilit obiectivul de aplicare a planului de acțiune până în 2005. Reformarea dispozițiilor privind propriile fonduri este un element cheie al planului de acțiune. (5) În vederea protejării economiilor și a creării de condiții concurențiale egale pentru aceste instituții de credit, măsurile de coordonare a instituțiilor de credit trebuie aplicate tuturor instituțiilor de acest tip. Cu toate acestea, ar trebui să se aibă în vedere diferențele obiective dintre statutele și obiectivele lor prevăzute de legislația internă respectivă. (6) Domeniul de aplicare al acestor măsuri ar trebui să fie cât mai larg posibil, acoperind toate instituțiile a căror activitate constă în primirea unor fonduri rambursabile de la public, sub formă de depozite sau în alte forme, cum ar fi emiterea permanentă de obligațiuni și de alte titluri asemănătoare și acordarea de credite pe cont propriu. Trebuie prevăzute și anumite excepții pentru acele instituții de credit cărora nu li se pot aplica dispozițiile prezentei directive. Dispozițiile prezentei directive nu aduc atingere punerii în aplicare a legislației interne ce prevede o autorizare specială suplimentară, în temeiul căreia instituțiile de credit pot desfășura activități specifice sau anumite tipuri de operațiuni. (7) Este oportun să se realizeze doar o armonizare legislativă de substanță, necesară și suficientă pentru a asigura recunoașterea reciprocă a autorizațiilor și a sistemelor de supraveghere prudențială, făcând astfel posibilă și acordarea unei licențe unice recunoscută în întreaga Comunitate și aplicarea principiului supravegherii prudențiale în statul membru de origine. Prin urmare, cerința elaborării unui program operativ trebuie văzută doar ca un factor care dă posibilitatea autorităților competente de a lua decizii pe baza unui număr mai mare de informații precise, utilizând criterii obiective. Cu toate acestea, este posibil un anumit grad de flexibilitate în ceea ce privește cerințele privind statutul juridic al instituțiilor de credit și protejarea denumirilor. (8) Având în vedere că obiectivele prezentei directive, și anume introducerea normelor privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit, precum și supravegherea lor prudențială, nu pot fi suficient realizate de către statele membre și, prin urmare, din cauza magnitudinii și efectelor acțiunii propuse, pot fi realizate mai bine la nivelul Comunității, Comunitatea ar trebui să adopte măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, descris la articolul respectiv, prezenta directivă nu depășește măsurile necesare pentru realizarea obiectivelor respective. (9) Sunt necesare cerințe financiare echivalente pentru instituțiile de credit pentru a asigura garanții similare pentru deponenți și condiții de concurență loială pentru categoriile comparabile de instituții de credit. Până la o mai bună coordonare, trebuie să se stabilească raporturi corespunzătoare de structură, care să asigure, în cadrul cooperării dintre autoritățile naționale, urmărirea, pe baza metodelor standard, a situației categoriilor comparabile de instituții de credit. Este de așteptat ca această procedură să creeze o apropiere treptată a sistemelor de coeficienți stabilite și aplicate de statele membre. Cu toate acestea, este necesar să se facă o distincție între coeficienții care asigură o bună gestionare a instituțiilor de credit și cei stabiliți în scopul politicilor economice și monetare. (10) În conformitate cu principiile recunoașterii reciproce și supravegherii în statul membru de origine, autoritățile competente din statele membre nu ar trebui să acorde sau să retragă o autorizație în cazul în care o serie de elemente, cum ar fi conținutul programelor de activități, localizarea geografică sau activitățile propriu-zise desfășurate, indică în mod clar că o anumită instituție de credit a optat pentru sistemul juridic al unui anumit stat membru cu scopul de a se sustrage de la standardele mai stricte aplicabile într-un alt stat membru pe teritoriul căruia instituția respectivă desfășoară sau intenționează să desfășoare majoritatea activităților sale. În cazul în care nu există o astfel de indicație clară, dar majoritatea activelor deținute de entitățile dintr-un grup bancar se găsesc într-un alt stat membru ale cărui autorități competente sunt responsabile cu exercitarea supravegherii pe o bază consolidată, în conformitate cu articolele 125 și 126, responsabilitatea supravegherii pe o bază consolidată se poate schimba numai cu acordul autorităților competente respective. Orice instituție de credit, persoană juridică, trebuie să fie autorizată în statul membru în care își are sediul social. O instituție de credit care nu este persoană juridică trebuie să aibă sediul central în statul membru în care a fost autorizată. De asemenea, statele membre trebuie să solicite ca sediul central al unei instituții de credit să se afle întotdeauna în statul membru de origine al acesteia și să desfășoare efectiv activități pe teritoriul statului membru respectiv. (11) Autoritățile competente nu ar trebui să acorde sau să mențină autorizația unei instituții de credit în cazul în care aceasta are legături strânse cu alte persoane fizice sau juridice, de natură să împiedice exercitarea efectivă a funcțiilor de supraveghere. Instituțiile de credit care sunt deja autorizate trebuie să respecte, la rândul lor, cerințele autorităților competente în acest sens. (12) Trimiterea la exercitarea efectivă de către autoritățile competente a funcțiilor de supraveghere are în vedere supravegherea pe o bază consolidată care trebuie exercitată asupra unei instituții de credit, în cazurile specificate de legislația comunitară. În asemenea cazuri, autoritățile cărora li se solicită autorizația trebuie să poată identifica autoritățile care sunt competente să exercite funcția de supraveghere pe o bază consolidată asupra instituției de credit respective. (13) Prezenta directivă permite statelor membre și/sau autorităților competente să aplice cerințe de capital pe bază individuală și consolidată și să renunțe la aplicarea acestor cerințe pe bază individuală, după caz. Supravegherea individuală, consolidată și transfrontalieră constituie instrumente utile pentru supravegherea instituțiilor de credit. Prezenta directivă permite autorităților competente să susțină instituțiile transfrontaliere prin facilitarea cooperării dintre acestea. În special, autoritățile competente ar trebui să continue să se bazeze pe articolele 42, 131 și 141 pentru coordonarea activităților lor și solicitărilor de informare. (14) Instituțiile de credit autorizate în statul membru de origine ar trebui să poată desfășura, pe întreg teritoriul Comunității, oricare dintre activitățile menționate de anexa 1, prin deschiderea unor sucursale sau prin prestarea anumitor servicii. (15) Statele membre pot să aplice norme mai stricte decât cele menționate la articolul 9 alineatul (1) primul paragraf, articolul 9 alineatul (2) și articolele 12, 19-21, 44-52, 75, 120-122 pentru instituțiile de credit autorizate de autoritățile lor competente. Statele membre pot cere, de asemenea, ca articolul 123 să fie respectat pe o bază individuală sau de alt fel și ca subconsolidarea descrisă la articolul 73 alineatul (2) să se aplice în cazul celorlalte niveluri dintr-un grup. (16) Principiul recunoașterii reciproce ar trebui extins și asupra activităților menționate de anexa 1, în situația în care acestea sunt desfășurate de instituții financiare care sunt filiale ale unor instituții de credit, cu condiția ca filialele respective să fie incluse în supravegherea pe bază consolidată a întreprinderilor-mamă și să îndeplinească anumite criterii stricte. (17) Statul membru gazdă ar trebui să aibă posibilitatea ca, în ceea ce privește libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii, să impună respectarea dispozițiilor speciale de drept intern instituțiilor care nu sunt autorizate ca instituții de credit în statul membru de origine și în ceea ce privește activitățile care nu sunt cuprinse în anexa 1, cu condiția ca, pe de o parte, asemenea dispoziții să fie compatibile cu dreptul comunitar și să apere interesul general și ca, pe de altă parte, aceste instituții sau activități să nu fie supuse unor norme echivalente prevăzute de dreptul intern al statului membru de origine. (18) Statele membre trebuie să se asigure că nu există nici un obstacol pentru desfășurarea unor activități care beneficiază de recunoaștere reciprocă în aceleași condiții ca și în statul membru de origine, atât timp cât aceste activități nu intră în conflict cu dispozițiile legale care apără interesul general în statul membru gazdă. (19) Ar trebui ca normele privind activitatea sucursalelor instituțiilor de credit cu sediul central în afara Comunității să fie similare în toate statele membre. În momentul de față, este important să se prevadă ca aceste norme să nu fie mai favorabile decât cele referitoare la sucursalele unei instituții dintr-un alt stat membru. Comunitatea ar trebui să poată încheia acorduri cu țări terțe, care să prevadă aplicarea unor norme care să acorde unor asemenea sucursale un tratament similar pe întreg teritoriul Comunității. Sucursalele instituțiilor de credit autorizate în țări terțe nu beneficiază de libertatea de a presta servicii, în conformitate cu dispozițiile articolului 49 al doilea paragraf din tratat, sau de libertatea de stabilire în alte state membre decât cele în care sunt stabilite. (20) Este oportun să se ajungă la un acord, pe bază de reciprocitate, între Comunitate și țările terțe, în vederea exercitării funcției de supraveghere pe bază consolidată asupra unei zone geografice cât mai extinse. (21) Responsabilitatea de a supraveghea soliditatea financiară a unei instituții de credit, în special solvabilitatea acesteia, revine autorităților competente din statul membru de origine. Autoritățile competente din statul membru gazdă își păstrează responsabilitățile legate de supravegherea lichidităților și politicilor monetare. Supravegherea riscului de piață trebuie să facă obiectul unei strânse cooperări între autoritățile competente din statul membru gazdă și din cel de origine. (22) Funcționarea armonioasă a pieței bancare interne necesită nu numai reglementări juridice, ci și o cooperare strânsă și periodică și o convergență sporită semnificativ a practicilor de reglementare și de supraveghere ale autorităților competente din statele membre. În aceste sens, în special, abordarea problemelor referitoare la fiecare instituție de credit în parte și schimbul de informații ar trebui să aibă loc în cadrul Comitetului european de supraveghere bancară, înființat prin Decizia 2004/5/CE a Comisiei ( 5 ). Procedura de informare reciprocă nu înlocuiește în nici un caz cooperarea bilaterală. Fără a aduce atingere atribuțiilor lor de control, autoritățile competente din statul membru gazdă pot continua, într-o situație de urgență, fie din proprie inițiativă, fie din inițiativa autorităților competente din statul membru de origine, să verifice dacă activitățile desfășurate de o anumită instituție de credit cu sediul pe teritoriul lor respectă dispozițiile legale în domeniu și cu principiile unei bune organizări administrative și contabile, precum și ale unui control intern adecvat. (23) Este de dorit să se realizeze schimburi de informații între autoritățile competente și autoritățile sau organismele care, prin funcțiile pe care le îndeplinesc, contribuie la consolidarea stabilității sistemului financiar. Pentru a păstra confidențialitatea informațiilor care fac obiectul unor astfel de schimburi, lista destinatarilor acestor informații trebuie să fie cât mai restrânsă. (24) Anumite fapte, cum ar fi frauda sau delictele de inițiat, pot afecta stabilitatea, dar și integritatea sistemului financiar, chiar și atunci când este vorba de alte instituții decât cele de credit. Este necesar să se specifice condițiile în care sunt autorizate aceste schimburi de informații. (25) În cazul în care se prevede că informațiile pot fi divulgate numai cu acordul explicit al autorităților competente, aceste autorități pot condiționa, după caz, acordul lor de respectarea unor condiții stricte. (26) Ar trebui autorizate și schimburile de informații între, pe de o parte, autoritățile competente și, pe de altă parte, băncile centrale și alte organisme cu funcții similare, în calitatea acestora de autorități în domeniul monetar și, după caz, alte autorități publice responsabile cu supravegherea sistemelor de plată. (27) În scopul consolidării sistemului de supraveghere prudențială a instituțiilor de credit și pentru protejarea clienților acestor instituții, ar trebui prevăzută obligația unui auditor de a raporta prompt autorităților competente ori de câte ori constată, în cursul îndeplinirii sarcinilor sale, anumite fapte de natură să afecteze în mod semnificativ situația financiară sau structura administrativă și contabilă a unei anumite instituții de credit. Din aceleași motive, statele membre ar trebui să prevadă ca o asemenea responsabilitate să se aplice în toate cazurile în care se descoperă astfel de fapte de către un auditor, în cursul îndeplinirii sarcinilor sale într-o întreprindere care are legături strânse cu o instituție de credit. Obligația auditorilor de a comunica, după caz, autorităților competente anumite fapte și decizii referitoare la o anumită instituție de credit, pe care le constată în cursul îndeplinirii sarcinilor lor în cadrul unei instituții nefinanciare, nu modifică în sine natura îndatoririlor profesionale ale auditorilor în cadrul întreprinderii respective și nici modul în care aceștia trebuie să își îndeplinească sarcinile în întreprinderea respectivă. (28) Prezenta directivă stabilește criteriile pe care trebuie să le îndeplinească anumite elemente ale fondurilor proprii, fără a aduce atingere posibilității statelor membre de a aplica o serie de dispoziții mai stricte. (29) În funcție de natura acestor elemente care compun fondurile proprii, prezenta directivă face o distincție între, pe de o parte, elementele care compun fondurile proprii de bază și, pe de altă parte, elementele care constituie fonduri proprii suplimentare. (30) Pentru a reflecta faptul că elementele care constituie fonduri proprii suplimentare nu sunt de aceeași natură cu cele care constituie fondurile proprii de bază, valoarea celor dintâi inclusă în fondurile proprii nu trebuie să depășească fondurile proprii de bază. De asemenea, valoarea anumitor elemente din fondurile proprii suplimentare incluse nu trebuie să depășească jumătate din fondurile proprii de bază. (31) Pentru a evita orice denaturare a concurenței, instituțiile de credit publice nu trebuie să includă în fondurile lor proprii garanțiile acordate lor de statele membre sau de autoritățile locale. (32) Ori de câte ori, în cursul activității de supraveghere, este necesar să se determine valoarea fondurilor proprii consolidate ale unui grup de instituții de credit, calculul respectiv se face în conformitate cu prezenta directivă. (33) Tehnica contabilă precisă care trebuie utilizată pentru calcularea fondurilor proprii, a ratei de solvabilitate, precum și pentru evaluarea concentrării expunerilor, trebuie să țină seama de dispozițiile Directivei 86/635/CEE a Consiliului din 8 decembrie 1986 privind conturile anuale și conturile consolidate ale băncilor și ale altor instituții financiare ( 6 ), care includ o serie de adaptări ale dispozițiilor celei de-a șaptea Directive 83/349/CEE a Consiliului din 13 iunie 1983 privind conturile consolidate ( 7 ) sau ale Regulamentului (CE) nr. 1606/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 iulie 2002 privind aplicarea standardelor internaționale de contabilitate ( 8 ), în funcție de actul care reglementează contabilitatea instituțiilor de credit în conformitate cu legislația internă. (34) Cerințele minime de capital joacă un rol central în supravegherea instituțiilor de credit și în recunoașterea reciprocă a tehnicilor de supraveghere. În acest scop, dispozițiile privind cerințele minime de capital ar trebui luate în considerare împreună cu alte instrumente specifice de armonizare a tehnicilor principale de supraveghere a instituțiilor de credit. (35) Pentru a se preveni denaturarea concurenței și pentru a se consolida sistemul bancar pe piața internă, ar trebui să se prevadă cerințe minime de capital comune. (36) Pentru a se asigura solvabilitatea adecvată, trebuie să se stabilească cerințe minime de capital care să pondereze activele și elementele extrabilanțiere în funcție de gradul respectiv de risc. (37) În acest scop, Comitetul de supraveghere bancară de la Basel adoptă un acord-cadru privind convergența internațională a măsurii și a normelor fondurilor proprii. Dispozițiile prezentei directive privind cerințele minime de capital ale instituțiilor de credit și dispozițiile privind capitalul minim ale Directivei 2006/49/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind rata de adecvare a capitalului întreprinderilor de investiții și al instituțiilor de credit ( 9 ) sunt echivalente cu dispozițiile acordului-cadru de la Basel. (38) Este esențial să se țină seama de diversitatea instituțiilor de credit din Comunitate prin oferirea de abordări alternative de calculare a cerințelor minime de capital pentru riscurile de credit care incorporează niveluri diferite de sensibilitate la risc și care necesită grade diferite de sofisticare. Folosirea ratingurilor externe și a estimărilor proprii ale instituțiilor de credit privind parametrii individuali de risc reprezintă o îmbunătățire semnificativă a sensibilității la risc și a solidității prudențiale a normelor aplicabile riscului de credit. Ar trebui să existe măsuri adecvate de stimulare pentru ca instituțiile de credit să adopte abordări mai sensibile la riscuri. Atunci când elaborează estimările necesare pentru aplicarea abordărilor riscurilor de credit din prezenta directivă, instituțiile de credit trebuie să-și ajusteze nevoile de prelucrare a datelor în funcție de interesele legitime privind protecția datelor clienților lor, în conformitate cu legislația existentă în Comunitate privind protecția datelor, îmbunătățind totodată procesele de măsurare și gestionare a riscurilor de credit ale instituțiilor de credit pentru a crea metode de determinare a cerințelor de reglementare privind fondurile proprii, de natură să reflecte sofisticarea proceselor individuale ale instituțiilor de credit. Prelucrarea datelor trebuie făcută în conformitate cu normele privind transferul datelor personale prevăzute de Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date ( 10 ). În această privință, prelucrarea datelor legate de existența și gestionarea expunerii la clienți ar trebui să includă dezvoltarea și validarea sistemelor de gestionare și măsurare a riscurilor de credit. Aceasta servește nu doar la îndeplinirea interesului legitim al instituțiilor de credit, dar și obiectivelor prezentei directive de a folosi metode mai bune de măsurare și gestionare a riscurilor, precum și de a le folosi pentru reglementarea fondurilor proprii. (39) În ceea ce privește folosirea estimărilor externe și interne sau ratingurile interne ale unei instituții, trebuie să se țină seama de faptul că, în prezent, numai estimările interne sunt elaborate de o entitate – instituția financiară însăși – care face obiectul unui proces de autorizare în Comunitate. În cazul ratingurilor externe se folosesc așa-numitele agenții de rating recunoscute, care, în prezent, nu fac obiectul unui proces de autorizare în Comunitate. Având în vedere importanța ratingurilor externe pentru calcularea cerințelor de capital în conformitate cu prezenta directivă, trebuie să se ia în considerare examinarea unor viitoare procese adecvate de autorizare și de supraveghere a agențiilor de rating. (40) Cerințele minime de capital ar trebui să fie proporționale cu riscurile pe care le vizează. În special, reducerea nivelului riscurilor provenită din existența unui număr mare de expuneri relativ mici ar trebui să reiasă din cerințe. (41) Dispozițiile prezentei directive respectă principiul proporționalității, ținând seama, în special, de diversitatea ca mărime și importanță a operațiunilor și de varietatea de activități ale instituțiilor de credit. Respectarea principiului proporționalității înseamnă și că procedurile cele mai simple de rating, chiar și în cazul abordării pe baza ratingurilor interne (denumită în continuare abordare „RI”), sunt recunoscute în cadrul expunerilor pentru clienții de retail. (42) Natura evolutivă a prezentei directive permite instituțiilor de credit să aleagă dintre trei abordări a căror complexitate variază. Pentru a permite în special instituțiilor de credit mici să opteze pentru abordarea RI, mai sensibilă la riscuri, autoritățile competente ar trebui să aplice dispozițiile articolului 89 alineatul (1) literele (a) și (b) ori de câte ori este cazul. Dispozițiile respective trebuie înțelese astfel încât clasele de expuneri definite la articolul 86 alineatul (1) literele (a) și (b) să includă expuneri care, în prezenta directivă, sunt, direct sau indirect, tratate ca expuneri clasificate în clasele respective. Ca regulă generală, autoritățile competente nu ar trebui să facă discriminare între cele trei abordări în ceea ce privește Procesul de supraveghere prudențială, adică instituțiile de credit care funcționează în conformitate cu dispozițiile abordării standardizate nu trebuie supravegheate pe o bază mai strictă numai din acest motiv. (43) Trebuie să se acorde o recunoaștere sporită tehnicilor de reducere a riscurilor incluse în cadrul de norme destinate să garanteze că solvabilitatea nu este afectată de o recunoaștere incorectă. Formele pertinente de asigurări bancare folosite în statele membre pentru reducerea riscurilor de credit ar trebui să fie recunoscute ori de câte ori este posibil în abordarea standardizată, dar și în celelalte abordări. (44) Pentru a garanta că riscurile și reducerea riscurilor care decurg din activitățile de titlurizare și de investiții ale instituțiilor de credit se reflectă în cerințele minime de capital al instituțiilor de credit, este necesar să se includă norme care să permită un tratament sensibil la risc și prudențial al acestor activități și investiții. (45) Riscul operațional este unul semnificativ pentru instituțiile de credit care necesită acoperire prin fonduri proprii. Este esențial să se țină seama de diversitatea instituțiilor de credit din Comunitate prin oferirea de abordări alternative de calculare a cerințelor de risc operațional care încorporează diferite niveluri de sensibilitate la risc și cer grade diferite de sofisticare. Ar trebui să existe factori stimulanți adecvați pentru ca instituțiile de credit să adopte abordări mai sensibile la riscuri. Având în vedere caracterul relativ recent al măsurării și gestiunii riscului operațional, normele ar trebui monitorizate și actualizate după caz, inclusiv în legătură cu diferitele linii de activitate și cu recunoașterea tehnicilor de diminuare a riscurilor. Ar trebui să se acorde o atenție specială în acest sens ca asigurările să fie luate în considerare în abordările simple de calculare a cerințelor de capital pentru riscul operațional. (46) Pentru a se asigura solvabilitatea adecvată a instituțiilor de credit din cadrul unui grup, este esențial ca cerințele minime de capital să se aplice pe baza situației financiare consolidate a grupului. Pentru a se garanta că fondurile proprii sunt distribuite adecvat în cadrul unui grup și sunt disponibile pentru protejarea economiilor, după caz, cerințele minime de capital ar trebui să se aplice instituțiilor de credit individuale dintr-un grup, cu excepția cazului în care acest obiectiv se poate realiza eficient în alt mod. (47) Normele esențiale pentru monitorizarea expunerilor maxime ale instituțiilor de credit ar trebui armonizate. Statele membre ar trebui să poată adopta în continuare dispoziții mai stricte decât cele prevăzute de prezenta directivă. (48) Monitorizarea și controlul expunerilor unei instituții de credit fac parte integrantă din procesul de supraveghere a sa. Prin urmare, concentrarea excesivă a expunerilor asupra unui singur client sau grup de clienți aflați în legătură poate avea drept consecință un risc inacceptabil de pierderi. Se poate considera că o asemenea situație prejudiciază solvabilitatea unei instituții de credit. (49) Deoarece în cadrul pieței interne, instituțiile de credit sunt angajate în concurență directă una cu cealaltă, cerințele referitoare la supraveghere ar trebuie să fie echivalente la nivelul întregii Comunități. (50) Atunci când este oportun ca, în sensul limitării expunerilor maxime, definiția expunerilor să se bazeze pe definiția în sensul cerințelor minime de fonduri proprii pentru riscul de credit, nu ar trebui să se facă trimitere din principiu la ponderări sau la grade de risc. Ponderările sau gradele de risc respective au fost întocmite pentru a se stabili o cerință generală de solvabilitate care să includă riscul de credit al instituțiilor de credit. Pentru a limita pierderea maximă pe care o poate suporta o instituție de credit printr-un singur client sau un grup de clienți aflați în legătură, trebuie adoptate norme pentru determinarea expunerilor maxime, care să țină seama de valoarea nominală a expunerii fără a aplica ponderări sau grade de risc. (51) Deși este de dorit, până la verificarea ulterioară a dispozițiilor privind expunerile maxime, să se permită recunoașterea efectelor atenuării riscurilor într-un mod similar cu cel permis pentru cerințele minime de capital, pentru a se limita cerințele de calculare, normele privind diminuarea riscurilor au fost întocmite în contextul riscului general diversificat de credit care decurge din expunerile la un număr larg de contrapartide. De asemenea, recunoașterea efectelor unor astfel de tehnici în scopul limitării expunerilor maxime, destinate să limiteze pierderile maxime care pot fi suportate printr-un singur client sau un grup de clienți aflați în legătură, ar trebui să facă obiectul unor garanții prudențiale. (52) În momentul în care o instituție de credit își asumă riscurile din partea întreprinderii-mamă sau din partea altor filiale ale acesteia, se impune o prudență specială. Gestionarea expunerilor cu care se confruntă o instituție de credit trebuie să se facă în condiții de deplină autonomie, în conformitate cu principiile unei gestiuni bancare sănătoase, fără a se lua în considerare alte considerente în afara acestor principii. În cazul în care influența exercitată de anumite persoane, care dețin direct sau indirect o participație calificată la o instituție de credit, poate avea un efect negativ asupra gestionării adecvate și prudențiale a instituției respective, autoritățile competente iau măsurile corespunzătoare pentru a pune capăt situației respective. În ceea ce privește expunerile maxime, ar trebui, de asemenea, stabilite anumite standarde specifice referitoare la expunerile unei instituții de credit față de grupul din care face parte, inclusiv restricții mult mai ferme decât în cazul altor expuneri. Cu toate acestea, nu este necesară aplicarea unor astfel de standarde în cazul în care întreprinderea-mamă este un holding financiar sau o instituție de credit sau în cazul în care celelalte filiale sunt fie instituții de credit sau financiare, fie întreprinderi care oferă servicii bancare auxiliare, cu condiția ca toate aceste întreprinderi să se afle sub supravegherea instituției de credit pe o bază consolidată. (53) Instituțiile de credit trebuie să se asigure că au un capital intern care, în funcție de riscurile la care sunt sau pot fi expuse, este adecvat ca distribuție, calitate și cantitate. De asemenea, instituțiile de credit ar trebui să aplice strategii și procese de evaluare și menținere a caracterului adecvat al capitalului lor intern. (54) Autoritățile competente au responsabilitatea de a se asigura că instituțiile de credit au o bună organizare și fonduri proprii adecvate, ținând seama de riscurile la care aceste instituții sunt sau pot fi expuse. (55) Pentru ca piața bancară internă să opereze eficient, Comitetul european de supraveghere bancară ar trebui să contribuie la aplicarea consistentă a prezentei directive și la convergența practicilor de supraveghere în întreaga Comunitate și ar trebui să raporteze anual instituțiilor din Comunitate cu privire la progresele făcute. (56) Din același motiv și pentru a se garanta că instituțiile de credit din Comunitate care sunt active în mai multe state membre nu fac obiectul unor cerințe disproporționate din cauza responsabilităților continue ale fiecărei autorități competente de autorizare și de supraveghere din statele membre individuale, este esențial să se îmbunătățească semnificativ cooperarea dintre autoritățile competente. În acest context, rolul de supraveghere consolidată trebuie să devină mai puternic. Comitetul european de supraveghere bancară ar trebui să susțină și să îmbunătățească cooperarea respectivă. (57) Supravegherea instituțiilor de credit pe bază consolidată urmărește, în special, protejarea intereselor deponenților la instituții de credit și asigurarea stabilității sistemului financiar. (58) Pentru a fi cât mai eficientă, supravegherea pe o bază consolidată trebuie, prin urmare, să se aplice tuturor grupurilor bancare, inclusiv celor ale căror întreprinderi-mamă nu sunt instituții de credit. Autoritățile competente ar trebui să dețină instrumentele juridice necesare pentru a putea exercita acest tip de supraveghere. (59) În cazul grupurilor cu activități diversificate ale căror întreprinderi-mamă controlează cel puțin o filială a unei instituții de credit, autoritățile competente trebuie să poată evalua situația financiară a unei instituții de credit din cadrul unui asemenea grup. Autoritățile competente trebuie să dețină cel puțin mijloacele de obținere, din partea tuturor întreprinderilor din cadrul unui grup, a informațiilor necesare pentru îndeplinirea funcțiilor pe care le dețin. În cazul grupurilor de întreprinderi care desfășoară o gamă întreagă de activități financiare, trebuie să se pună bazele unei cooperări între autoritățile responsabile cu supravegherea diferitelor sectoare financiare. În așteptarea unei coordonări ulterioare, statele membre ar trebui să prevadă metode adecvate de consolidare pentru realizarea obiectivului prezentei directive. (60) Statele membre ar trebui să poată refuza sau retrage autorizația de funcționare bancară în cazul anumitor structuri de grup considerate a fi necorespunzătoare pentru desfășurarea activităților bancare, în special din cauză că asemenea structuri nu pot fi supravegheate cu eficacitate. În această situație, autoritățile competente ar trebui să aibă atribuțiile necesare pentru a asigura gestionarea sănătoasă și prudențială a instituțiilor de credit. (61) Pentru ca piața bancară internă să opereze cu o eficiență sporită, iar cetățenii Comunității să dispună de niveluri adecvate de transparență, este necesar ca autoritățile competente să facă public modul în care se aplică prezenta directivă, astfel încât să se poată face comparații adecvate. (62) Pentru a se consolida disciplina pieței și pentru a stimula instituțiile de credit să-și îmbunătățească organizarea strategiei de piață, controlul riscurilor și gestionarea internă, ar trebui să se prevadă obligația instituțiilor de credit de a-și face publice în mod adecvat activitățile. (63) Examinarea problemelor din cadrul domeniilor reglementate de prezenta directivă, precum și de alte directive privind activitatea instituțiilor de credit, necesită cooperarea între autoritățile competente și Comisie, în special în scopul unei mai bune coordonări. (64) Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive trebuie adoptate în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a procedurilor de exercitare a competențelor de executare conferite Comisiei ( 11 ). (65) În rezoluția din 5 februarie 2002 privind punerea în aplicare a legislației privind serviciile financiare ( 12 ), Parlamentul a cerut ca, împreună cu Consiliul, să aibă un rol egal în supravegherea modului în care Comisia își exercită rolul executiv pentru a reflecta puterile legislative ale Parlamentului în conformitate cu articolul 251 din tratat. În declarația solemnă făcută în fața Parlamentului în aceeași zi de către președintele său, Comisia a susținut această cerere. La 11 decembrie 2002, Comisia a propus modificarea Deciziei 1999/468/CE și apoi, la 22 aprilie 2004, a prezentat o propunere modificată. Parlamentul nu consideră că propunerea respectivă păstrează prerogativele sale legislative. Din punctul de vedere al Parlamentului, acesta împreună cu Consiliul ar trebui să aibă ocazia de a evalua delegarea competențelor de executare Comisiei într-un termen dat. Prin urmare, este adecvat să se limiteze perioada în care Comisia poate să adopte măsuri de punere în aplicare. (66) Parlamentul ar trebui să dispună de o perioadă de trei luni de la prima trimitere a propunerii de modificare și de aplicare pentru a putea să o examineze și să își exprime avizul. Cu toate acestea, în situații urgente și justificate corespunzător, perioada respectivă se poate scurta. În cazul în care, în perioada menționată anterior, Parlamentul adoptă o rezoluție, Comisia trebuie să reexamineze propunerea de modificare sau de aplicare. (67) Pentru a se evita perturbarea piețelor și a se asigura menținerea nivelurilor generale ale fondurilor proprii, ar trebui să se prevadă dispoziții tranzitorii speciale. (68) Având în vedere sensibilitatea la risc a normelor privind cerințele minime de capital, ar trebui să se monitorizeze dacă aceste norme au efecte semnificative asupra ciclului economic. Comisia, ținând seama de contribuția Băncii Centrale Europene, ar trebui să raporteze Parlamentului European și Consiliului cu privire la aceste aspecte. (69) Dispozițiile necesare pentru supravegherea lichidităților trebuie, de asemenea, armonizate. (70) Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute în special în Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene ca principii generale ale dreptului comunitar. (71) Obligația de a transpune prezenta directivă în legislația internă ar trebui să se aplice acelor dispoziții care reprezintă o modificare substanțială față de directivele anterioare. Obligația transpunerii dispozițiilor care nu se modifică rezultă din directivele precedente. (72) Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în legislația internă a directivelor menționate de anexa XIII partea B, întrucât: ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:







CONȚINUT TITLUL I OBIECT, DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII TITLUL II CONDIȚII PRIVIND INIȚIEREA ȘI EXERCITAREA ACTIVITĂȚII INSTITUȚIILOR DE CREDIT TITLUL III DISPOZIȚII PRIVIND LIBERTATEA DE STABILIRE ȘI LIBERTATEA DE A PRESTA SERVICII Secțiunea 1 Instituții de credit Secțiunea 2 Instituții financiare Secțiunea 3 Exercitarea dreptului de stabilire Secțiunea 4 Exercitarea libertății de a presta servicii Secțiunea 5 Puterile autorităților competente din statul membru gazdă TITLUL IV RELAȚII CU ȚĂRILE TERȚE Secțiunea 1 Notificările în legătură cu instituțiile din țările terțe și condițiile de acces pe piețele acestor țări Secțiunea 2 Cooperarea cu autoritățile competente din țările terțe privind supravegherea pe o bază consolidată TITLUL V PRINCIPII ȘI INSTRUMENTE TEHNICE DE SUPRAVEGHERE ȘI INFORMARE PRUDENȚIALĂ CAPITOLUL 1 PRINCIPIILE DE SUPRAVEGHERE PRUDENȚIALĂ Secțiunea 1 Competențele statului membru de origine și ale statului membru gazdă Secțiunea 2 Schimbul de informații și secretul profesional Secțiunea 3 Obligațiile persoanelor responsabile cu controlul legal al conturilor anuale și consolidate Secțiunea 4 Puterea de sancționare și căi de atac jurisdicționale CAPITOLUL 2 INSTRUMENTE TEHNICE DE SUPRAVEGHERE PRUDENȚIALĂ Secțiunea 1 Fonduri proprii Secțiunea 2 Protejarea contra riscurilor Subsecțiunea 1 Nivel de aplicare Subsecțiunea 2 Calcularea cerințelor Subsecțiunea 3 Nivelul minim al fondurilor proprii Secțiunea 3 Cerințe de fonduri proprii minime pentru riscul de credit Subsecțiunea 1 Abordarea standardizată Subsecțiunea 2 Abordarea pe baza ratingurilor interne Subsecțiunea 3 Diminuarea riscului de credit Subsecțiunea 4 Titlurizarea Secțiunea 4 Cerințe minime de fonduri proprii pentru riscul operațional Secțiunea 5 Expuneri maxime Secțiunea 6 Participații calificate din afara domeniului financiar CAPITOLUL 3 PROCESUL DE EVALUARE A INSTITUȚIILOR DE CREDIT CAPITOLUL 4 SUPRAVEGHEREA ȘI INFORMAȚIILE CARE TREBUIE FĂCUTE PUBLICE DE CĂTRE AUTORITĂȚILE COMPETENTE Secțiunea 1 Supravegherea Secțiunea 2 Informații care trebuie făcute publice de către autoritățile competente CAPITOLUL 5 INFORMAȚII CARE TREBUIE FĂCUTE PUBLICE DE CĂTRE INSTITUȚIILE DE CREDIT TITLUL VI COMPETENȚE EXECUTORII TITLUL VII DISPOZIȚII TRANZITORII ȘI FINALE CAPITOLUL 1 DISPOZIȚII TRANZITORII CAPITOLUL 2 DISPOZIȚII FINALE ANEXA I LISTA ACTIVITĂȚILOR CARE FAC OBIECTUL RECUNOAȘTERII RECIPROCE ANEXA II CLASIFICAREA ELEMENTELOR EXTRABILANȚIERE ANEXA III TRATAREA RISCULUI DE CREDIT AL CONTRAPARTIDEI ÎN CEEA CE PRIVEȘTE INSTRUMENTELE FINANCIARE DERIVATE, OPERAȚIUNILE DE REPORT, OPERAȚIUNILE DE ÎMPRUMUT ȘI DE CREDITARE DE VALORI MOBILIARE SAU MĂRFURI, TRANZACȚIILE CU TERMEN LUNG DE DECONTARE ȘI OPERAȚIUNILE DE CREDITARE CU APEL ÎN MARJĂ Partea 1 Definiții Partea 2 Alegerea metodei Partea 3 Metoda marcării la piață Partea 4 Metoda expunerii inițiale Partea 5 Metoda standardizată Partea 6 Metoda modelului intern Partea 7 Compensarea contractuală ANEXA IV TIPURI DE INSTRUMENTE FINANCIARE DERIVATE ANEXA V CRITERII TEHNICE PRIVIND ORGANIZAREA ȘI TRATAREA RISCURILOR ANEXA VI ABORDAREA STANDARDIZATĂ Partea 1 Ponderarea riscului Partea 2 Recunoașterea agențiilor internaționale de rating și punerea în corespondență a evaluărilor lor de credit (mapping) Partea 3 Utilizarea evaluărilor de credit efectuate de o agenție internațională de rating pentru determinarea ponderărilor riscului ANEXA VII ABORDAREA BAZATĂ PE RATINGUL INTERN Partea 1 Valorile expunerilor ponderate la risc și valorile pierderilor anticipate Partea 2 Probabilitatea de neplată, pierderile datorate nerambursării și scadența Partea 3 Valoarea expunerii la risc Partea 4 Cerințe minime pentru abordarea RI ANEXA VIII DIMINUAREA RISCURILOR DE CREDIT Partea 1 Eligibilitate Partea 2 Cerințe minime Partea 3 Calcularea efectelor diminuării riscului de credit Partea 4 Asimetria scadențelor Partea 5 Combinarea formelor de diminuare a riscului de credit în abordarea standardizată Partea 6 Tehnici de diminuare a riscului de credit pe baza unui coș de instrumente ANEXA IX TITLURIZAREA Partea 1 Definiții în sensul anexei IX Partea 2 Cerințe minime pentru recunoașterea transferului unui nivel semnificativ de risc de credit și calcularea valorilor expunerilor ponderate la risc și a valorilor pierderilor anticipate pentru expuneri care fac obiectul titlurizării Partea 3 Evaluări externe ale creditului Partea 4 Metode de calcul ANEXA X RISCUL OPERAȚIONAL Partea 1 Abordarea de bază Partea 2 Abordarea standardizată Partea 3 Abordarea avansată de evaluare Partea 4 Utilizarea combinată a abordărilor Partea 5 Clasificarea evenimentelor de pierdere ANEXA XI CRITERII TEHNICE PRIVIND CONTROLUL ȘI EVALUAREA EFECTUATE DE AUTORITĂȚILE COMPETENTE ANEXA XII CRITERII TEHNICE PRIVIND INFORMAREA Partea 1 Criterii generale Partea 2 Cerințe generale Partea 3 Cerințe de calificare pentru utilizarea anumitor instrumente sau metodologii ANEXA XIII Partea A DIRECTIVE ABROGATE ȘI MODIFICĂRILE LOR SUCCESIVE (menționate la articolul 158) ANEXA XIII Partea B TERMENE LIMITĂ DE TRANSPUNERE (menționate la articolul 158) ANEXA XIV TABEL DE CORESPONDENȚĂ







TITLUL I

OBIECT, DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII

Articolul 1

(1) Prezenta directivă stabilește norme privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit și supravegherea lor prudențială.

(2) Articolul 39 și titlul V capitolul 4 secțiunea 1 se aplică holdingurilor financiare și holdingurilor cu activitate mixtă care își au sediile centrale în Comunitate.

(3) Instituțiile excluse cu titlu permanent în conformitate cu articolul 2, cu excepția, însă, a băncilor centrale din statele membre, sunt considerate instituții financiare în sensul articolului 39 și a titlului V capitolul 4 secțiunea 1.

Articolul 2

Prezenta directivă nu se aplică următoarelor entități:

— băncile centrale din statele membre;

— oficiile poștale care efectuează operațiuni de virament;

— în Belgia, „Institut de Réescompte et de Garantie/Herdiscontering- en Waarborginstituut”;

▼M1

— în Danemarca, „Dansk Eksportfinansieringsfond”, „Danmarks Skibskredit A/S” și „KommuneKredit”;

▼B

— în Germania, „Kreditanstalt für Wiederaufbau”, organismele care, în sensul „Wohnungsgemeinnützigkeitsgesetz”, sunt recunoscute ca organe ale politicii naționale în domeniul locuințelor și care nu sunt angajate în principal în tranzacții bancare, precum și organisme care, în sensul legii respective, sunt recunoscute ca organisme de interes public în domeniul locuințelor;

— în Grecia, „Ταμείο Παρακαταυηκών και Δανείων” (Tamio Parakatathikon kai Danion);

— în Spania, „Instituto de Crédito Oficial”;

— în Franța, „Caisse des dépôts et consignations”;

— în Irlanda, „credit unions” și „friendly unions”;

— în Italia, „Cassa depositi e prestiti”;

— în Letonia, „krājaizdevu sabiedrības”, întreprinderi care sunt recunoscute în conformitate cu „krājaizdevu sabiedrību likums” ca întreprinderi cooperative prestatoare de servicii financiare numai către membrii lor;

— în Lituania, „kredito unijos” altele decât „Centrinė kredito unija”;

— în Ungaria, „Magyar Fejlesztési Bank Rt.” și „Magyar Export-Import Bank Rt.”;

— în Țările de Jos, „Nederlandse Investeringsbank voor Ontwikkelingslanden NV”, „NV Noordelijke Ontwikkelingsmaatschappij”, „NV Industriebank Limburgs Instituut voor ontwikkeling en Financiering”, precum și „Overijsselse Ontwikkelingsmaatschappij NV”;

— în Austria, întreprinderile recunoscute ca asociații de construcții de locuințe în interes public și „Österreichische Kontrollbank AG”;

— în Polonia, „Spółdzielcze Kasy Oszczędnościowo” – „Kredytowe” și „Bank Gospodarstwa Krajowego”;

— în Portugalia, „Caixas Económicas” existente la 1 ianuarie 1986, cu excepția celor constituite ca societăți anonime, precum și „Caixa Económica Montepio Geral”;

— în Finlanda, „Teollisen yhteistyön rahasto Oy/Fonden för industriellt samarbete AB”, și „Finvera Oyj/Finnvera Abp”;

— în Suedia, „Svenska Skeppshypotekskassan”;

— în Regatul Unit, „National Savings Bank”, „Commonwealth Development Finance Company Ltd”, „Agricultural Mortgage Corporation Ltd”, „Scottish Agricultural Securities Corporation Ltd”, „Crown Agents for overseas governments and administrations”, „credit unions” și municipal banks.

Articolul 3

(1) Instituțiile de credit situate în același stat membru și afiliate în mod permanent, la data de 15 decembrie 1997, unui organism central care le supraveghează și care are sediul în același stat membru, pot fi exceptate de la îndeplinirea cerințelor prevăzute la articolele 7 și 11 alineatul (1) în cazul în care, până la 15 decembrie 1979, legislația internă prevede că:

(a) angajamentele organismului central și ale instituțiilor afiliate constituie angajamente în solidar și nelimitate sau angajamentele instituțiilor afiliate sunt în întregime garantate de organismul central respectiv;

(b) solvabilitatea și lichiditatea organismului central și ale tuturor instituțiilor afiliate acestuia sunt supravegheate în ansamblul lor, pe baza conturilor consolidate și

(c) conducerea organismului central este abilitată să emită instrucțiuni către organele de conducere ale instituțiilor afiliate.

Instituțiile de credit care funcționează la nivel local și care sunt permanent afiliate, după data de 15 septembrie 1997, unui organism central în sensul dispozițiilor primului paragraf, pot beneficia de condițiile prezentei directive în cazul în care reprezintă elemente adăugate în mod normal la rețeaua aparținând organismului central respectiv.

În cazul instituțiilor de credit, altele decât cele constituite în regiunile recent îndiguite sau care au rezultat în urma divizării sau fuzionării instituțiilor existente dependente de organismul central, Comisia, în conformitate cu articolul 151 alineatul (2), poate stabili norme suplimentare pentru aplicarea dispozițiilor paragrafului al doilea, inclusiv abrogarea excepțiilor prevăzute la primul paragraf, în cazul în care este de părere că afilierea noilor instituții care beneficiază de regimul prevăzut la paragraful al doilea ar putea avea un efect negativ asupra concurenței.

(2) O instituție de credit menționată la alineatul (1) primul paragraf poate fi, de asemenea, exceptată de la aplicarea dispozițiilor articolelor 9 și 10 și, de asemenea, ale titlului V capitolul 2 secțiunile 2, 3, 4, 5 și 6 și ale capitolului 3, cu condiția ca, fără a aduce atingere aplicării respectivelor dispoziții pentru organismul central, întregul constituit de către organismul central împreună cu instituțiile sale afiliate să facă obiectul dispozițiilor în cauză, pe o bază consolidată.

În cazul exceptării, articolele 16, 23, 24, 25, 26 alineatele (1)-(3) și 28-37 se aplică întregului constituit din organismul central și instituțiile sale afiliate.

Articolul 4

În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

1. „instituție de credit” înseamnă: (a) o întreprindere a cărei activitate constă în primirea de depozite sau de alte fonduri rambursabile din partea cetățenilor și acordarea unor credite în cont propriu sau (b) o instituție de bani electronici în sensul Directivei 2000/46/CE ( 13 );

2. „autorizație” înseamnă un act eliberat sub orice formă de către autorități, prin care se acordă dreptul de a desfășura activități specifice instituțiilor de credit;

3. „sucursală” înseamnă orice sediu secundar care, din punct de vedere juridic, depinde de o instituție de credit și care desfășoară direct toate tranzacțiile sau anumite tipuri de tranzacții specifice instituțiilor de credit;

4. „autorități competente” înseamnă autoritățile naționale care sunt împuternicite în temeiul unui act cu putere de lege sau unei norme administrative să supravegheze activitatea instituțiilor de credit;

5. „instituție financiară” înseamnă o întreprindere, alta decât o instituție de credit, a cărei activitate principală constă în dobândirea de participații sau în desfășurarea uneia sau mai multor activități menționate la punctele 2-12 din anexa I;

6. „instituții”, în sensul secțiunilor 2 și 3 ale titlului V capitolul 2, înseamnă instituțiile definite la articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/49/CE;

7. „stat membru de origine” înseamnă statul membru în care o instituție de credit a primit autorizația de funcționare, în conformitate cu articolele 6-9 și 11-14;

8. „stat membru gazdă” înseamnă statul membru în care o instituție de credit are o sucursală sau în care prestează servicii;

9. „control” înseamnă relația stabilită între o întreprindere-mamă și o filială, astfel cum este definită la articolul 1 din Directiva 83/349/CEE sau o relație similară între orice persoană juridică sau fizică și o întreprindere;

10. „participație”, în sensul articolului 57 literele (o) și (p), al articolelor 71-73 și al titlului V capitolul 4, înseamnă participație în sensul articolului 17 prima teză din a patra Directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 privind conturile anuale ale anumitor tipuri de societăți ( 14 ), sau deținerea directă sau indirectă a 20 % sau mai mult din drepturile de vot sau din capitalul unei întreprinderi;

11. „participație calificată” înseamnă deținerea, directă sau indirectă, într-o întreprindere a cel puțin 10 % din capital sau din drepturile de vot sau orice altă posibilitate de a exercita o influență semnificativă asupra gestionării întreprinderii respective;

12. „întreprindere-mamă” înseamnă: (a) orice întreprindere-mamă, definită la articolele 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE sau (b) în sensul articolelor 71-73 și al titlului V capitolul 2 secțiunea 5 și al capitolului 4, orice întreprindere în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE, precum și orice întreprindere care, în opinia autorităților competente, exercită în mod efectiv o influență dominantă asupra unei alte întreprinderi;

13. „filială” înseamnă: (c) orice filială, definită la articolele 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE sau (d) în sensul articolelor 71-73, al titlului V capitolul 2 secțiunea 5 și al capitolului 4, orice filială în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 83/349/CEE, precum și orice întreprindere asupra căreia, în opinia autorităților competente, o întreprindere-mamă exercită în mod efectiv o influență dominantă. Toate filialele unei întreprinderi filiale se consideră, de asemenea, filiale ale întreprinderii-mamă inițiale;

14. „instituție de credit mamă dintr-un stat membru” înseamnă o instituție de credit care are ca filială o instituție de credit sau o instituție financiară sau care are o participație într-o astfel de instituție și care nu este la rândul său filiala unei alte instituții de credit autorizate în același stat membru sau a unui holding financiar din același stat membru;

15. „holding financiar mamă dintr-un stat membru” înseamnă un holding financiar care nu este filiala unei instituții de credit autorizate în același stat membru sau a unui holding financiar din același stat membru;

16. „instituție de credit mamă din UE” înseamnă o instituție de credit mamă dintr-un stat membru care nu este filială a unei alte instituții de credit autorizate în orice stat membru sau a unui holding financiar din orice stat membru;

17. „holding financiar mamă din UE” înseamnă o instituție de credit care nu este filiala unei instituții de credit autorizate în orice stat membru sau a unui holding financiar din orice stat membru;

18. „entități din sectorul public” înseamnă organismele administrative necomerciale responsabile față de administrațiile centrale, autoritățile regionale sau locale, sau față de autoritățile care, din punctul de vedere al autorităților competente, exercită aceleași activități ca și autoritățile regionale sau cele locale, sau întreprinderile necomerciale deținute de administrațiile centrale care dispun de sisteme de garantare explicite și care pot include organisme cu administrare proprie reglementate de lege și care sunt supuse unui control public;

19. „holding financiar” înseamnă orice instituție financiară ale cărei filiale sunt fie în exclusivitate, fie în principal instituții de credit sau instituții financiare, cel puțin una dintre aceste filiale fiind o instituție de credit, și care nu este holding financiar mixt în sensul articolului 2 alineatul (15) din Directiva 2002/87/CE ( 15 );

20. „holding cu activitate mixtă” înseamnă o întreprindere-mamă, alta decât un holding financiar sau o instituție de credit sau un holding cu activitate mixtă în sensul articolului 2 alineatul (15) din Directiva 2002/87/CE, ale cărei filiale includ cel puțin o instituție de credit;

21. „întreprindere de servicii auxiliare” înseamnă o întreprindere a cărei activitate principală constă în deținerea sau gestionarea de proprietăți, de servicii de prelucrare a datelor sau orice altă activitate similară care este auxiliară activității principale a uneia sau mai multor instituții de credit;

22. „risc operațional” înseamnă riscul de pierderi care rezultă din neadecvarea sau eșecul unor procese, persoane sau sisteme interne sau din evenimente externe și care include riscurile legale;

23. „băncile centrale” includ Banca Centrală Europeană în lipsa unor alte mențiuni;

24. „risc de diluare” înseamnă riscul ca o sumă de primit să fie redusă prin acordarea de credite, în numerar sau nu, către debitor;

25. „probabilitatea de neplată” înseamnă probabilitatea de neplată de către o contrapartidă pe parcursul unui an de zile;

26. „pierdere”, în sensul titlului V capitolul 2 secțiunea 3, înseamnă pierderea economică, inclusiv efectele actualizărilor importante și costurile materiale directe și indirecte asociate recuperării sumelor de perceput pe un instrument;

27. „pierdere datorată nerambursării (LGD)” înseamnă raportul dintre pierderea pe o expunere datorată neplății de către o contrapartidă și suma exigibilă la momentul neplății;

28. „factor de conversie” înseamnă raportul dintre suma încă neatribuită dintr-o linie de credit care se va atribui și exigibilă în caz de neplată și partea încă neatribuită din linia de credit respectivă, importanța liniei de credit fiind determinată prin limita autorizată, cu excepția cazului în care limita neautorizată este mai mare;

29. „pierdere anticipată (EL)”, în sensul titlului V capitolul 2 secțiunea 3, înseamnă raportul dintre suma care se așteaptă să se piardă pe o expunere în caz de neplată de către o contrapartidă sau în caz de diluare pe parcursul unui an și suma exigibilă în caz de neplată;

30. „diminuarea riscului de credit” înseamnă tehnica folosită de o instituție de credit pentru a reduce riscul de credit asociat unei expuneri sau unor expuneri pe care instituția de credit continuă să le dețină;

31. „protecție finanțată a creditului” înseamnă tehnica de diminuare a riscului de credit prin care reducerea riscului de credit asociat unei expuneri a unei instituții de credit derivă din dreptul respectivei instituții – în cazul neplății de către o contrapartidă sau al unor alte evenimente de credit legate de contrapartidă – de a lichida sau de a obține transferul, atribuirea sau păstrarea unor active sau sume sau de a reduce sau înlocui valoarea expunerii cu diferența dintre valoarea expunerii și cuantumul unei creanțe asupra instituției de credit;

32. „protecție nefinanțată a creditului” înseamnă tehnica de diminuare a riscului de credit prin care reducerea riscului de credit asociat unei expuneri a unei instituții de credit derivă din angajarea unei terțe părți de a plăti o sumă în cazul neplății de către debitor sau a unor alte evenimente specificate legate de credit;

33. „operațiune de report” înseamnă orice tranzacție reglementată printr-un contract care intră sub incidența definiției de „contract de report” sau „acord de vânzare reversibilă” în sensul definiției articolului 3 alineatul (1) litera (m) din Directiva 2006/49/CE;

34. „operațiune de împrumut sau creditare de valori mobiliare sau mărfuri” înseamnă orice operațiune care intră sub incidența definiției de „creditare de valori mobiliare sau mărfuri” sau de „împrumut de valori mobiliare sau mărfuri” în sensul definiției articolului 3 alineatul (1) litera (n) din Directiva 2006/49/CE;

35. „instrument financiar asimilat lichidităților” înseamnă un certificat de depozit sau un alt instrument similar eliberat de instituția de credit finanțatoare;

36. „titlurizare” înseamnă o tranzacție sau un program în care riscul de credit asociat unei expuneri sau unui ansamblu de expuneri este împărțit în tranșe, cu următoarele caracteristici: (a) plățile sunt dependente de performanța expunerii sau a ansamblului de expuneri și (b) subordonarea tranșelor determină distribuirea pierderilor pe parcursul duratei tranzacției sau a programului;

37. „titlurizare tradițională” înseamnă o titlurizare care implică transferul economic al expunerilor care sunt titlurizate către un emitent de instrumente financiare securizate care eliberează valori mobiliare. Aceasta se efectuează prin transferul proprietății expunerilor titlurizate de la instituția de credit inițiatoare sau prin subparticipații. Valorile mobiliare emise nu reprezintă obligații de plată pentru instituția de credit inițiatoare;

38. „titlurizare sintetică” înseamnă o titlurizare în care împărțirea pe tranșe se efectuează prin folosirea de instrumente derivate de credit sau de garanții, iar ansamblul de expuneri nu este eliminat din bilanțul instituției de credit inițiatoare;

39. „tranșă” înseamnă un segment de risc de credit stabilit contractual și asociat unei expuneri sau unui număr de expuneri, în care o poziție din segment prezintă un risc de pierdere de credit mai mare sau mai mic decât o poziție cu același cuantum din orice alt segment, fără a se ține seama de protecția creditului oferită de terțe părți direct deținătorilor pozițiilor din segment sau din alte segmente;

40. „poziție de titlurizare” înseamnă expunerea la o titlurizare;

41. „inițiator” înseamnă oricare dintre următoarele: (a) o entitate care, individual sau prin intermediul unor entități asociate, a fost implicată direct sau indirect în contractul original care a creat obligațiile sau obligațiile potențiale ale debitorului sau ale debitorului potențial, care au determinat expunerea titlurizată sau (b) o entitate care cumpără expunerile unei terțe părți pe bilanțul său și apoi le titlurizează;

42. „sponsor” înseamnă o instituție de credit, alta decât o instituție de credit inițiatoare care stabilește și gestionează un program de instrumente comerciale garantate cu active sau un alt program de titlurizare, care achiziționează expuneri de la entități terțe;

43. „relansarea creditului” înseamnă un aranjament contractual în care calitatea creditului unei poziții de titlurizare se îmbunătățește față de cazul în care nu s-ar fi oferit relansarea, inclusiv relansările oferite de tranșele mai noi din titlurizare sau de alte tipuri de protecție a creditului;

44. „emitent de instrumente financiare securizate” înseamnă un trust corporativ sau o altă entitate, alta decât o instituție de credit, organizată pentru efectuarea de titlurizări, ale cărei activități sunt limitate la ceea ce este adecvat pentru realizarea obiectivului în cauză și a cărei structură are rolul de a izola obligațiile emitentului de instrumente financiare securizate de cele ale instituției de credit inițiatoare și ai cărei deținători de interese au dreptul să le dea în gaj sau să le schimbe fără restricții;

45. „grup de clienți aflați în legătură” înseamnă: (a) două sau mai multe persoane fizice sau juridice care, până la proba contrarie, constituie un risc unic, pentru că una dintre ele, direct sau indirect, deține controlul asupra celeilalte sau celorlalte sau (b) două sau mai multe persoane fizice sau juridice între care nu există o relație de control, astfel cum este definită la litera (a), dar care trebuie să fie considerate ca reprezentând un singur risc, deoarece legătura dintre ele este atât de strânsă încât, în cazul în care una din aceste persoane se confruntă cu probleme financiare, cealaltă sau toate celelalte persoane ar întâmpina probabil dificultăți de rambursare;

46. „legături strânse” înseamnă o situație în care două sau mai multe persoane fizice sau juridice sunt legate prin relații de: (a) participare, adică deținerea, directă sau prin control, a cel puțin 20 % din drepturile de vot sau din capitalul unei întreprinderi sau (b) control sau (c) situația în care două sau mai multe persoane fizice sau juridice sunt în permanență legate de una și aceeași persoană terță printr-o relație de control;

47. „burse recunoscute” înseamnă bursele recunoscute de autoritățile competente și care îndeplinesc următoarele condiții: (a) funcționează în mod regulat; (b) fac obiectul unor anumitor norme, adoptate sau aprobate de autoritățile competente din țara de origine a bursei, care definesc condițiile de funcționare a bursei respective, condițiile de acces la bursa respectivă, precum și condițiile pe care trebuie să le îndeplinească un contract înainte de a putea fi negociat la bursa respectivă și (c) dețin un mecanism compensatoriu prin care contractele menționate de anexa IV fac obiectul cerințelor de marjă zilnică care, în opinia autorităților competente, oferă o protecție corespunzătoare.

Articolul 5

Statele membre interzic persoanelor sau întreprinderilor care nu sunt instituții de credit să desfășoare activitatea de preluare de depozite sau de alte fonduri rambursabile de la populație.

Primul paragraf nu se aplică pentru preluarea de depozite sau alte fonduri rambursabile de către un stat membru sau de către autoritățile regionale sau locale ale unui stat membru sau de către organisme publice internaționale în care sunt membri unul sau mai multe state membre sau în cazurile prevăzute în mod expres de legislația internă sau comunitară, cu condiția ca aceste activități să fie supuse unor reglementări și controale menite să protejeze deponenții și investitorii, aplicabile situațiilor respective.







TITLUL II

CONDIȚII PRIVIND INIȚIEREA ȘI EXERCITAREA ACTIVITĂȚII INSTITUȚIILOR DE CREDIT

Articolul 6

Statele membre solicită instituțiilor de credit să obțină autorizații înainte de începerea propriu-zisă a activităților lor. Fără a aduce atingere articolelor 7-12, statele membre stabilesc condițiile pentru eliberarea acestei autorizații și le notofică Comisiei.

Articolul 7

Statele membre solicită ca cererile pentru autorizare să fie însoțite de un program de operațiuni care să descrie, inter alia, tipul de activitate prevăzut și organizarea structurală a instituției de credit respective.

Articolul 8

Statele membre nu pot să ceară ca cererea pentru autorizare să fie examinată în contextul nevoilor economice ale pieței.

Articolul 9

(1) Fără a aduce atingere altor condiții generale prevăzute de legislația internă, autoritățile competente nu acordă autorizații în cazul în care instituțiile de credit nu dețin fonduri proprii separate sau în cazurile în care capitalul inițial este mai mic de 5 milioane EUR.

„Capitalul inițial” include capitaluri și rezerve în conformitate cu articolul 57 literele (a) și (b).

Statele membre pot decide ca instituțiile de credit care nu îndeplinesc cerințele referitoare la fondurile proprii separate și care funcționau deja la 15 decembrie 1979 să își poată continua activitatea. Statele membre pot excepta respectivele instituții de credit de la îndeplinirea cerințelor prevăzute la articolul 11 alineatul (1) primul paragraf.

(2) Sub rezerva următoarelor condiții, statele membre pot acorda autorizația anumitor categorii de instituții de credit al căror capital inițial este inferior celui menționat la alineatul (1):

(a) capitalul inițial nu poate fi mai mic de 1 milion EUR,

(b) statele membre în cauză notifică Comisia în legătură cu motivele pentru care au recurs la opțiunea respectivă și

(c) denumirea fiecărei instituții de credit care nu deține capitalul minim menționat la alineatul (1) se marchează în consecință în lista menționată la articolul 14.

Articolul 10

(1) Fondurile proprii ale unei instituții de credit nu pot scădea sub nivelul capitalului inițial prevăzut la articolul 9 la momentul emiterii autorizației.

(2) Statele membre pot decide ca instituțiile de credit care funcționau deja la 1 ianuarie 1993, ale căror fonduri proprii nu ating nivelurile prevăzute pentru capitalul inițial la articolul 9, să își poată continua activitatea. În acest caz, fondurile lor proprii nu pot sădea sub nivelul maxim atins începând cu 22 decembrie 1989.

(3) În cazul în care controlul asupra unei instituții de credit care se încadrează în categoria prevăzută la alineatul (2) este preluat de către o persoană fizică sau juridică, alta decât cea care deținea anterior controlul instituției în cauză, fondurile proprii ale instituției respective trebuie să atingă cel puțin nivelul prevăzut pentru capitalul inițial la articolul 9.

(4) În anumite situații specifice și cu acordul autorităților competente, în cazul în care două sau mai multe instituții de credit din categoria menționată la alineatul (2) fuzionează, fondurile proprii ale instituției rezultate din fuziune nu pot fi inferioare fondurilor proprii totale ale instituțiilor care au fuzionat, atât timp cât nivelurile corespunzătoare prevăzute la articolul 9 nu au fost atinse.

(5) În cazul în care, în situațiile prevăzute la alineatele (1), (2) și (4), este necesară reducerea fondurilor proprii, autoritățile competente pot acorda unei instituții de credit, în cazul în care împrejurările justifică o asemenea măsură, o perioadă limitată în care să rectifice situația respectivă sau să își înceteze activitatea.

Articolul 11

(1) Autoritățile competente acordă autorizația instituțiilor de credit numai în momentul în care există cel puțin două persoane care gestionează în mod efectiv activitatea instituției de credit respective.

Autoritățile respective nu acordă autorizația în cazul în care persoanele respective nu au o bună reputație sau nu au suficientă experiență pentru a avea astfel de responsabilități.

(2) Fiecare stat membru solicită următoarele:

(a) orice instituție de credit care este persoană juridică și care, în conformitate cu legislația internă, are un sediu social, are sediul central în același stat membru în care se află sediul social și

(b) orice instituție de credit are sediul central în statul membru care i-a eliberat autorizația și în care își desfășoară efectiv activitatea.

Articolul 12

(1) Autoritățile competente nu eliberează autorizații privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit înainte de a primi informații cu privire la identitatea acționarilor sau a membrilor, direcți sau indirecți, persoane fizice sau juridice, care dețin participații calificate, precum și cu privire la valoarea participațiilor acestora.

▼M2

Pentru a se stabili dacă au fost respectate criteriile privind participația calificată în sensul prezentului articol, se ține seama de drepturile de vot menționate la articolele 9 și 10 din Directiva 2004/109/CE ( 16 ), precum și de condițiile de cumulare stabilite la articolul 12 alineatele (4) și (5) din directiva respectivă.

Statele membre nu țin seama de drepturile de vot sau de acțiunile deținute de societăți de investiții sau de instituții de credit ca urmare a subscrierii de instrumente financiare și/sau a plasării instrumentelor financiare în baza unui angajament ferm prevăzute în anexa I secțiunea A punctul 6 la Directiva 2004/39/CE ( 17 ), cu condiția ca drepturile respective să nu fie exercitate sau utilizate în vreun alt mod pentru a interveni în administrarea activității emitentului, pe de o parte, și cedate în termen de un an de la data achiziției, pe de altă parte.

▼B

(2) Autoritățile competente refuză să acorde o autorizație în cazul în care, având în vedere necesitatea de a asigura gestionarea sănătoasă și prudențială a unei instituții de credit, autoritățile respective nu consideră satisfăcătoare calitatea acționarilor sau a membrilor.

(3) În situația în care există legături strânse între instituțiile de credit și orice alte persoane fizice sau juridice, autoritățile competente acordă autorizația numai în cazul în care legăturile respective nu împiedică exercitarea efectivă a funcțiilor lor de supraveghere.

Autoritățile competente nu eliberează autorizația în cazul în care actele cu putere de lege sau actele administrative ale unei țări terțe, care reglementează activitatea uneia sau mai multor persoane fizice sau juridice cu care instituția de credit respectivă are legături strânse, sau dificultățile survenite în punerea în aplicare a respectivelor acte împiedică exercitarea efectivă a funcțiilor de supraveghere ale autorităților respective.

Autoritățile competente solicită instituțiilor de credit să le ofere informațiile necesare pentru a monitoriza în mod continuu respectarea condițiilor menționate de prezentul alineat.

Articolul 13

Motivele pentru care se refuză acordarea unei autorizații sunt aduse la cunoștința solicitantului în termen de șase luni de la primirea solicitării respective sau, în cazul în care solicitarea este incompletă, în termen de șase luni de la trimiterea de către solicitant a informațiilor necesare pentru luarea deciziei. În orice caz, decizia se ia în termen de 12 luni de la primirea cererii.

Articolul 14

Fiecare autorizație emisă este notificată Comisiei.

Denumirea fiecărei instituții de credit autorizate se înscrie pe o listă. Comisia publică lista respectivă în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și o actualizează periodic.

Articolul 15

(1) Înainte de autorizarea unei instituții de credit, autoritatea competentă consultă autoritățile competente dintr-un alt stat membru implicat în următoarele cazuri:

(a) instituția de credit în cauză este filiala unei instituții de credit autorizate în alt stat membru sau

(b) instituția de credit în cauză este filiala unei întreprinderi-mamă a unei instituții de credit autorizate în alt stat membru sau

(c) instituția de credit în cauză este controlată de aceleași persoane, fizice sau juridice, care controlează o instituție de credit autorizată în alt stat membru.

(2) Autoritatea competentă consultă, înainte de a emite autorizația, autorittatea competentă din celălalt stat membru, care este responsabilă cu supravegherea întreprinderilor de asigurare sau a întreprinderilor de investiții în următoarele cazuri:

(a) instituția de credit în cauză este filiala unei întreprinderi de asigurare sau a unei întreprinderi de investiții autorizate în Comunitate sau

(b) instituția de credit în cauză este filiala unei întreprinderi mame a unei întreprinderi de asigurare sau a unei întreprinderi de investiții autorizate în Comunitate sau

(c) instituția de credit în cauză este controlată de aceleași persoane, fizice sau juridice, care controlează o întreprindere de asigurare sau o întreprindere de investiții autorizate în Comunitate.

(3) Autoritățile competente relevante menționate la alineatele (1) și (2) se consultă în special atunci când evaluează calitatea acționarilor, precum și reputația și experiența directorilor care participă la gestionarea unei alte entități din același grup. Autoritățile fac schimb de informații privind calitatea acționarilor, precum și reputația și experiența directorilor, informații care sunt relevante pentru acordarea unei autorizații, precum și pentru evaluarea continuă a respectării condițiilor de funcționare.

Articolul 16

Statele membre gazdă nu pot solicita autorizare sau capital de dotare pentru sucursalele instituțiilor de credit autorizate în alte state membre. Înființarea și supravegherea sucursalelor în cauză pot fi realizate în conformitate cu articolele 22, 25, 26 alineatele (1)-(3), 29-37 și 40.

Articolul 17

(1) Autoritățile competente pot retrage autorizația unei instituții de credit numai în următoarele situații:

(a) instituția de credit în cauză nu utilizează autorizația respectivă timp de 12 luni, renunță în mod expres la aceasta sau încetează să mai exercite o activitate pe o perioadă mai mare de șase luni, în cazul în care statul membru respectiv nu prevede că în astfel de situații autorizația își pierde valabilitatea;

(b) instituția de credit în cauză a obținut autorizația respectivă prin declarații false sau prin alte mijloace nelegitime;

(c) instituția de credit în cauză nu mai îndeplinește condițiile în temeiul cărora i-a fost acordată autorizația;

(d) instituția de credit în cauză nu mai posedă fonduri proprii suficiente sau se consideră că nu își mai poate onora obligațiile față de creditori și, în special, nu mai prezintă garanții pentru activele încredințate ei sau

(e) instituția de credit în cauză se încadrează într-una dintre situațiile pentru care legislația internă prevede retragerea autorizației.

(2) Orice retragere a unei autorizații este justificată, iar persoanele respective sunt informate în consecință. Retragerea autorizației este adusă la cunoștința Comisiei.

Articolul 18

În scopul exercitării activităților specifice și fără a aduce atingere dispozițiilor referitoare la utilizarea termenilor „bancă”, „casă de economii” sau alți termeni utilizați în statele membre gazde și care denumesc instituții bancare, instituțiile de credit utilizează pe întreg teritoriul Comunității aceeași denumire pe care o utilizează și în statul membru în care își au sediul central. În cazul în care există pericolul unor confuzii, statul membru gazdă poate solicita, pentru clarificare, ca denumirea instituției respective să fie însoțită de anumite detalii explicative.

▼M2

Articolul 19

(1) Statele membre impun oricărei persoane fizice sau juridice sau unor astfel de persoane care acționează concertat (denumite în continuare „potențialul achizitor”), care a decis să achiziționeze, direct sau indirect, o participație calificată într-o instituție de credit, sau să majoreze, direct sau indirect, o astfel de participație calificată într-o instituție de credit, astfel încât proporția drepturilor de vot sau a capitalului deținut să fie egală sau mai mare decât 20 %, 30 % sau 50 % sau astfel încât instituția de credit să devină filiala lor (denumită în continuare „proiect de achiziție”), să notifice mai întâi în scris autoritățile competente ale instituției de credit în cadrul căreia intenționează să achiziționeze ori să majoreze o participație calificată, indicând valoarea participației vizate și informațiile relevante menționate la articolul 19a alineatul (4). Nu este necesar ca statele membre să aplice pragul de 30 % în cazurile în care, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/109/CE, aplică un prag de o treime.

(2) Autoritățile competente transmit potențialului achizitor, imediat și, în orice caz, în termen de două zile lucrătoare de la primirea notificării, precum și de la eventuala primire ulterioară a informațiilor menționate la alineatul (3), confirmarea de primire în scris.

Autoritățile competente au la dispoziție un termen de cel mult șaizeci de zile lucrătoare de la data confirmării scrise de primire a notificării și a tuturor documentelor pe care statele membre solicită să fie anexate notificării în baza listei prevăzute la articolul 19a alineatul (4) (denumită în continuare „termen de evaluare”), pentru a finaliza evaluarea menționată la articolul 19a alineatul (1) (denumită în continuare „evaluarea”).

În momentul transmiterii confirmării de primire, autoritățile competente comunică potențialului achizitor data de expirare a termenului de evaluare.

(3) În cursul termenului de evaluare, dar mai târziu de cea de-a cincizecea zi lucrătoare a termenului respectiv, autoritățile competente pot, dacă este necesar, să solicite informațiile suplimentare necesare pentru finalizarea evaluării. O astfel de solicitare se face în scris, precizându-se informațiile suplimentare necesare.

Termenul de evaluare se întrerupe între data solicitării de informații de către autoritățile competente și data primirii răspunsului potențialului achizitor la această solicitare. Intervalul în care termenul de evaluare se întrerupe nu poate depăși douăzeci de zile lucrătoare. Orice solicitări suplimentare formulate de autoritățile competente în vederea completării sau clarificării informațiilor sunt la discreția autorităților competente, dar nu pot conduce la întreruperea termenului de evaluare.

(4) Autoritățile competente pot prelungi perioada de întrerupere menționată la articolul 3 paragraful al doilea cu până la treizeci de zile lucrătoare, în cazul în care potențialul achizitor este:

(a) stabilit sau face obiectul unor reglementări din afara Comunității; sau

(b) o persoană fizică sau juridică și nu face obiectul supravegherii în temeiul prezentei directive sau al Directivelor 85/611/CEE ( 18 ), 92/49/CEE ( 19 ), 2002/83/CE ( 20 ), 2004/39/CE sau 2005/68/CE ( 21 ).

(5) În cazul în care autoritățile competente, la finalizarea evaluării, decid să se opună proiectului de achiziție, acestea informează în scris potențialul achizitor în termen de două zile lucrătoare și fără a depăși termenul de evaluare, indicând motivele care au stat la baza acestei decizii. În conformitate cu legislația internă, la cererea potențialului achizitor, se poate pune la dispoziția publicului o motivare corespunzătoare a deciziei. Aceasta nu împiedică un stat membru să permită autorității competente să facă publică motivarea respectivă, fără a fi necesară cererea potențialului achizitor.

(6) În cazul în care autoritățile competente nu se opun proiectului de achiziție, în cursul termenului de evaluare, aceasta se consideră aprobată.

(7) Autoritățile competente pot stabili un termen maxim pentru finalizarea proiectului de achiziție și îl pot prelungi, atunci când este necesar.

(8) Statele membre nu pot impune cerințe mai stricte decât cele prevăzute în prezenta directivă pentru notificarea autorităților competente și pentru aprobarea de către acestea a unor achiziții directe sau indirecte de capital sau de drepturi de vot.

▼M2

Articolul 19a

(1) La examinarea notificării prevăzute la articolul 19 alineatul (1) și a informațiilor menționate la articolul 19 alineatul (3), autoritățile competente evaluează, pentru a asigura administrarea sănătoasă și prudentă a instituției de credit vizată de achiziție și ținând seama de posibila influență a potențialului achizitor asupra instituției de credit caracterul adecvat al potențialului achizitor, precum și soliditatea financiară a proiectului de achiziție, pe baza tuturor criteriilor următoare:

(a) reputația potențialului achizitor;

(b) reputația și experiența oricărei persoane care va conduce activitatea instituției de credit în urma proiectului de achiziție;

(c) soliditatea financiară a potențialului achizitor, în special în ceea ce privește tipul de activitate desfășurată și prevăzută a se desfășura în cadrul instituției de credit vizate de proiectul de achiziție;

(d) capacitatea instituției de credit de a respecta și de a continua să respecte obligațiile prudențiale care îi revin în temeiul prezentei directive și, după caz, în temeiul altor directive, în special Directivele 2000/46/CE, 2002/87/CE și 2006/49/CE, în special condiția ca grupul din care va face parte să aibă o structură care să permită exercitarea unei supravegheri efective, schimbul efectiv de informații între autoritățile competente și împărțirea responsabilităților între autoritățile competente;

(e) existența unor motive rezonabile de a suspecta că o operațiune sau o tentativă de spălare de bani sau de finanțare a unor acte de terorism în înțelesul articolului 1 din Directiva 2005/60/CE ( 22 ) este sau a fost săvârșită în legătură cu proiectul de achiziție sau că proiectul de achiziție ar putea crește un astfel de risc.

(2) Autoritățile competente se pot opune proiectului de achiziție numai în cazul în care există motive rezonabile în acest sens, în conformitate cu criteriile stabilite la alineatul (1), sau în cazul în care informațiile furnizate de potențialul achizitor sunt incomplete.

(3) Statele membre nu impun condiții prealabile în ceea ce privește cota de participație care trebuie să fie achiziționată, și nici nu permit autorităților lor competente să examineze proiectul de achiziție în termenii nevoilor economice ale pieței.

(4) Statele membre fac publică o listă cu informațiile necesare pentru a efectua evaluarea și care trebuie furnizată autorităților competente în momentul notificării menționate la articolul 19 alineatul (1). Informațiile solicitate sunt proporționale cu și adaptate naturii potențialului achizitor și proiectului de achiziție. Statele membre nu solicită informații care nu prezintă relevanță pentru o evaluare prudențială.

(5) Fără a aduce atingere articolului 19 alineatele (2), (3) și (4), în cazul în care autoritatea competentă este notificată în legătură cu două sau mai multe proiecte de achiziție sau majorare de participații calificate pentru aceeași instituție de credit, aceasta din urmă tratează potențialii achizitori în mod nediscriminatoriu.

Articolul 19b

(1) Autoritățile competente implicate acționează consultându-se reciproc pe deplin atunci când efectuează evaluarea, în cazul în care potențialul achizitor este:

(a) o instituție de credit, o întreprindere de asigurare, o întreprindere de reasigurare, o societate de investiții sau o societate de administrare în înțelesul articolului 1a punctul 2 din Directiva 85/611/CEE (denumită în continuare „societate de administrare a OPCVM”) autorizată într-un alt stat membru sau într-un alt sector decât cel vizat de achiziție;

(b) întreprinderea-mamă a unei instituții de credit, a unei întreprinderi de asigurare, a unei întreprinderi de reasigurare, a unei societăți de investiții sau a unei societăți de administrare a OPCVM, autorizată într-un alt stat membru sau într-un alt sector decât cel vizat de achiziție; sau

(c) o persoană fizică sau juridică ce controlează o instituție de credit, o întreprindere de asigurare, o întreprindere de reasigurare, o societate de investiții sau o societate de administrare a OPCVM, autorizată într-un alt stat membru sau într-un alt sector decât cel vizat de achiziție.

(2) Autoritățile competente își furnizează reciproc informații esențiale sau relevante pentru evaluare, fără întârzieri nejustificate. Astfel, acestea își comunică, la cerere, orice informație relevantă și, din oficiu, orice informație esențială. Orice decizie a autorității competente care a autorizat instituția de credit vizată de proiectul de achiziție indică eventualele opinii sau rezerve formulate de autoritatea competentă responsabilă pentru potențialul achizitor.

▼M2

Articolul 20

Statele membre impun oricărei persoane fizice sau juridice care a decis să cedeze, direct sau indirect, o participație calificată într-o instituție de credit să notifice mai întâi în scris autoritățile competente din statul membru gazdă, indicând mărimea participației vizate. O astfel de persoană, trebuie, de asemenea, să notifice autoritățile competente dacă a decis să își reducă participația calificată astfel încât proporția drepturilor de vot sau a capitalului deținut să scadă sub 20 %, 30 % sau 50 % sau astfel încât instituția de credit să înceteze să mai fie filiala lor. Nu este necesar ca statele membre să aplice pragul de 30 % în cazurile în care, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/109/CE, aplică un prag de o treime.

▼B

Articolul 21

(1) Instituțiile de credit comunică autorităților competente, de îndată ce dobândesc informații în acest sens, achizițiile sau vânzările de participații la capitalul lor care fac ca participațiile să depășească sau să scadă sub pragurile menționate la articolul 19 alineatul (1) și la articolul 20.

De asemenea, cel puțin o dată pe an, instituțiile de credit aduc la cunoștința autorităților competente numele acționarilor și membrilor care dețin participații calificate, precum și dimensiunile respectivelor participații, în conformitate cu, de exemplu, informațiile primite în cadrul adunărilor generale anuale ale acționarilor și membrilor sau ca rezultat al respectării reglementărilor referitoare la societățile cotate la bursă.

(2) Statele membre solicită ca, în cazul în care este posibil ca influența exercitată de persoanele menționate la articolul 19 alineatul (1) să funcționeze în detrimentul unei gestionări sănătoase și prudențiale a instituției de credit, autoritățile competente să adopte măsuri adecvate pentru încetarea situației respective. Asemenea măsuri pot consta, de exemplu, în interdicții, sancțiuni aplicate cadrelor de conducere sau suspendarea exercitării dreptului de vot aferent acțiunilor deținute de acționarii sau membrii respectivi.

Măsuri similare se aplică și în cazul persoanelor fizice sau juridice care nu respectă obligația de a oferi informații prealabile, astfel cum se prevede la articolul 19 alineatul (1).

În cazul în care se dobândește o participație în pofida opoziției autorităților competente, statele membre, indiferent de sancțiunile ce urmează a fi adoptate, dispun fie suspendarea exercitării drepturilor de vot aferente, fie nulitatea voturilor exprimate, fie posibilitatea anulării acestora.

▼M2

(3) Pentru a se stabili dacă au fost respectate criteriile privind participația calificată în sensul articolelor 19 și 20 și al prezentului articol, se ține seama de drepturile de vot menționate la articolele 9 și 10 din Directiva 2004/109/CE, precum și de condițiile de cumulare stabilite la articolul 12 alineatele (4) și (5) din directiva respectivă.

Pentru a stabili dacă au fost respectate criteriile privind participația calificată prevăzute la prezentul articol, statele membre nu țin seama de drepturile de vot sau de acțiunile deținute de societăți de investiții sau de instituții de credit ca urmare a subscrierii de instrumente financiare și/sau a plasării instrumentelor financiare în baza unui angajament ferm prevăzute în anexa I secțiunea A punctul 6 la Directiva 2004/39/CE, cu condiția ca drepturile respective să nu fie exercitate sau utilizate în vreun alt mod pentru a interveni în administrarea activității emitentului, pe de o parte, și cedate în termen de un an de la data achiziției, pe de altă parte.

▼B

Articolul 22

(1) Autoritățile competente din statele membre de origine solicită ca fiecare instituție de credit să dispună de principii robuste de guvernanță care includ o structură organizatorică clară cu linii de responsabilitate bine definite, transparente și consistente, procese eficiente care identifică, gestionează, monitorizează și raportează riscurile la care este sau poate fi expusă respectiva instituție, precum și mecanisme adecvate de control intern, inclusiv proceduri administrative și contabile optime.

(2) Dispozițiile, procesele și mecanismele menționate la alineatul (1) sunt cuprinzătoare și proporționale cu natura, dimensiunea și complexitatea activităților instituțiilor de credit. Se iau în considerare criteriile tehnice menționate de anexa V.







TITLUL III

DISPOZIȚII PRIVIND LIBERTATEA DE STABILIRE ȘI LIBERTATEA DE A PRESTA SERVICII







Secțiunea 1

Instituții de credit

Articolul 23

Statele membre adoptă dispoziții în conformitate cu care pot fi desfășurate pe teritoriul lor activitățile prevăzute de anexa 1, în conformitate cu articolele 25, 26 alineatele (1)-(3), 28 alineatele (1) și (2) și 29-37, fie prin înființarea unei sucursale, fie prin prestarea de servicii de către orice instituție de credit autorizată și supravegheată de către autoritățile competente dintr-un alt stat membru, cu condiția ca activitățile respective să facă obiectul autorizației.







Secțiunea 2

Instituții financiare

Articolul 24

(1) Statele membre adoptă dispoziții care să prevadă ca activitățile menționate de anexa 1 să poată fi desfășurate pe teritoriul lor, în conformitate cu articolele 25, 26 alineatele (1)-(3), 28 alineatele (1) și (2) și 29-37, fie prin înființarea unei sucursale, fie prin prestarea de servicii de către orice instituție financiară din alt stat membru, care poate fi fie filiala unei instituții de credit fie o filială deținută în comun de două sau mai multe instituții de credit, ale căror contract de societate și statut permit desfășurarea acestor activități și care îndeplinesc următoarele condiții:

(a) întreprinderea sau întreprinderile-mamă sunt instituții de credit autorizate în statele membre prin legea care reglementează și activitatea instituției financiare;

(b) activitățile respective se desfășoară efectiv pe teritoriul aceluiași stat membru;

(c) întreprinderea sau întreprinderile-mamă dețin cel puțin 90 % din drepturile de vot aferente numărului de acțiuni sau părți sociale deținute în capitalul social al instituției financiare;

(d) întreprinderea sau întreprinderile-mamă îndeplinesc cerințele autorităților competente în ceea ce privește gestionarea prudențială a instituției financiare și trebuie să fi declarat, cu consimțământul autorităților competente din statul membru de origine, că garantează în solidar angajamentele asumate de instituția financiară și

(e) instituția financiară este inclusă efectiv, în special în ceea ce privește activitățile respective, în supravegherea consolidată a întreprinderii-mamă sau a fiecăreia dintre întreprinderile-mamă, în conformitate cu titlul V capitolul 4 secțiunea 1, în special în sensul cerințelor privind fondurile proprii minime prevăzute la articolul 75 pentru controlul expunerilor maxime și în sensul limitării participațiilor prevăzute la articolele 120-122.

Respectarea acestor condiții este verificată de autoritățile competente din statul membru de origine, care eliberează instituției financiare un certificat de conformitate, care este parte integrantă din notificarea menționată la articolele 25 și 28.

Autoritățile competente din statul membru de origine asigură supravegherea instituției financiare în conformitate cu articolele 10 alineatul (1), 19-22, 40, 42-52 și 54.

(2) În cazul în care o instituție financiară menționată la alineatul (1) primul paragraf nu mai îndeplinește toate condițiile impuse, statul membru de origine înștiințează autoritățile competente din statul membru gazdă, iar activitățile desfășurate de instituția respectivă în statul membru gazdă fac obiectul legislației statului membru gazdă respectiv.

(3) Dispozițiile alineatelor (1) și (2) se aplică, mutatis mutandis, filialelor unei instituții financiare menționate la alineatul (1) primul paragraf.







Secțiunea 3

Exercitarea dreptului de stabilire

Articolul 25

(1) Orice instituție de credit care dorește să își deschidă o sucursală pe teritoriul unui alt stat membru notifică autoritățile competente din statul membru de origine.

(2) Statele membre solicită fiecărei instituții de credit care dorește să își deschidă o sucursală într-un alt stat membru să furnizeze următoarele informații, la depunerea notificării menționate la alineatul (1):

(a) statul membru pe teritoriul căruia instituția de credit respectivă intenționează să își înființeze o sucursală;

(b) un program de activități care să specifice, inter alia, tipurile de activități anticipate și structura organizatorică a sucursalei respective;

(c) adresa din statul membru gazdă din care pot fi obținute documente și

(d) numele celor care răspund de gestionarea sucursalei.

(3) În cazul în care autoritățile competente din statul membru de origine nu au nici un motiv pentru a pune la îndoială caracterul adecvat al structurii administrative sau situația financiară a instituției de credit, având în vedere activitățile anticipate, autoritățile respective, în termen de trei luni de la primirea informațiilor prevăzute la alineatul (2), comunică informațiile respective autorităților competente din statul membru gazdă și informează instituția de credit în consecință.

Autoritățile competente din statul membru de origine comunică, de asemenea, valoarea fondurilor proprii și cuantumul cerințelor de capital impuse instituției de credit în conformitate cu articolul 75.

Prin derogare de la paragraful al doilea, în cazul prevăzut la articolul 24, autoritățile competente din statul membru gazdă comunică cuantumul fondurilor proprii ale instituției financiare și cuantumul cerințelor privind fondurile proprii consolidate și capitalul consolidat impuse instituției de credit care este întreprindere-mamă în conformitate cu articolul 75.

(4) În cazul în care autoritățile competente din statul membru de origine refuză să comunice informațiile prevăzute la alineatul (2) autorităților competente din statul membru gazdă, refuzul este motivat în fața instituției de credit în cauză în termen de trei luni de la primirea tuturor informațiilor.

Refuzul de a răspunde sau absența unui astfel de răspuns pot fi atacate într-o instanță din statul membru de origine.

Articolul 26

(1) Înainte ca sucursala unei instituții de credit să își înceapă activitatea, autoritățile competente din statul membru gazdă, în termen de două luni de la primirea informațiilor menționate la articolul 25, organizează supravegherea instituției de credit în conformitate cu secțiunea 5 indicând, în cazul în care este necesar pentru interesul general, și condițiile în care pot fi desfășurate activitățile respective în statul membru gazdă.

(2) La primirea unei comunicări din partea autorităților competente din statul membru gazdă sau în cazul în care perioada menționată la alineatul (1) expiră fără a se primi nici o comunicare din partea statului membru gazdă, sucursala poate fi înființată și își poate începe activitatea.

(3) În cazul modificării conținutului unei informații comunicate în conformitate cu articolul 25 alineatul (2) literele (b), (c) sau (d), instituția de credit înștiințează în scris autoritățile competente din statul membru de origine și statul membru gazdă, cu cel puțin o lună înainte de modificarea respectivă, pentru a permite autorităților competente din statul membru de origine să ia o decizie în conformitate cu dispozițiile articolului 25 și, de asemenea, pentru a permite autorităților competente din statul membru gazdă să ia o decizie în conformitate cu dispozițiile alineatului (1) din prezentul articol.

(4) Se consideră că sucursalele care și-au început deja activitatea, în conformitate cu dispozițiile în vigoare în statele membre gazdă, înainte de 1 ianuarie 1993, au făcut deja obiectul procedurilor prevăzute la articolul 25 și la alineatele (1) și (2) din prezentul articol. Începând cu 1 ianuarie 1993, sucursalele respective intră sub incidența prezentului articol alineatul (3), a articolelor 23 și 43, precum și a secțiunilor 2 și 5.

Articolul 27

Mai multe sedii secundare înființate în același stat membru de o instituție de credit cu sediul în alt stat membru sunt considerate o singură sucursală.







Secțiunea 4

Exercitarea libertății de a presta servicii

Articolul 28

(1) Orice instituție de credit care dorește să își exercite pentru prima dată libertatea de a presta servicii pe teritoriul unui alt stat membru înștiințează în acest sens autoritățile competente din statul membru de origine în legătură cu activitățile menționate de anexa 1 pe care dorește să le desfășoare.

(2) În termen de o lună de la primirea înștiințării menționate la alineatul (1), autoritățile competente din statul membru de origine trimit notificarea respectivă autorităților competente din statul membru gazdă.

(3) Prezentul articol nu aduce atingere în nici un fel drepturilor dobândite de instituțiile de credit prestatoare de servicii înainte de 1 ianuarie 1993.







Secțiunea 5

Puterile autorităților competente din statul membru gazdă

Articolul 29

În scopuri statistice, statele membre gazdă pot solicita tuturor instituțiilor de credit care au sucursale pe teritoriul lor să depună la autoritățile competente din statul membru gazdă respectiv rapoarte periodice cu privire la activitatea lor în statul membru gazdă respectiv.

În îndeplinirea responsabilităților care le revin în conformitate cu articolul 41, statele membre gazdă pot solicita ca sucursalele instituțiilor de credit din alte state membre să ofere aceleași informații pe care le solicită instituțiilor de credit naționale în scopul respectiv.

Articolul 30

(1) În cazul în care autoritățile competente dintr-un stat membru gazdă constată că o instituție de credit care are o sucursală sau prestează servicii pe teritoriul statului respectiv nu respectă dispozițiile legale adoptate în acel stat în conformitate cu dispozițiile prezentei directive privind puterile autorităților competente din statul membru gazdă, respectivele autorități solicită instituției de credit în cauză să pună capăt neregulii respective.

(2) În cazul în care instituția de credit în cauză nu adoptă măsurile necesare, autoritățile competente din statul membru gazdă informează în consecință autoritățile competente din statul membru de origine.

Autoritățile competente din statul membru de origine iau cât mai curând posibil toate măsurile necesare, pentru a se asigura că instituția de credit în cauză pune capăt neregulii respective. Natura acestor măsuri va fi comunicată autorităților competente din statul membru gazdă.

(3) În cazul în care, în pofida măsurilor aplicate de statul membru de origine sau datorită faptului că măsurile respective sunt inadecvate sau nu sunt disponibile în statul membru respectiv, instituția de credit în cauză continuă să încalce dispozițiile legale menționate la alineatul (1), care sunt în vigoare în statul membru gazdă, statul respectiv poate lua măsurile necesare, după informarea autorităților competente din statul membru de origine, pentru a preveni și pentru a sancționa orice viitoare nereguli și, în măsura în care este necesar, pentru a împiedica instituția respectivă să întreprindă noi tranzacții pe teritoriul său. Statele membre se asigură că înmânarea documentelor legale necesare pentru aplicarea măsurilor în cauză față de instituțiile de credit este posibilă pe teritoriile lor.

Articolul 31

Dispozițiile articolelor 29 și 30 nu aduce atingere prerogativelor statelor membre gazdă de a lua măsurile adecvate pentru prevenirea sau sancționarea neregulilor comise pe teritoriul lor, care contravin dispozițiilor legale adoptate în interesul general. Aceste măsuri includ și posibilitatea de a împiedica instituțiile care au comis nereguli să efectueze noi tranzacții pe teritoriile lor.

Articolul 32

Orice măsură adoptată în conformitate cu articolul 30 alineatele (2) și (3) sau cu articolul 31, care implică sancțiuni sau restricții în exercitarea libertății de a presta servicii, este justificată în mod corespunzător și comunicată instituției de credit în cauză. Orice astfel de măsură poate face obiectul unei căi de atac judiciare în statul membru în care