2009L0138 — RO — 09.12.2011 — 001.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

►B DIRECTIVA 2009/138/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) (reformare) (Text cu relevanță pentru SEE) (JO L 335, 17.12.2009, p.1)

Astfel cum a fost modificat prin:









▼B

DIRECTIVA 2009/138/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

din 25 noiembrie 2009

privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II)

(reformare)

(Text cu relevanță pentru SEE)







PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 47 alineatul (2) și articolul 55, având în vedere propunerea Comisiei, având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European ( 1 ), după consultarea Comitetului Regiunilor, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 din tratat ( 2 ), întrucât: (1) Următoarele directive urmează să facă obiectul mai multor modificări substanțiale: prima Directivă a Consiliului 73/239/CEE din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă alta decât asigurarea de viață ( 3 ), Directiva 78/473/CEE a Consiliului din 30 mai 1978 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative în domeniul coasigurării comunitare ( 4 ), Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică ( 5 ), a doua Directivă a Consiliului 88/357/CEE din 22 iunie 1988 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, alta decât asigurarea de viață, și de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii ( 6 ), Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă, alta decât asigurarea de viață (a treia directivă privind asigurarea generală) ( 7 ), Directiva 98/78/CE a Parlamentului European și Consiliului din 27 octombrie 1998 privind supravegherea suplimentară a întreprinderilor de asigurare și de reasigurare care fac parte dintr-un grup de asigurare ( 8 ), Directiva 2001/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 martie 2001 privind reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare ( 9 ), Directiva 2002/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind asigurarea de viață ( 10 ) și Directiva 2005/68/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 noiembrie 2005 privind reasigurarea ( 11 ). Din motive de claritate, ar trebui să se procedeze la reformarea directivelor menționate. (2) Pentru a facilita inițierea și desfășurarea activităților de asigurare și de reasigurare este necesară eliminarea diferențelor semnificative dintre legislațiile statelor membre privind normele care se aplică întreprinderilor de asigurare și de reasigurare. Prin urmare, ar trebui instituit un cadru juridic pentru a permite întreprinderilor de asigurare și reasigurare să își desfășoare activitatea de asigurare pe piața internă facilitând, astfel, întreprinderilor de asigurare și reasigurare cu sediul central în Comunitate acoperirea riscurilor și obligațiilor situate în interiorul Comunității. (3) Este în interesul bunei funcționări a pieței interne să se stabilească norme coordonate privind supravegherea grupurilor de asigurare și, în vederea protejării creditorilor, privind procedurile de reorganizare și lichidare referitoare la întreprinderile de asigurare. (4) Este indicat ca anumite întreprinderi care furnizează servicii de asigurare să nu fie acoperite de sistemul instituit prin prezenta directivă datorită dimensiunii lor, statutului lor legal, naturii lor – fiind strâns legate de sistemele publice de asigurare – sau datorită serviciilor pe care le oferă. În plus, este de dorit excluderea anumitor instituții din anumite state membre, a căror activitate acoperă numai un sector foarte restrâns și este limitată prin lege la un anumit teritoriu sau la anumite persoane. (5) Întreprinderile foarte mici de asigurare care îndeplinesc anumite condiții, inclusiv un nivel al venitului din prime brute subscrise mai mic de 5 milioane EUR, sunt excluse din domeniul de aplicare a prezentei directive. Cu toate acestea, toate întreprinderile de asigurare și reasigurare care sunt autorizate deja în conformitate cu directivele în vigoare, ar trebui să fie în continuare autorizate la data aplicării prezentei directive. Întreprinderile care sunt excluse din domeniul de aplicare a prezentei directive ar trebui să se poată prevala de libertățile fundamentale prevăzute în tratat. Întreprinderile în cauză pot opta să solicite să fie autorizate în conformitate cu prezenta directivă pentru a beneficia de autorizația unică prevăzută de prezenta directivă. (6) Statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a solicita înregistrarea întreprinderilor care desfășoară activități de asigurare și reasigurare și care sunt excluse din domeniul de aplicare a prezentei directive. Statele membre pot, de asemenea, să supună întreprinderile în cauză supravegherii prudențiale și legale. (7) Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi ( 12 ), cea de a șaptea Directivă a Consiliului 83/349/CEE din 13 iunie 1983 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile consolidate ( 13 ), cea de a doua Directivă a Consiliului 84/5/CEE din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule ( 14 ), Directiva 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare ( 15 ) și Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind accesul la activitate și desfășurarea activității instituțiilor de credit ( 16 ) stabilesc normele generale în materie de contabilitate, răspundere civilă auto, instrumente financiare și instituții de credit și stabilesc definiții în aceste domenii. Este oportună aplicarea unora dintre definițiile prevăzute în respectivele directive în sensul prezentei directive. (8) Accesul la activitatea de asigurare sau de reasigurare ar trebui să fie supus unei autorizări prealabile. Prin urmare, este necesară stabilirea condițiilor și procedurilor pentru acordarea respectivei autorizații, precum și pentru un eventual refuz. (9) Directivele abrogate prin prezenta directivă nu conțin dispoziții în ceea ce privește gama de activități de reasigurare pe care o întreprindere de asigurare poate fi autorizată să le desfășoare. Statele membre pot să decidă să adopte dispoziții în acest sens. (10) Trimiterile la întreprinderile de asigurare sau reasigurare conținute în prezenta directivă ar trebui să includă întreprinderile de asigurare și reasigurare captive, cu excepția cazului în care respectivele întreprinderi fac obiectul unor dispoziții speciale. (11) Având în vedere că prezenta directivă constituie un instrument esențial pentru realizarea pieței interne, întreprinderilor de asigurare și de reasigurare autorizate în statele membre de origine ar trebui sa li se permită desfășurarea, în întreaga Comunitate, a oricărei sau a tuturor activităților lor prin înființarea de sucursale sau prin furnizarea de servicii. Așadar, este oportună realizarea unei asemenea armonizări necesare și suficiente pentru a obține recunoașterea mutuală a autorizațiilor și a sistemelor de supraveghere și, prin urmare, a unei autorizații unice valabile pe întreg teritoriul Comunității și care permite efectuarea supravegherii unei întreprinderi de către statul membru de origine. (12) Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto (a patra directivă privind asigurarea auto) ( 17 ) stabilește normele de desemnare a reprezentanților însărcinați cu soluționarea daunelor. Respectivele norme ar trebui să se aplice în sensul prezentei directive. (13) Întreprinderile de reasigurare ar trebui să își limiteze domeniul de activitate la reasigurare și la operațiunile legate de aceasta. O asemenea cerință nu ar trebui să împiedice o întreprindere de reasigurare să desfășoare pentru clienții săi activități precum acordarea de consiliere statistică sau actuarială, analize de risc sau cercetare. Acestea pot include și activități și funcții ale unui holding din sectorul financiar în sensul articolului 2 alineatul (8) din Directiva 2002/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2002 privind supravegherea suplimentară a instituțiilor de credit, a întreprinderilor de asigurare și a întreprinderilor de investiții care aparțin unui conglomerat financiar ( 18 ). În orice caz, această cerință nu permite desfășurarea activităților bancare și financiare neasociate. (14) Protejarea deținătorilor de polițe de asigurare presupune că întreprinderile de asigurare și reasigurare sunt supuse unor cerințe eficiente de solvabilitate care determină o alocare eficientă a capitalului în Uniunea Europeană. În lumina evoluțiilor pieței, sistemul actual nu mai este adecvat. Prin urmare, este necesară introducerea unui nou cadru de reglementare. (15) În conformitate cu ultimele evoluții din domeniul managementului riscurilor, în contextul Asociației internaționale a autorităților de supraveghere a asigurărilor, al Consiliului pentru standarde internaționale de contabilitate și al Asociației internaționale de actuariat și date fiind evoluțiile recente din alte sectoare financiare, ar trebui adoptată o abordare economică bazată pe risc, care să motiveze întreprinderile de asigurare și de reasigurare să își evalueze și să își gestioneze în mod adecvat riscurile. Armonizarea ar trebui îmbunătățită prin stabilirea de norme specifice pentru evaluarea activelor și pasivelor, inclusiv a rezervelor tehnice. (16) Obiectivul principal al reglementării și supravegherii asigurărilor și reasigurărilor îl reprezintă protejarea corespunzătoare a deținătorilor de polițe de asigurare și a beneficiarilor. Prin beneficiar se înțelege orice persoană fizică sau juridică care are un drept în temeiul unui contract de asigurare. Alte obiective ale reglementării și supravegherii asigurărilor și reasigurărilor care ar trebui luate în considerare, însă fără a compromite obiectivul principal, sunt stabilitatea financiară și echitatea și stabilitatea piețelor. (17) Se preconizează că regimul de solvabilitate stabilit prin prezenta directivă va contribui la o și mai bună protecție a deținătorilor de polițe de asigurare. Acesta va impune statelor membre să pună la dispoziția autorităților de supraveghere resursele necesare pentru îndeplinirea obligațiilor lor stabilite prin prezenta directivă. Acestea includ toate capacitățile necesare, inclusiv resursele financiare și umane. (18) Autoritățile de supraveghere din statele membre ar trebui să dispună de toate mijloacele necesare pentru a asigura o desfășurare ordonată a activității întreprinderilor de asigurare și reasigurare în întreaga Comunitate, indiferent dacă acestea sunt realizate în baza dreptului de stabilire sau a libertății de a furniza servicii. Pentru a asigura eficiența supravegherii, toate acțiunile întreprinse de autoritățile de supraveghere ar trebui să fie proporționale cu natura, amploarea și complexitatea riscurilor inerente activității unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare, indiferent de importanța întreprinderii în cauză pentru stabilitatea globală a pieței. (19) Prezenta directivă nu ar trebui să fie o povară prea mare pentru întreprinderile de asigurare mici și mijlocii. Unul dintre instrumentele pentru atingerea acestui obiectiv este reprezentat de aplicarea adecvată a principiului proporționalității. Acest principiu ar trebui să se aplice atât cerințelor impuse asigurătorilor și reasigurătorilor, cât și activității de exercitare a competențelor de supraveghere. (20) În special, prezenta directivă nu ar trebui să reprezinte o povară prea mare pentru întreprinderile de asigurare specializate în furnizarea anumitor tipuri specifice de asigurări sau în furnizarea de servicii către anumite segmente de clienți și ar trebui să recunoască faptul că o astfel de specializare poate constitui un instrument valoros pentru managementul eficient și eficace al riscului. Pentru realizarea acestui obiectiv și pentru aplicarea adecvată a principiului proporționalității, ar trebui prevăzute dispoziții care să permită în mod expres întreprinderilor să își utilizeze propriile date pentru a calibra parametrii din modulele de risc de subscriere pentru formula standard a cerinței de capital de solvabilitate. (21) Prezenta directivă ar trebui să ia în considerare, de asemenea, natura specifică a întreprinderilor de asigurare și reasigurare captive. Deoarece întreprinderile în cauză acoperă numai riscurile asociate grupului industrial sau comercial căruia îi aparțin, ar trebui să se adopte linii adecvate de acțiune, în concordanță cu principiul proporționalității, pentru a reflecta natura, amploarea și complexitatea activității lor. (22) Supravegherea activității de reasigurare ar trebui să ia în considerare caracteristicile specifice ale acestui sector, în special caracterul său general și faptul că deținătorii de polițe de asigurare sunt, la rândul lor, întreprinderi de asigurare sau de reasigurare. (23) Autoritățile de supraveghere ar trebui să aibă posibilitatea de a obține de la întreprinderile de asigurare și de reasigurare informațiile necesare pentru desfășurarea acțiunilor de supraveghere, inclusiv, dacă este cazul, informații difuzate publicului de o întreprindere de asigurare sau de reasigurare în temeiul unor cerințe legate de raportările financiare, cotarea la bursă sau al altor cerințe legale sau de reglementare. (24) Autoritățile de supraveghere ale statului membru de origine ar trebui să fie responsabile de monitorizarea situației financiare a întreprinderilor de asigurare și reasigurare. În acest scop, acestea ar trebui să efectueze, periodic, analize și evaluări. (25) Autoritățile de supraveghere ar trebui să poată lua în considerare efectele pe care le au asupra managementului riscurilor și activelor codurile voluntare de conduită și transparență la care aderă instituțiile relevante care tranzacționează instrumente de investiții nereglementate sau alternative. (26) Punctul de plecare în ceea ce privește adecvarea cerințelor cantitative în sectorul asigurărilor îl reprezintă cerința de capital de solvabilitate. Prin urmare, în urma procesului de supraveghere, autoritățile de supraveghere ar trebui să aibă competența de a impune o majorare de capital față de cerința de capital de solvabilitate numai în situații excepționale, în cazurile prevăzute în prezenta directivă. Scopul formulei standard a cerinței de capital de solvabilitate este de a reflecta profilul de risc al majorității întreprinderilor de asigurare și de reasigurare. Cu toate acestea, pot exista unele cazuri în care abordarea standardizată nu reflectă în mod corespunzător profilul de risc foarte specific al unei întreprinderi. (27) Impunerea unei majorări de capital are un caracter excepțional deoarece ar trebui să fie utilizată doar în ultimă instanță, atunci când alte măsuri de supraveghere sunt ineficace sau inadecvate. În plus, termenul „excepțional” ar trebui înțeles în contextul situației specifice a fiecărei întreprinderi, mai degrabă decât raportat la numărul de majorări de capital impuse pe o piață specifică. (28) Majorarea de capital ar trebui menținută atât timp cât nu sunt soluționate circumstanțele care au determinat impunerea ei. În cazul unor deficiențe semnificative ale modelului intern parțial sau integral sau ale sistemului de guvernanță, autoritățile de supraveghere ar trebui să se asigure că întreprinderea în cauză depune toate eforturile pentru a remedia deficiențele care au dus la impunerea majorării de capital. Cu toate acestea, majorarea de capital poate fi păstrată mai mulți ani în cazul în care abordarea standardizată nu reflectă în mod corespunzător profilul de risc specific unei întreprinderi. (29) Anumite riscuri pot fi abordate în mod corespunzător doar prin intermediul cerințelor de guvernanță și nu cu ajutorul cerințelor cantitative reflectate în cerința de capital de solvabilitate. Prin urmare, un sistem de guvernanță eficace este esențial pentru administrarea adecvată a întreprinderii de asigurare și pentru sistemul de reglementare. (30) Sistemul de guvernanță include funcția de management al riscurilor, funcția de conformitate, funcția de audit intern și funcția actuarială. (31) O funcție constă în capacitatea administrativă de a îndeplini anumite sarcini de guvernanță. Identificarea unei anumite funcții nu împiedică întreprinderea să hotărască în mod independent cum va organiza această funcție în practică, cu excepția cazului în care se specifică altfel prin prezenta directivă. Acest lucru nu ar trebui să conducă la cerințe prea împovărătoare, deoarece ar trebui să se țină seama de natura, amploarea și complexitatea activităților întreprinderii. Prin urmare, ar trebui să fie posibil ca aceste funcții să fie îndeplinite de propriul personal al întreprinderii, să se poată baza pe consiliere din partea unor experți externi sau să poată fi externalizate către experți, în limitele stabilite prin prezenta directivă. (32) Mai mult, în întreprinderile mai mici și de complexitate mai redusă, ar trebui să fie posibil ca o persoană sau o unitate organizatorică să poată îndeplini mai multe funcții, cu excepția funcției de audit intern. (33) Funcțiile incluse în sistemul de guvernanță sunt considerate funcții cheie și, prin urmare, sunt funcții importante și critice. (34) Toate persoanele care îndeplinesc funcții cheie ar trebui să fie competente și onorabile. Cu toate acestea, numai persoanele care ocupă funcții cheie ar trebui să fie supuse cerințelor de notificare către autoritatea de supraveghere. (35) În scopul evaluării nivelului necesar de competență, ar trebui să fie luate în considerare ca factori suplimentari calificările profesionale și experiența persoanelor care conduc efectiv întreprinderea sau dețin alte funcții cheie. (36) Toate întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să realizeze, ca parte integrantă a strategiei lor de afaceri, o evaluare regulată a nevoilor lor globale de solvabilitate, având în vedere profilul de risc specific (evaluarea internă a riscului și a solvabilității). Această evaluare nu necesită elaborarea unui model intern și nu este utilizată pentru calcularea unei noi cerințe de capital, alta decât cerința de capital de solvabilitate și cerința de capital minim. Rezultatele fiecărei evaluări ar trebui raportate autorității de supraveghere în cadrul informațiilor care trebuie furnizate în scopuri de supraveghere. (37) Pentru a asigura supravegherea eficace a funcțiilor sau activităților externalizate, este foarte important ca autoritatea de supraveghere a întreprinderii de asigurare sau reasigurare care externalizează să aibă acces la toate datele relevante deținute de către furnizorul de servicii externalizate, indiferent dacă acesta din urmă este o entitate reglementată sau nereglementată, precum și să poată efectua inspecții la fața locului. Pentru a ține seama de evoluțiile pieței și pentru a garanta respectarea în continuare a condițiilor de externalizare, autoritățile de supraveghere ar trebui să fie informate înainte de externalizarea unor activități sau funcții critice sau importante. Cerințele respective ar trebui să țină seama de lucrările forumului mixt (Joint Forum) și să fie conforme cu normele și practicile actuale din sectorul bancar, precum și cu Directiva 2004/39/CE, precum și în raport de aplicarea respectivei directive în cazul instituțiilor de credit. (38) Pentru a garanta transparența, întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să facă publice - aceasta însemnând să pună la dispoziția publicului în format tipărit sau electronic, cu titlu gratuit, cel puțin o dată pe an, informații esențiale privind solvabilitatea și situația lor financiară, Întreprinderilor ar trebui să li se permită să facă publice în mod voluntar informații suplimentare. (39) Ar trebui să fie elaborate prevederi privind schimbul de informații între autoritățile de supraveghere și autoritățile sau organismele care contribuie, prin funcția lor, la consolidarea stabilității sistemului financiar. Prin urmare, este necesar să se precizeze condițiile în care se poate realiza schimbul de informații menționat anterior. De asemenea, în cazul în care informațiile nu pot fi divulgate decât cu acordul explicit al autorităților de supraveghere, acestea ar trebui să aibă posibilitatea, după caz, de a condiționa respectivul acord de respectarea unor condiții stricte. (40) Se impune promovarea convergenței supravegherii, nu numai cu privire la instrumentele de supraveghere, ci și cu privire la practicile de supraveghere. Comitetul european al supraveghetorilor în asigurări și pensii ocupaționale (CEIOPS) instituit prin Decizia 2009/79/CE a Comisiei ( 19 ) ar trebui să joace un rol important în acest sens și să raporteze în mod regulat progresele realizate Parlamentului European și Comisiei. (41) Obiectivul informărilor și rapoartelor prezentate de CEIOPS în legătură cu majorările de capital nu este de a limita utilizarea lor permisă în temeiul prezentei directive, ci de a contribui la consolidarea convergenței supravegherii exercitate de autoritățile de supraveghere din diversele state membre în ceea ce privește utilizarea majorărilor de capital. (42) Pentru a limita sarcina administrativă și a evita suprapunerea sarcinilor, autoritățile de supraveghere și autoritățile statistice naționale ar trebui să coopereze și să facă schimb de informații. (43) În scopul consolidării activității de supraveghere a întreprinderilor de asigurare și reasigurare și pentru protejarea deținătorilor de polițe de asigurare, auditorii legali în sensul Directivei 2006/43/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 mai 2006 privind auditul legal al conturilor anuale și al conturilor consolidate ( 20 ) ar trebui să aibă datoria de a raporta prompt orice fapte care pot avea efecte serioase asupra situației financiare sau organizării administrative a unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare. (44) Întreprinderile de asigurare care desfășoară atât activități de asigurare de viață, cât și activități de asigurare generală ar trebui să gestioneze separat respectivele activități pentru a proteja interesele deținătorilor de polițe de asigurare de viață. În special, respectivele întreprinderi ar trebui să fie supuse acelorași cerințe de capital ca și cele aplicabile unui grup de asigurare echivalent, compus dintr-o întreprindere de asigurare de viață și o întreprindere de asigurare generală, ținând seama de transferabilitatea crescută a capitalului în cazul întreprinderilor de asigurare compozite. (45) Evaluarea situației financiare a întreprinderilor de asigurare și reasigurare ar trebui să se bazeze pe principii economice solide și să folosească în mod optimal informațiile furnizate de piețele financiare, precum și datele general disponibile privind riscurile tehnice de asigurare. În special, cerințele de solvabilitate ar trebui să se bazeze pe o evaluare economică a întregului bilanț. (46) Standardele de evaluare în scopuri de supraveghere ar trebui să fie compatibile cu evoluțiile internaționale din domeniul contabilității, în măsura în care este posibil, astfel încât să limiteze sarcina administrativă a întreprinderilor de asigurare și reasigurare. (47) În conformitate cu abordarea respectivă, cerințele de capital ar trebui să fie acoperite din fonduri proprii, indiferent dacă este vorba de elemente din bilanț sau din afara bilanțului. Deoarece nu toate resursele financiare asigură absorbția totală a pierderilor nici în cazul lichidării și nici în cazul continuării activității, elementele de fonduri proprii ar trebui clasificate în conformitate cu criterii de calitate pe trei ranguri, iar valoarea fondurilor proprii eligibilă pentru a acoperi cerințele de capital ar trebui limitată în consecință. Limitele aplicabile elementelor de fonduri proprii ar trebui să se aplice doar pentru a determina solvabilitatea întreprinderilor de asigurare și reasigurare și nu ar trebui să restricționeze și mai mult libertatea respectivelor întreprinderi în ceea ce privește gestionarea internă a capitalurilor lor. (48) În general, activele care sunt libere de orice sarcini previzibile sunt disponibile să absoarbă pierderile cauzate de fluctuații negative ale pieței, atât în perspectiva continuării activităților, cât și în caz de lichidare. Prin urmare, marea majoritate a excedentului de active față de pasive, evaluat în conformitate cu principiile prevăzute în prezenta directivă, ar trebui considerat drept capital de foarte bună calitate (rangul 1). (49) Nu toate activele unei întreprinderi sunt libere de restricții. În unele state membre, anumite produse constituie structuri delimitate în cadrul unor fonduri, care dau unei clase de deținători de polițe de asigurare drepturi mai importante la active în cadrul propriului lor „fond”. Deși aceste active sunt incluse la calcularea excedentului de active față de pasive pentru determinarea fondurilor proprii, în realitate ele nu pot fi puse la dispoziție pentru acoperirea riscurilor din afara fondului restricționat. Pentru a asigura consecvența cu abordarea economică, evaluarea fondurilor proprii trebuie ajustată pentru a reflecta natura diferită a activelor care fac parte dintr-un mecanism restricționat. În mod similar, metoda de calcul a cerinței de capital de solvabilitate ar trebui să reflecte reducerea concentrării/diversificării conexe fondurilor restricționate în cauză. (50) În unele state membre este o practică curentă ca întreprinderile de asigurare să vândă produse de asigurări de viață pentru care deținătorii de polițe de asigurare și beneficiarii contribuie la capitalul de risc al întreprinderii în schimbul randamentului total sau parțial al contribuțiilor. Aceste profituri acumulate reprezintă fonduri surplus aflate în proprietatea entității juridice în care sunt generate. (51) Fondurile surplus ar trebui evaluate în conformitate cu abordarea economică prevăzută în prezenta directivă. În acest scop, simpla referire la evaluarea fondurilor surplus în conturile anuale statutare nu ar trebui să fie suficientă. În conformitate cu cerințele privind fondurile proprii, fondurile surplus ar trebui să facă obiectul criteriilor prevăzute în prezenta directivă privind clasificarea pe ranguri. Acest lucru înseamnă, printre altele, că numai fondurile surplus care îndeplinesc cerințele pentru a fi clasificate la rangul 1 ar trebui considerate capital de rangul 1. (52) Asociațiile mutuale și de tip mutual cu contribuții variabile pot solicita membrilor lor contribuții suplimentare (contribuții suplimentare ale membrilor) pentru a majora volumul resurselor financiare pe care le dețin pentru absorbția pierderilor. Contribuțiile suplimentare ale membrilor pot reprezenta o sursă importantă de finanțare pentru asociațiile mutuale și de tip mutual, inclusiv atunci când acestea se confruntă cu fluctuații negative ale pieței. Prin urmare, contribuțiile suplimentare ale membrilor ar trebui recunoscute ca elemente suplimentare de fonduri proprii și tratate în consecință din punctul de vedere al solvabilității. În special, în cazul asociațiilor mutuale sau de tip mutual ale armatorilor cu contribuții variabile, care acoperă numai riscuri maritime, solicitarea de contribuții suplimentare din partea membrilor este o practică veche, supusă unor modalități de recuperare specifice, iar cuantumul aprobat al acestor contribuții suplimentare ale membrilor ar trebui tratat drept capital de bună calitate (rangul 2). În mod similar, în cazul altor asociații mutuale sau de tip mutual în cadrul cărora contribuțiile suplimentare ale membrilor sunt de o calitate similară, cuantumul aprobat al acelor contribuții suplimentare ale membrilor ar trebui tratat, de asemenea, drept capital de bună calitate (rangul 2). (53) Pentru a permite întreprinderilor de asigurare și reasigurare să-și îndeplinească angajamentele față de deținătorii de polițe de asigurare și beneficiari, statele membre ar trebui să impună respectivelor întreprinderi constituirea de rezerve tehnice adecvate. Principiile și metodele actuariale și statistice pe care se bazează calcularea acestor rezerve tehnice ar trebui armonizate în întreaga Comunitate, pentru a obține o mai bună comparabilitate și transparență. (54) Calcularea rezervelor tehnice ar trebui să fie conformă cu evaluarea activelor și a altor obligații/pasive, cu piața și cu evoluțiile internaționale în materie de contabilitate și supraveghere. (55) Prin urmare, valoarea rezervelor tehnice ar trebui să corespundă sumei pe care o întreprindere de asigurare sau de reasigurare ar trebui să o plătească dacă și-ar transfera imediat drepturile și obligațiile contractuale către o altă întreprindere. În consecință, valoarea rezervelor tehnice ar trebui să corespundă sumei pe care o altă întreprindere de asigurare sau de reasigurare (întreprinderea de referință) ar putea să o solicite pentru a prelua și a respecta obligațiile contractuale de asigurare și reasigurare de bază. Valoarea rezervelor tehnice ar trebui să reflecte caracteristicile portofoliului de asigurări de bază. Prin urmare, informațiile care se raportează în mod specific la o întreprindere, cum ar fi informații privind gestionarea daunelor și cheltuielile, ar trebui folosite la calcularea rezervelor tehnice doar în măsura în care respectivele informații permit întreprinderilor de asigurare și reasigurare să reflecte mai bine caracteristicile portofoliului de asigurări de bază. (56) Prezumțiile făcute cu privire la întreprinderea de referință care se presupune că va prelua și va respecta obligațiile de asigurare și reasigurare de bază ar trebui armonizate în întreaga Comunitate. În special, prezumțiile referitoare la întreprinderea de referință, făcute pentru a determina dacă și în ce măsură efectele diversificării ar trebui luate în considerare la calcularea marjei de risc, ar trebui analizate în cadrul evaluării impactului măsurilor de aplicare și, ulterior, ar trebui armonizate la nivel comunitar. (57) Pentru calcularea rezervelor tehnice ar trebui să fie posibilă folosirea de interpolări și extrapolări rezonabile pe baza unor valori de piață observate în mod direct. (58) Este necesar ca valoarea actualizată estimată a obligațiilor de asigurare să fie calculată pe bază de informații actuale și credibile și ipoteze realiste, ținând seama de garanțiile financiare și de opțiunile din contractele de asigurare și reasigurare, pentru a furniza o evaluare economică a obligațiilor de asigurare sau reasigurare. Ar trebui să fie impusă utilizarea unor metode actuariale eficiente și armonizate. (59) Pentru a reflecta situația specifică a întreprinderilor mici și mijlocii, ar trebui prevăzute abordări simplificate pentru calcularea rezervelor tehnice. (60) Regimul de supraveghere ar trebui să prevadă, pe de o parte, o cerință privind fondurile proprii care variază în funcție de riscuri, bazată pe un calcul prospectiv, pentru a se asigura intervenția precisă și la timp a autorităților de supraveghere (cerința de capital de solvabilitate) și un nivel minim de securitate sub care nu ar trebui să se situeze resursele financiare (cerința de capital minim). Ambele cerințe de capital ar trebui să fie armonizate la nivelul întregii Comunități pentru a se asigura un grad adecvat de protecție a deținătorilor de polițe de asigurare. Pentru buna funcționare a prezentei directive, ar trebui să existe o scară adecvată de intervenție între cerința de capital de solvabilitate și cerința de capital minim. (61) Pentru a reduce eventualele efecte prociclice nejustificate ale sistemului financiar și pentru a evita situația în care întreprinderile de asigurare și reasigurare ar fi obligate în mod nejustificat să obțină capital suplimentar sau să își vândă investițiile ca urmare a unor evoluții nefavorabile temporare pe piețele financiare, modulul „risc de piață” al formulei standard pentru cerința de capital de solvabilitate ar trebui să includă un mecanism de ajustare simetrică față de variația prețurilor acțiunilor. În plus, în eventualitatea unor scăderi excepționale ale piețelor financiare și în cazul în care acest mecanism de ajustare simetrică nu este suficient pentru a permite întreprinderilor de asigurare și reasigurare să respecte cerința de capital de solvabilitate, ar trebui să se prevadă posibilitatea ca autoritățile de supraveghere să prelungească perioada în care întreprinderile de asigurare și reasigurare trebuie să își refacă nivelul de fonduri proprii eligibile, necesare pentru a acoperi nivelul cerinței de capital de solvabilitate. (62) Cerința de capital de solvabilitate ar trebui să reflecte un nivel al fondurilor proprii eligibile care să permită întreprinderilor de asigurare și reasigurare să absoarbă pierderile semnificative și să garanteze în mod rezonabil deținătorilor de polițe de asigurare și beneficiarilor că plățile se vor efectua la scadență. (63) Pentru a se asigura că dețin în permanență fonduri proprii eligibile la nivelul cerinței de capital de solvabilitate, ținând seama de eventualele modificări ale profilului lor de risc, întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să calculeze cerința de capital de solvabilitate cel puțin o dată pe an, să o monitorizeze constant și să o recalculeze ori de câte ori profilul de risc suferă o modificare semnificativă. (64) Pentru a promova managementul corect al riscurilor și a alinia cerințele de capital regulamentare cu practicile din domeniu, ar trebui ca cerința de capital de solvabilitate să fie stabilită ca fiind capitalul economic deținut de întreprinderile de asigurare și reasigurare pentru a garanta că falimentul nu intervine mai des decât o dată la 200 de cazuri sau, dacă nu, că întreprinderile în cauză vor mai fi în măsură, cu o probabilitate de cel puțin 99,5 %, să își îndeplinească obligațiile față de deținătorii de polițe de asigurare și beneficiari în următoarele 12 luni. Acest capital economic ar trebui calculat pe baza profilului real de risc al respectivelor întreprinderi, ținând seama de impactul posibilelor tehnici de diminuare a riscurilor, precum și de efectele diversificării. (65) Ar trebui să fie elaborate prevederi pentru stabilirea unei formule standard de calculare a cerinței de capital de solvabilitate, pentru a permite tuturor întreprinderilor de asigurare și reasigurare să își evalueze capitalul economic. În ceea ce privește structura formulei standard, ar trebui adoptată o abordare modulară, ceea ce înseamnă că expunerea individuală la fiecare categorie de risc în parte ar trebui evaluată într-o primă fază și agregată într-o a doua fază. În cazul în care utilizarea unor parametri specifici întreprinderii permit o mai bună reflectare a profilului de risc de subscriere al întreprinderii, acest lucru ar trebui permis, cu condiția ca acești parametri să fie obținuți utilizând o metodă standard. (66) Pentru a reflecta situația specifică a întreprinderilor mici și mijlocii, ar trebui să fie elaborate abordări simplificate ale calculării cerinței de capital de solvabilitate în conformitate cu formula standard. (67) În principiu, noua abordare bazată pe risc nu include conceptul de limite cantitative ale investițiilor și criterii de eligibilitate a activelor. Cu toate acestea, ar trebui să fie posibilă introducerea unor limite de investiții și de criterii de eligibilitate a activelor pentru a lua în considerare riscurile care nu sunt acoperite în mod adecvat de un submodul al formulei standard. (68) Pentru a reflecta abordarea orientată spre risc a cerinței de capital de solvabilitate, ar trebui să existe posibilitatea, în circumstanțe specifice, de a utiliza în locul formulei standard modele interne integrale sau parțiale pentru calcularea respectivei cerințe. Pentru a asigura deținătorilor de polițe de asigurare și beneficiarilor un nivel echivalent de protecție, asemenea modele interne ar trebui să facă obiectul aprobării prealabile de către autoritățile de supraveghere pe baza unor procese și standarde armonizate. (69) În cazul în care valoarea fundurilor proprii de bază eligibile scade sub cerința de capital minim, ar trebui retrasă autorizația întreprinderilor de asigurare și reasigurare dacă respectivele întreprinderi nu pot să își restabilească rapid nivelul fondurilor proprii de bază eligibile la nivelul cerinței de capital minim. (70) Cerința de capital minim ar trebui să asigure un nivel minim sub care nu ar trebui să se situeze resursele financiare. Este necesar ca nivelul respectiv să fie calculat în conformitate cu o formulă simplă, care să fie supusă unor limite maxime și minime bazate pe cerința de capital de solvabilitate în funcție de riscuri pentru a permite o scară graduală de intervenție pentru autoritățile de supraveghere, și să se bazeze pe date care pot fi auditate. (71) Întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui să aibă active de calitate suficientă pentru a-și acoperi cerințele financiare generale. Toate investițiile deținute de întreprinderile de asigurare și reasigurare ar trebui gestionate în conformitate cu principiul „persoanei prudente”. (72) Statele membre nu ar trebui să impună întreprinderilor de asigurare sau reasigurare să își investească activele în anumite categorii de active, astfel de cerințe fiind incompatibile cu libera circulație a capitalului prevăzut la articolul 56 din tratat. (73) Este necesar să se interzică orice dispoziții care autorizează statele membre să impună constituirea de active ca garanții de acoperire a rezervelor tehnice ale unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare, oricare ar fi forma pe care ar îmbrăca-o respectiva obligație, în cazul în care asigurătorul este reasigurat de o întreprindere de asigurare sau reasigurare autorizată în temeiul prezentei directive sau de o întreprindere dintr-o țară terță atunci când regimul de solvabilitate al respectivei țări terțe a fost considerat echivalent. (74) Până în prezent, cadrul juridic nu a stabilit criterii detaliate pentru evaluarea prudențială a unei achiziții propuse și nici o procedură de aplicare a acestor criterii. Prin urmare, este necesară o clarificare a criteriilor și a procesului de evaluare prudențială pentru a oferi certitudinea juridică, claritatea și predictibilitatea necesare cu privire la procesul de evaluare, precum și la rezultatul acestuia. Aceste criterii și proceduri au fost introduse prin dispozițiile din Directiva 2007/44/CE. În ceea ce privește asigurarea și reasigurarea, dispozițiile respective ar trebui, prin urmare, să fie codificate și integrate în prezenta directivă. (75) Prin urmare, este esențială o armonizare maximă a acestor proceduri și evaluări prudențiale la nivelul Comunității. Cu toate acestea, dispozițiile privind participațiile calificate nu ar trebui să împiedice statele membre să impună ca autoritățile de supraveghere să fie informate cu privire la achiziționarea de participații inferioare pragurilor stabilite în respectivele dispoziții, atâta timp cât statul membru nu impune în acest scop mai mult de un prag suplimentar mai mic de 10 %. Respectivele dispoziții nu ar trebui să împiedice autoritățile de supraveghere nici de la formularea de recomandări generale cu privire la momentul din care asemenea participațiuni sunt considerate ca având o influență semnificativă. (76) Având în vedere mobilitatea crescândă a cetățenilor Uniunii, asigurarea de răspundere civilă auto este din ce în ce mai mult oferită pe o bază trans-frontalieră. Pentru a menține buna funcționare a sistemului de carte verde și înțelegerile între birourile naționale de asigurători auto, este oportun ca statele membre să poată impune întreprinderilor de asigurare care încheie asigurări de răspundere civilă auto pe teritoriul lor prin furnizare de servicii să devină membre și să participe la finanțarea biroului național, precum și a fondului de garantare creat în respectivul stat membru. Statul membru în care se furnizează serviciile ar trebui să impună întreprinderilor care încheie asigurări de răspundere civilă auto numirea unui reprezentant pe teritoriul său care să colecteze toate informațiile necesare privind daunele și să reprezinte întreprinderea respectivă. (77) În cadrul unei piețe interne, este în interesul deținătorului de poliță de asigurare să aibă acces la cea mai largă gamă de produse de asigurare oferite în Comunitate. Statul membru în care este situat riscul sau statul membru al angajamentului ar trebui, prin urmare, să se asigure că nu există nici un obstacol în calea comercializării pe teritoriul său a produselor de asigurare oferite spre vânzare în Comunitate, în măsura în care acestea nu contravin dispozițiilor legale de interes general în vigoare în statul membru respectiv și atâta timp cât interesul general nu este protejat de normele din statul membru de origine. (78) Ar trebui prevăzut un regim de sancțiuni aplicabile în cazul în care o întreprindere de asigurare nu respectă oricare dintre dispozițiile de interes general aplicabile în statul membru în care este situat riscul sau în statul membru al angajamentului. (79) Pe o piață internă a asigurărilor, consumatorii pot alege dintr-o gamă mai largă și mai variată de contracte. Pentru a beneficia pe deplin de această diversitate și de concurența crescândă, consumatorilor ar trebui să le fie comunicate toate informațiile de care au nevoie pentru a le permite să aleagă contractul cel mai potrivit cu nevoile lor. (80) O întreprindere de asigurare care oferă contracte de asistență ar trebui să dispună de mijloacele necesare pentru a furniza prestațiile în natură pe care le oferă într-un termen corespunzător. Ar trebui stabilite dispoziții speciale pentru calcularea cerinței de capital de solvabilitate și a pragului absolut al cerinței de capital minim pe care asemenea întreprinderi ar trebui să le dețină. (81) Desfășurarea efectivă a coasigurării comunitare pentru activitățile care, prin natura sau amploarea lor, este probabil să fie acoperite prin coasigurare internațională ar trebui facilitată printr-un minimum de armonizare, pentru a împiedica denaturarea concurenței și diferențele de tratament. În acest context, asigurătorul principal ar trebui să evalueze cererile de despăgubire și să fixeze valoarea rezervelor tehnice. Mai mult decât atât, ar trebui prevăzută o cooperare specială în domeniul coasigurării comunitare, atât între autoritățile de supraveghere ale statelor membre, cât și între aceste autorități și Comisie. (82) Pentru a proteja persoanele asigurate, legislațiile naționale privind asigurarea de protecție juridică ar trebui armonizate. Orice conflict de interese care apare în special din faptul că întreprinderea de asigurare acoperă altă persoană sau acoperă o persoană atât în ceea ce privește protecția juridică cât și orice altă clasă de asigurare ar trebui evitat, pe cât posibil, sau ar trebui să poată fi rezolvat. În acest scop, un nivel corespunzător de protecție a deținătorilor de polițe de asigurare poate fi obținut prin diferite mijloace. Indiferent de soluția adoptată, interesul persoanelor cu asigurare de protecție juridică ar trebui protejat printr-un sistem de garantare echivalent. (83) Conflictele intervenite între persoanele asigurate și întreprinderile de asigurare care acoperă cheltuielile de protecție juridică ar trebui rezolvate în modul cel mai echitabil și rapid posibil. Prin urmare, este oportun ca statele membre să stabilească o procedură de arbitraj sau o procedură care să ofere garanții comparabile. (84) În anumite state membre, asigurarea de sănătate privată sau voluntară reprezintă o alternativă parțială sau integrală la asigurarea de sănătate oferită de sistemele de asigurări sociale. Natura specială a unei asemenea asigurări de sănătate o diferențiază de celelalte clase de asigurare pentru daune sau de asigurare de viață în măsura în care este necesar să se garanteze accesul efectiv al deținătorilor de polițe de asigurare la o asigurare de sănătate privată sau voluntară indiferent de vârsta sau profilul lor de risc. Având în vedere natura și consecințele sociale ale contractelor de asigurare de sănătate, autoritățile de supraveghere ale statului membru în care este situat riscul ar trebui să poată impune notificarea sistematică a condițiilor generale și speciale ale polițelor în cazul asigurărilor private sau voluntare de sănătate, pentru a verifica dacă acestea reprezintă o alternativă parțială sau integrală la asigurarea de sănătate oferită de sistemul de asigurări sociale. O asemenea verificare nu ar trebui să fie o condiție prealabilă a comercializării acestor produse. (85) Unele state membre au adoptat în acest scop dispoziții legale speciale. În interesul general, ar trebui să fie posibil să se adopte sau să se mențină astfel de dispoziții legale atât timp cât nu limitează necorespunzător dreptul de stabilire sau libertatea de a furniza servicii, înțelegându-se că aceste dispoziții ar trebui să se aplice în același fel. Natura acestor dispoziții legale poate varia în funcție de condițiile din fiecare stat membru. Obiectivul de a proteja interesul general poate fi atins, de asemenea, în cazul în care se impune întreprinderilor care oferă o asigurare de sănătate privată sau voluntară să propună contracte-tip a căror acoperire să fie aliniată la cea a sistemelor legale de asigurări sociale și pentru care prima să fie egală sau inferioară unei limite maxime prestabilite și să participe la sisteme de compensare a pierderilor. S-ar putea de asemenea impune ca baza tehnică a asigurării de sănătate private sau voluntare să fie similară celei de asigurare de viață. (86) Statele membre gazdă ar trebui să aibă posibilitatea de a impune oricărei întreprinderi de asigurare care încheie pe teritoriul lor, pe riscuri proprii, asigurări obligatorii pentru accidente de muncă să respecte dispozițiile speciale prevăzute în legislația lor națională privind o asemenea asigurare. Cu toate acestea, o asemenea cerință nu ar trebui să se aplice dispozițiilor privind supravegherea financiară, care ar trebui să rămână de competența exclusivă a statului membru de origine. (87) Anumite state membre nu supun activitățile de asigurare nici unei forme de impozitare indirectă, în timp ce majoritatea le aplică taxe speciale și alte forme de contribuții, inclusiv suprataxe destinate unor organisme de compensare. Structurile și ratele acestor impozite și contribuții variază considerabil între statele membre în care sunt aplicate. Este de dorit să se prevină existența unor diferențe care conduc la denaturarea concurenței în domeniul serviciilor de asigurare între statele membre. Sub rezerva unei armonizări ulterioare, aplicarea sistemelor de impozitare și a altor forme de contribuție prevăzute de statele membre în care sunt situate riscurile sau de statele membre în care sunt încheiate angajamentele ar putea remedia problema în cauză, iar responsabilitatea de a crea mecanismele necesare pentru a asigura colectarea impozitelor și contribuțiilor în cauză revine statelor membre. (88) Statele membre care nu intră sub incidența Regulamentului (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) ( 21 ) ar trebui, în conformitate cu prezenta directivă, să aplice dispozițiile respectivului regulament pentru a determina legea aplicabilă contractelor de asigurare care intră sub incidența articolului 7 din respectivul regulament. (89) Pentru a ține seama de dimensiunea internațională a reasigurării, ar trebui să fie elaborate prevederi care să permită încheierea de acorduri internaționale cu țările terțe în scopul de a defini modalitățile de supraveghere a întreprinderilor de reasigurare care își desfășoară activitatea pe teritoriul fiecăreia dintre părțile contractante. În plus, ar trebui să se prevadă o procedură flexibilă care să permită evaluarea pe o bază comunitară a echivalenței controlului prudențial exercitat de țările terțe, astfel încât să se amelioreze liberalizarea serviciilor de reasigurare în țările terțe, fie pe baza stabilirii, fie pe baza furnizării transfrontaliere a serviciilor. (90) Datorită naturii speciale a activităților de reasigurare finită, statele membre ar trebui să se asigure că întreprinderile de asigurare și reasigurare care încheie contracte de reasigurare finită sau care desfășoară activități de reasigurare finită sunt în măsură să identifice, să măsoare și să controleze în mod corespunzător riscurile care decurg din respectivele contracte sau activități. (91) Ar trebui să se stabilească norme corespunzătoare privind vehiculele investiționale care preiau riscurile de la întreprinderile de asigurare și reasigurare fără a fi o întreprindere de asigurare sau de reasigurare. Sumele recuperabile dintr-un vehicul investițional ar trebui considerate ca sume deductibile în cadrul contractelor de reasigurare sau de retrocedare. (92) Vehiculele investiționale autorizate înainte de 31 octombrie 2012 ar trebui să intre sub incidența legislației statului membru care le-a autorizat. Cu toate acestea, pentru a evita arbitrajul de reglementare, orice nouă activitate inițiată de un astfel de vehicul investițional după 31 octombrie 2012 ar trebui să intre sub incidența prezentei directive. (93) Având în vedere extinderea continuă a dimensiunii transfrontaliere a sectorului asigurărilor, divergențele dintre regimurile impuse de statele membre vehiculelor investiționale, care intră sub incidența prezentei directive, ar trebui reduse cât de mult posibil, ținând seama de structurile lor de supraveghere. (94) Vehiculele investiționale ar trebui să facă obiectul unor noi lucrări, ținând seama de activitățile desfășurate în alte sectoare financiare. (95) Măsurile privind supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare dintr-un grup ar trebui să permită autorităților care supraveghează o întreprindere de asigurare sau reasigurare să își formeze o părere mai realistă cu privire la situația financiară a acestora. (96) O asemenea supraveghere a grupului ar trebui să ia în considerare holdingurile de asigurare și holdingurile mixte de asigurare în măsura în care este necesar. Cu toate acestea, prezenta directivă nu ar trebui să implice în niciun caz că statele membre trebuie să supravegheze respectivele întreprinderi luate în mod individual. (97) În timp ce supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare individuale rămâne principul esențial al supravegherii asigurărilor, este necesar să se determine care dintre întreprinderi intră sub incidența supravegherii la nivel de grup. (98) Sub rezerva dreptului comunitar și național, întreprinderile, în special asociațiile mutuale și de tip mutual, ar trebui să fie în măsură să formeze concentrări sau grupuri, nu prin legături de capital, ci prin relații oficiale, puternice și durabile, bazate pe contracte sau alte mijloace de recunoaștere care să garanteze solidaritatea financiară a acestor întreprinderi. În cazul în care se exercită o influență dominantă prin intermediul unei coordonări centralizate, întreprinderile în cauză ar trebui supravegheate în conformitate cu aceleași dispoziții ca și cele aplicabile grupurilor constituite prin legături de capital, pentru a asigura un nivel corespunzător de protecție a deținătorilor de polițe și condiții de concurență echitabilă între grupuri. (99) Supravegherea de grup ar trebui să se aplice în orice caz la nivelul ultimei întreprinderi-mamă la nivel comunitar. Cu toate acestea, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a permite autorităților lor de supraveghere să aplice supravegherea la nivel de grup la un număr limitat de nivele inferioare, în cazul în care consideră necesar acest lucru. (100) Este necesar să se calculeze solvabilitatea la nivel de grup pentru întreprinderile de asigurare și reasigurare care fac parte dintr-un grup. (101) Cerința consolidată de capital de solvabilitate în cazul unui grup ar trebui să ia în considerare diversificarea globală a riscurilor existente pentru toate întreprinderile de asigurare și reasigurare din cadrul grupului, astfel încât să reflecte în mod adecvat expunerile la risc ale grupului respectiv. (102) Întreprinderile de asigurare și reasigurare care aparțin unui grup ar trebui să aibă posibilitatea de a cere aprobarea unui model intern care să fie utilizat pentru calcularea solvabilității atât la nivel de grup, cât și la nivel individual. (103) Chiar dacă anumite dispoziții ale prezentei directive prevăd în mod explicit un rol consultativ sau de mediere pentru CEIOPS, acest lucru nu ar trebui să împiedice CEIOPS să joace un rol consultativ sau de mediere în ceea ce privește alte dispoziții. (104) Prezenta directivă reflectă un model inovativ de supraveghere în cadrul căruia un rol cheie este atribuit unui supraveghetor al grupului, recunoscând și menținând în același timp un rol important pentru supraveghetorul individual. Competențele și responsabilitățile supraveghetorilor sunt strâns corelate cu răspunderea lor. (105) Toți deținătorii de polițe de asigurare și beneficiarii ar trebui să beneficieze de un tratament egal, indiferent de naționalitate sau locul de reședință. În acest sens, fiecare stat membru ar trebui să se asigure că toate măsurile luate de o autoritate de supraveghere pe baza mandatului său național nu sunt considerate ca fiind contrare intereselor statului membru în cauză sau ale deținătorilor de polițe de asigurare și ale beneficiarilor din statul membru în cauză. În toate cazurile de acordare de despăgubiri și de lichidare a asigurătorului, activele ar trebui distribuite în mod echitabil tuturor deținătorilor de polițe de asigurare îndreptățiți, fără a se ține seama de naționalitatea sau locul de reședință al acestora. (106) Este necesar să se asigure faptul că fondurile proprii sunt distribuite în mod corespunzător în cadrul grupului și sunt disponibile pentru a proteja deținătorii de polițe de asigurare și beneficiarii acolo unde este necesar. În acest scop, întreprinderile de asigurare și reasigurare din cadrul unui grup ar trebui să dispună de fonduri proprii suficiente pentru a-și acoperi cerința de capital de solvabilitate. (107) Toți supraveghetorii implicați în supravegherea grupului ar trebui să fie în măsură să înțeleagă deciziile adoptate, în special atunci când acestea sunt adoptate de supraveghetorul grupului. Prin urmare, orice supraveghetor ar trebui să comunice celorlalți supraveghetori toate informațiile relevante de îndată ce îi sunt aduse la cunoștință, astfel încât toți supraveghetorii să fie în măsură să își formeze o opinie pe baza acelorași informații relevante. În cazul în care supraveghetorii implicați nu pot ajunge la un acord, ar trebui să se solicite consultanță din partea CEIOPS pentru a rezolva situația. (108) Solvabilitatea unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare care este filiala unui holding de asigurare sau a unei întreprinderi de asigurare sau reasigurare dintr-o țară terță poate fi afectată de situația financiară a grupului din care face parte și de distribuția resurselor financiare în cadrul grupului. Prin urmare, autorităților de supraveghere ar trebui să li se acorde mijloacele pentru a exercita supravegherea la nivel de grup și pentru a lua măsurile corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare sau reasigurare atunci când solvabilitatea acesteia este sau poate fi în pericol. (109) Concentrarea riscurilor și tranzacțiile intragrup ar putea să afecteze situația financiară a întreprinderilor de asigurare sau reasigurare. Prin urmare, autoritățile de supraveghere ar trebui să aibă posibilitatea de a exercita supravegherea unor astfel de concentrări de riscuri și tranzacții intragrup, ținând seama de natura relațiilor dintre entitățile reglementate și nereglementate, inclusiv holdinguri de asigurare și holdinguri mixte de asigurare, și de a lua măsuri corespunzătoare la nivelul întreprinderii de asigurare sau reasigurare atunci când solvabilitatea acesteia este sau poate fi în pericol. (110) Întreprinderile de asigurare și reasigurare din cadrul unui grup ar trebui să aibă sisteme de guvernanță corespunzătoare care ar trebui să facă obiectul procesului de supraveghere. (111) Toate grupurile de asigurare și de reasigurare care fac obiectul supravegherii la nivel de grup ar trebui să aibă un supraveghetor al grupului desemnat dintre autoritățile de supraveghere implicate. Drepturile și obligațiile supraveghetorului de grup ar trebui să includă competențe corespunzătoare de coordonare și luare a deciziilor. Autoritățile implicate în supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare care aparțin aceluiași grup ar trebui să stabilească acorduri de coordonare. (112) Având în vedere competențele tot mai extinse ale supraveghetorului grupului, ar trebui să se garanteze prevenirea eludării arbitrară a criteriilor pentru alegerea supraveghetorului de grup. În special în cazurile în care supraveghetorul grupului este desemnat ținând seama de structura grupului și de importanța relativă a activităților de asigurare și reasigurare pe diversele piețe, tranzacțiile intragrup și reasigurările în cadrul grupului nu ar trebui luate în calcul de două ori la evaluarea importanței lor relative pe o anumită piață. (113) Supraveghetorii din toate statele membre în care este stabilită o întreprindere din grup ar trebui să participe la activitatea de supraveghere a grupului prin intermediul unui colegiu al supraveghetorilor (colegiul). Aceștia ar trebui să aibă acces la informațiile de care dispun alte autorități de supraveghere din cadrul colegiului și ar trebui să participe în mod activ și continuu la procesul decizional. Ar trebui stabilită o cooperare între autoritățile responsabile cu supravegherea întreprinderilor de asigurare și reasigurare, precum și între autoritățile respective și autoritățile responsabile cu supravegherea întreprinderilor care activează în alte sectoare financiare. (114) Activitățile colegiului ar trebui să fie proporționale cu natura, amploarea și complexitatea riscurilor inerente activității tuturor întreprinderilor care fac parte din grup și cu dimensiunea transfrontalieră. Colegiul supraveghetorilor ar trebui constituit pentru a garanta că procesele de cooperare, schimb de informații și consultare între autoritățile de supraveghere din colegiu sunt aplicate eficient în conformitate cu prezenta directivă. Prin intermediul colegiului, autoritățile de supraveghere ar trebui să promoveze convergența deciziilor lor respective și să coopereze îndeaproape în vederea desfășurării activităților de supraveghere din cadrul grupului în temeiul unor criterii armonizate. (115) Prezenta directivă ar trebui să prevadă un rol consultativ pentru CEIOPS. La luarea deciziilor lor, supraveghetorii nu sunt obligați să respecte recomandările CEIOPS. Totuși, în momentul luării unei decizii, supraveghetorii în cauză ar trebui să țină seama pe deplin de opiniile CEIOPS și să explice orice abatere semnificativă de la acestea. (116) Întreprinderilor de asigurare și reasigurare care fac parte dintr-un grup al cărui sediu este în afara Comunității ar trebui să facă obiectul unor acorduri de supraveghere la nivel de grup echivalente și corespunzătoare. Prin urmare, este necesar să se prevadă transparența normelor și schimbul de informații cu autoritățile țărilor terțe în toate circumstanțele relevante. Pentru a asigura o abordare armonizată pentru determinarea și evaluarea echivalenței supravegherii activităților de asigurare și reasigurare în țări terțe, ar trebui să se prevadă adoptarea de către Comisie a unei decizii cu caracter obligatoriu privind echivalența regimurilor de solvabilitate din țări terțe. În cazul țărilor terțe pentru care Comisia nu a luat o decizie, evaluarea echivalenței ar trebui să fie făcută de supraveghetorul grupului, după consultarea celorlalte autorități de supraveghere relevante. (117) Având în vedere că legislațiile naționale privind măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare nu sunt armonizate, este oportun, în cadrul pieței interne, să se asigure recunoașterea reciprocă a măsurilor de reorganizare și a legislației referitoare la lichidare a statelor membre cu privire la întreprinderile de asigurare, precum și cooperarea necesară, având în vedere nevoia de unitate, universalitate, coordonare și publicitate a unor asemenea măsuri, precum și echivalența tratamentului și protejării creditorilor de asigurare. (118) Ar trebui să se asigure că măsurile de reorganizare care au fost adoptate de autoritatea competentă a unui stat membru pentru a menține sau restabili soliditatea financiară a unei întreprinderi de asigurare și pentru a preveni pe cât posibil o situație de lichidare au efect în întreaga Comunitate. Cu toate acestea, efectele unor asemenea măsuri de reorganizare, precum și ale procedurilor de lichidare față de țări terțe nu ar trebui să fie afectate. (119) Ar trebui să se facă distincție între autoritățile responsabile cu măsurile de reorganizare și procedurile de lichidare și autoritățile de supraveghere a întreprinderilor de asigurare. (120) Definiția „sucursalei” în scopuri de insolvabilitate, ar trebui, în conformitate cu principiile de insolvabilitate existente, să țină seama de personalitatea juridică unică a întreprinderii de asigurare. Cu toate acestea, legislația statului membru de origine ar trebui să determine felul în care trebuie tratate în cazul lichidării respectivei întreprinderi activele și pasivele deținute de persoane independente care sunt mandatate pentru a acționa în permanență drept agent al unei întreprinderi de asigurare. (121) Ar trebui stabilite condițiile în care intră sub incidența prezentei directive procedurile de lichidare care, fără a fi bazate pe insolvabilitate, implică o ordine prioritară de plată a despăgubirilor. Creanțele angajaților unei întreprinderi de asigurare rezultate din contractele de muncă și relațiile de muncă ar trebui să poată fi subrogate unui sistem național de garantare a salariilor. Astfel de creanțe subrogate ar trebui să beneficieze de tratamentul stabilit de legislația statului membru de origine (lex concursus). (122) Măsurile de reorganizare nu împiedică deschiderea unei proceduri de lichidare. Prin urmare, ar trebui ca procedurile de lichidare să poată fi deschise în absența sau ca urmare a adoptării de măsuri de reorganizare și pot fi încheiate printr-un concordat sau altă măsură analogă, inclusiv măsuri de reorganizare. (123) Doar autoritățile competente ale statului membru de origine ar trebui să fie abilitate să decidă în legătură cu procedurile de lichidare care privesc întreprinderile de asigurare. Deciziile ar trebui să aibă efecte în întreaga Comunitate și ar trebui să fie recunoscute de toate statele membre. Deciziile ar trebui publicate în conformitate cu procedurile statului membru de origine. precum și in Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. De asemenea, informațiile ar trebui să fie disponibile creditorilor cunoscuți cu reședința în Comunitate, care ar trebui să aibă dreptul de a solicita despăgubiri sau de a transmite observații. (124) În cadrul procedurilor de lichidare ar trebui luate în considerare toate activele și pasivele întreprinderii de asigurare. (125) Toate condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și terminarea procedurilor de lichidare ar trebui să fie reglementate de legislația statului membru de origine. (126) Pentru a asigura desfășurarea unor acțiuni coordonate, autoritățile de supraveghere ale statelor membre de origine și cele ale celorlalte state membre ar trebui informate de urgență cu privire la deschiderea procedurilor de lichidare. (127) Este extrem de important ca persoanele asigurate, deținătorii de polițe de asigurare, beneficiarii și orice parte vătămată care dispune de un drept direct de acțiune împotriva întreprinderii de asigurare în ceea ce privește o creanță ce provine din activități de asigurare să fie protejate în cadrul procedurilor de lichidare, înțelegându-se că o astfel de protecție nu include creanțele care nu provin din obligații prevăzute în contractele de asigurare sau operațiunile de asigurare, ci din răspunderea civilă cauzată de un agent în cadrul unor negocieri pentru care, conform legii aplicabile pentru contractul sau operațiunea de asigurare, agentului nu-i revine răspunderea personală în temeiul contractului sau operațiunii de asigurare. Pentru a atinge acest obiectiv, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea de a alege între metode echivalente pentru a garanta un tratament special pentru creditorii de asigurare, niciuna dintre aceste metode neîmpiedecând un stat membru în a stabili o clasificare între diferitele categorii de daune. În plus, ar trebui să se asigure un echilibru adecvat între protecția creditorilor de asigurare și cea a altor creditori privilegiați care sunt protejați de către legislația statului membru în cauză. (128) Deschiderea procedurilor de lichidare ar trebui să implice retragerea autorizației de a desfășura o activitate care a fost acordată întreprinderii de asigurare, dacă autorizația respectivă nu a fost retrasă anterior. (129) Creditorii ar trebui să aibă dreptul de a prezenta creanțe sau de a prezenta observații scrise în cadrul procedurilor de lichidare. Creanțele creditorilor cu reședința într-un stat membru, altul decât statul membru de origine, ar trebui să fie tratate în același fel ca și creanțele echivalente din statul membru de origine, fără discriminare în funcție de naționalitate sau de locul de reședință. (130) Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța anumitor tranzacții în statele membre, altele decât statul membru de origine, este necesară determinarea legii aplicabile efectelor unei măsuri de reorganizare sau procedurii de reorganizare asupra unui proces în curs și asupra cererilor individuale de executare silită care rezultă din procese. (131) Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentei directive ar trebui să se adopte în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei ( 22 ). (132) Comisia ar trebui, în special, să fie împuternicită să adopte dispoziții privind adaptarea anexelor și măsuri specificând în special competențele de supraveghere și acțiunile care trebuie întreprinse și de stabilire a unor cerințe mai detaliate în domenii precum sistemul de guvernanță, publicarea informațiilor, criteriile de evaluare legate de participațiile calificate, calcularea rezervelor tehnice și a cerințelor de capital, normele privind investițiile și supravegherea la nivel de grup. De asemenea, Comisia ar trebui să fie împuternicită să adopte măsuri de punere în aplicare care să acorde țărilor terțe statutul de echivalență cu dispozițiile prezentei directive. Deoarece măsurile respective au un domeniu general de aplicare și sunt destinate să modifice elemente neesențiale ale prezentei directive, inter alia, prin completarea acesteia cu noi elemente neesențiale, acestea trebuie să se adopte în conformitate cu procedura de reglementare cu control prevăzută la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE. (133) Deoarece obiectivele prezentei directive nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre și, prin urmare, având în vedere amploarea și efectele acțiunii, pot fi realizate mai bine la nivelul Comunității, aceasta poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este enunțat în respectivul articol, prezenta directivă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective. (134) Directiva 64/225/CEE a Consiliului din 25 februarie 1964 privind eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii în domeniul reasigurărilor și al retrocesiunilor ( 23 ), Directiva 73/240/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire în domeniul activității de asigurare generală directă, alta decât asigurarea de viață ( 24 ), Directiva 76/580/CEE a Consiliului din 29 iunie 1976 de modificare a Directivei 73/239/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă, alta decât asigurarea de viață ( 25 ) și Directiva 84/641/CEE a Consiliului din10 decembrie 1984 de modificare, cu privire în special la asistența turistică, a primei Directive (73/239/CEE) privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă, alta decât asigurarea de viață ( 26 ) au devenit caduce și, prin urmare, ar trebui abrogate. (135) Obligația de a transpune prezenta directivă în dreptul intern ar trebui să se limiteze la dispozițiile care reprezintă o modificare de fond în raport cu directivele anterioare. Obligația de a transpune dispozițiile neschimbate rezultă din directivele anterioare. (136) Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în dreptul intern și de aplicare a directivelor menționate în anexa VI partea B. (137) Comisia va analiza dacă schemele de garantare existente în sectorul asigurărilor sunt adecvate și va face o propunere legislativă în consecință. (138) Articolul 17 alineatul (2) din Directiva 2003/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 iunie 2003 privind activitățile și supravegherea instituțiilor pentru furnizarea de pensii ocupaționale ( 27 ) conține trimiteri la dispozițiile legislative existente privind marjele de solvabilitate. Aceste trimiteri ar trebui păstrate pentru a se menține status-quo–ul. Comisia ar trebui să revizuiască cât mai repede posibil Directiva 2003/41/CE în temeiul articolului 21 alineatul (4) din directiva respectivă. Cu ajutorul CEIOPS, Comisia ar trebui să creeze un sistem adecvat de norme de solvabilitate privind instituțiile pentru furnizarea de pensii ocupaționale, care să reflecte caracterul distinct al asigurărilor și, prin urmare, să nu aducă atingere aplicării normelor din prezenta directivă care urmează să fie impuse instituțiilor respective. (139) Adoptarea prezentei directive schimbă profilul de risc al întreprinderii de asigurare față de deținătorii de polițe de asigurare. Comisia ar trebui să prezinte, cât mai curând posibil, și în orice caz până la sfârșitul anului 2010, o propunere de revizuire a Directivei 2002/92/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 decembrie 2002 privind intermedierea de asigurări ( 28 ), ținând seama de consecințele prezentei directive asupra deținătorilor de polițe de asigurare. (140) Sunt necesare noi reforme profunde ale modelului comunitar de reglementare și supraveghere în sectorul financiar, care ar trebui prezentate cât mai curând posibil de Comisie, ținând seama de concluziile prezentate la 25 februarie 2009 de grupul de experți prezidat de Jacques de Larosière. Comisia ar trebui să facă propunerile legislative necesare pentru remedierea deficiențelor constatate cu privire la dispozițiile care reglementează coordonarea și modalitățile de cooperare în domeniul supravegherii. (141) Este necesar ca CEIOPS să fie consultat asupra celor mai bune mijloace de abordare a chestiunii supravegherii consolidate și a gestiunii capitalului la nivel de grup în cadrul unui grup de întreprinderi de asigurare sau reasigurare. CEIOPS ar trebui să fie invitat să ofere consultanță Comisiei la elaborarea propunerilor sale, în condiții care să asigure un nivel ridicat de protecție deținătorilor de polițe (și beneficiarilor) și salvgardarea stabilității financiare. În acest sens, CEIOPS ar trebui să fie invitat să ofere consultanță Comisiei cu privire la structura și principiile care ar putea ghida eventualele modificări viitoare ale prezentei directive care ar putea fi necesare pentru ca sugestiile de modificări care ar putea fi propuse să aibă efect. Comisia ar trebui să prezinte Parlamentului European și Consiliului un raport, urmat de propuneri adecvate, privind regimurile alternative pentru supravegherea prudențială a întreprinderilor de asigurare și reasigurare din cadrul grupurilor, care să sporească eficiența gestiunii capitalului în cadrul grupului, dacă consideră că este disponibil un cadru de reglementare de bază adecvat pentru introducerea unui astfel de regim. În special, este de dorit ca un regim al suportului de grup să funcționeze pe temeiuri solide, bazate pe existența unor scheme de garantare a asigurărilor armonizate și finanțate adecvat; a unui cadru armonizat și obligatoriu din punct de vedere juridic pentru autoritățile competente, băncile centrale și ministerele de finanțe în vederea gestionării și soluționării crizelor și pentru partajarea sarcinilor fiscale, care să alinieze competențele de supraveghere și atribuțiile fiscale; a unui cadru pentru medierea disputelor din domeniul supravegherii, obligatoriu din punct de vedere juridic, a unui cadru armonizat privind intervenția timpurie; și a unui cadru armonizat privind transferabilitatea activelor, procedurile de insolvabilitate și lichidare care să elimine obstacolele din calea transferabilității activelor care există în legislația națională privind societățile comerciale. În raportul său, Comisia ar trebui să țină seama, de asemenea, de evoluția în timp a efectelor diversificării, de riscurile asociate cu apartenența la un grup, de practicile de management al riscurilor în mod centralizat la nivel de grup, de funcționarea modelelor interne ale grupului, de supravegherea tranzacțiilor intragrup și de concentrările de riscuri. (142) În conformitate cu punctul 34 din Acordul interinstituțional privind o mai bună legiferare ( 29 ), statele membre sunt încurajate să elaboreze, în interes propriu și în interesul Comunității, propriile tabele care să ilustreze, pe cât posibil, corespondența dintre prezenta directivă și măsurile de transpunere, precum și să le facă publice, întrucât: ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:







CUPRINS TITLUL I NORME GENERALE PRIVIND ACCESUL LA ACTIVITATE ȘI DESFĂȘURAREA ACTIVITĂȚILOR DE ASIGURARE ȘI REASIGURARE CAPITOLUL I Obiectul, domeniul de aplicare și definiții SECȚIUNEA 1 Obiectul și domeniul de aplicare SECȚIUNEA 2 Excluderi din domeniul de aplicare Subsecțiunea 1 Dispoziții generale Subsecțiunea 2 Asigurarea generală Subsecțiunea 3 Asigurarea de viață Subsecțiunea 4 Reasigurarea SECȚIUNEA 3 Definiții CAPITOLUL II Accesul la activitate CAPITOLUL III Autorități de supraveghere și norme generale CAPITOLUL IV Condiții care reglementează activitatea SECȚIUNEA 1 Răspunderea organului administrativ, de conducere sau de control SECȚIUNEA 2 Sistemul de guvernanță SECȚIUNEA 3 Publicarea informațiilor SECȚIUNEA 4 Participați calificate SECȚIUNEA 5 Secretul profesional, schimbul de informații și promovarea convergenței practicilor de supraveghere SECȚIUNEA 6 Atribuțiile auditorilor CAPITOLUL V Desfășurarea simultană a activității de asigurare de viață și de asigurare generală CAPITOLUL VI Norme privind evaluarea activelor și pasivelor, rezervele tehnice, fondurile proprii, cerința de capital de solvabilitate, cerința de capital minim și norme privind investițiile SECȚIUNEA 1 Evaluarea activelor și pasivelor SECȚIUNEA 2 Norme privind rezervele tehnice SECȚIUNEA 3 Fonduri proprii Subsecțiunea 1 Determinarea fondurilor proprii Subsecțiunea 2 Clasificarea fondurilor proprii Subsecțiunea 3 Eligibilitatea fondurilor proprii SECȚIUNEA 4 Cerința de capital de solvabilitate Subsecțiunea 1 Dispoziții generale privind cerința de capital de solvabilitate, calculată pe baza formulei standard sau a unui model intern Subsecțiunea 2 Cerința de capital de solvabilitate: formula standard Subsecțiunea 3 Cerința de capital de solvabilitate: modele interne integrale și parțiale SECȚIUNEA 5 Cerința de capital minim SECȚIUNEA 6 Investiții CAPITOLUL VII Întreprinderi de asigurare și de reasigurare în dificultate sau într-o situație neregulamentară CAPITOLUL VIII Dreptul de stabilire și libertatea de a presta servicii SECȚIUNEA 1 Înființarea întreprinderilor de asigurare SECȚIUNEA 2 Libertatea de a presta servicii de către întreprinderile de asigurare Subsecțiunea 1 Dispoziții generale Subsecțiunea 2 Răspunderea civilă auto SECȚIUNEA 3 Competențele autorităților de supraveghere din statul membru gazdă Subsecțiunea 1 Asigurare Subsecțiunea 2 Reasigurare SECȚIUNEA 4 Informații statistice SECȚIUNEA 5 Regimul contractelor sucursalelor în cadrul procedurilor de lichidare CAPITOLUL IX Sucursale stabilite în cadrul comunității și aparținând întreprinderilor de asigurare sau de reasigurare ale căror sedii centrale sunt situate în afara comunității SECȚIUNEA 1 Accesul la activitate SECȚIUNEA 2 Reasigurare CAPITOLUL X Filialele întreprinderilor de asigurare și de reasigurare reglementate de legislația unei țări terțe și achiziționările de participații de către astfel de întreprinderi TITLUL II DISPOZIȚII SPECIFICE PRIVIND ASIGURAREA ȘI REASIGURAREA CAPITOLUL I Legea și condițiile aplicabile contractelor de asigurare directă SECȚIUNEA 1 Legea aplicabilă SECȚIUNEA 2 Asigurarea obligatorie SECȚIUNEA 3 Interesul general SECȚIUNEA 4 Condițiile contractelor de asigurare și nivelul primelor SECȚIUNEA 5 Informații pentru deținătorii de polițe de asigurare Subsecțiunea 1 Asigurarea generală Subsecțiunea 2 Asigurarea de viață CAPITOLUL II Dispoziții specifice asigurării generale SECȚIUNEA 1 Dispoziții generale SECȚIUNEA 2 Coasigurarea comunitară SECȚIUNEA 3 Asistență SECȚIUNEA 4 Asigurarea de protecție juridică SECȚIUNEA 5 Asigurarea de sănătate SECȚIUNEAA 6 Asigurarea pentru accidente de muncă CAPITOLUL III Dispoziții specifice asigurării de viață CAPITOLUL IV Norme specifice reasigurării TITLUL III SUPRAVEGHEREA ÎNTREPRINDERILOR DE ASIGURARE ȘI DE REASIGURARE CARE FAC PARTE DINTR-UN GRUP CAPITOLUL I Supravegherea la nivel de grup: definiții, cazuri de aplicare, domeniul de aplicare și niveluri SECȚIUNEA 1 Definiții SECȚIUNEA 2 Cazuri de aplicare și domeniul de aplicare SECȚIUNEA 3 Niveluri CAPITOLUL II Situația financiară SECȚIUNEA 1 Solvabilitatea la nivel de grup Subsecțiunea 1 Dispoziții generale Subsecțiunea 2 Alegerea metodei de calcul și principii generale Subsecțiunea 3 Aplicarea metodelor de calcul Subsecțiunea 4 Metode de calcul Subsecțiunea 5 Supravegherea solvabilității unui grup de întreprinderi de asigurare și de reasigurare care sunt filiale ale unui holding de asigurare Subsecțiunea 6 Supravegherea solvabilității la nivel de grup pentru grupurile cu management centralizat al riscurilor SECȚIUNEA 2 Concentrarea riscurilor și tranzacțiile intragrup SECȚIUNEA 3 Managementul riscurilor și controlul intern CAPITOLUL III Măsuri pentru facilitarea supravegherii la nivel de grup CAPITOLUL IV Țări terțe CAPITOLUL V Holdingurile mixte de asigurare TITLUL IV REORGANIZAREA ȘI LICHIDAREA ÎNTREPRINDERILOR DE ASIGURARE CAPITOLUL I Domeniul de aplicare și definițiile CAPITOLUL II Măsuri de reorganizare CAPITOLUL III Proceduri de lichidare CAPITOLUL IV Dispoziții comune TITLUL V ALTE DISPOZIȚII TITLUL VI DISPOZIȚII TRANZITORII ȘI FINALE CAPITOLUL I Dispoziții tranzitorii SECȚIUNEA 1 Asigurare SECȚIUNEA 2 Reasigurare CAPITOLUL II Dispoziții finale ANEXA I CLASE DE ASIGURARE GENERALĂ A. Clasificarea riscurilor pe clase de asigurare B. Denumirea autorizației acordate simultan pentru mai multe clase de asigurare ANEXA II CLASE DE ASIGURARE DE VIAȚĂ ANEXA III FORME JURIDICE ALE ÎNTREPRINDERILOR A. Forme de întreprinderi de asigurare generală: B. Forme de întreprinderi de asigurare de viață: C. Forme de întreprinderi de reasigurare ANEXA IV FORMULA STANDARD A CERINȚEI DE CAPITAL DE SOLVABILITATE 1. Calcularea cerinței de capital de solvabilitate de bază 2. Calcularea modulului „risc de subscriere pentru asigurarea generală” 3. Calcularea modulului „risc de subscriere pentru asigurarea de viață” 4. Calcularea modulului „risc de piață” ANEXA V GRUPURI DE CLASE DE ASIGURARE GENERALĂ ÎN SENSUL ARTICOLULUI 159 ANEXA VI Part A Directive abrogate și lista modificărilor lor ulterioare (menționate la articolul 310 Part B Lista termenelor de transpunere în legislația națională (menționate la articolul 310 ANEXA VII TABEL DE CORESPONDENȚĂ







TITLUL I

NORME GENERALE PRIVIND ACCESUL LA ACTIVITATE ȘI DESFĂȘURAREA ACTIVITĂȚILOR DE ASIGURARE ȘI DE REASIGURARE







CAPITOLUL I

Obiectul, domeniul de aplicare și definiții







Secțiunea 1

Obiectul și domeniul de aplicare

Articolul 1

Obiectul

Prezenta directivă stabilește norme privind următoarele:

1. accesul la activitate și desfășurarea, în cadrul Comunității, a activităților independente de asigurare directă și de reasigurare;

2. supravegherea în cazul grupurilor de asigurare și de reasigurare;

3. reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare directă.

Articolul 2

Domeniul de aplicare

(1) Prezenta directivă se aplică întreprinderilor de asigurare directă de viață și generală care sunt stabilite pe teritoriul unui stat membru sau care doresc să se stabilească acolo.

De asemenea, se aplică întreprinderilor de reasigurare care desfășoară numai activități de reasigurare și care sunt stabilite pe teritoriul unui stat membru sau care doresc să se stabilească într-un stat membru, cu excepția titlului IV.

(2) În ceea ce privește asigurările generale, prezenta directivă se aplică activităților de asigurare generală din clasele enumerate în anexa I partea A. În sensul alineatului (1) primul paragraf, asigurarea generală include activitatea care reprezintă asistență furnizată persoanelor aflate în dificultate în cursul deplasărilor, absențelor de la domiciliu sau de la locul de reședință obișnuită ale acestora. Această activitate constă, în schimbul plății prealabile a unei prime, în luarea angajamentului de a ajuta imediat beneficiarul unui contract de asistență în cazul în care acesta se găsește în dificultate ca urmare a unui eveniment întâmplător, în cazurile și în condițiile prevăzute de contract.

Ajutorul poate consta în servicii în numerar sau în natură. Serviciile în natură pot fi, de asemenea, furnizate prin utilizarea personalului sau a materialului corespunzător prestatorului.

Activitatea de asistență nu cuprinde serviciile de administrare sau de menținere, serviciile post-vânzare sau simpla indicație sau prevedere a unui ajutor în calitate de intermediar.

(3) În ceea ce privește asigurarea de viață, prezenta directivă se aplică:

(a) următoarelor activități de asigurare de viață, în cazul în care au o bază contractuală: (i) asigurarea de viață, care include asigurarea de supraviețuire, asigurarea de deces, asigurarea mixtă, asigurarea de viață cu restituirea primelor, asigurarea de căsătorie, asigurarea de naștere; (ii) anuități; (iii) asigurări suplimentare subscrise pe lângă asigurarea de viață, în special asigurarea împotriva vătămărilor corporale, inclusiv a incapacității de muncă, asigurarea împotriva decesului rezultat în urma unui accident și asigurarea de invaliditate în caz de accident sau de boală; (iv) tipul de asigurare permanentă de sănătate care nu poate fi reziliată, existentă în prezent în Irlanda și în Regatul Unit;

(b) următoarelor operațiuni, în cazul în care au o bază contractuală, în măsura în care sunt condiționate de supravegherea de către autoritățile responsabile cu supravegherea asigurărilor private: (i) operațiuni prin care sunt constituite asociații ale participanților cu scopul de a-și capitaliza împreună contribuțiile și de a distribui ulterior activele astfel acumulate între urmași sau între beneficiarii persoanei decedate (tontine); (ii) operațiuni de capitalizare bazate pe calcule actuariale prin care, în schimbul unor plăți unice sau periodice stabilite în avans, se încheie angajamente cu durată și valoare specifice; (iii) gestionarea fondurilor colective de pensii, incluzând gestionarea investițiilor și, în special, a activelor care reprezintă rezervele organismelor care efectuează plăți în caz de deces sau supraviețuire sau în cazul întreruperii sau reducerii activității; (iv) operațiunile menționate la punctul (iii), în cazul în care sunt însoțite de asigurări care acoperă fie conservarea capitalului, fie plata unei dobânzi minime; (v) operațiunile desfășurate de întreprinderile de asigurare de viață, cum ar fi cele menționate în volumul IV titlul 4 capitolul 1 din documentul francez „Code des assurances”;

(c) operațiuni legate de durata vieții umane, care sunt definite de sau prevăzute în legislația asigurărilor sociale, în măsura în care acestea sunt efectuate sau gestionate de întreprinderi de asigurare de viață, pe propriul lor risc, în conformitate cu legislația unui stat membru.







Secțiunea 2

Excluderi din domeniul de aplicare







Subsecțiunea 1

Dispoziții generale

Articolul 3

Sisteme legale

Fără a se aduce atingere articolului 2 alineatul (3) litera (c), prezenta directivă nu se aplică asigurărilor care fac parte dintr-un sistem legal de asigurări sociale.

Articolul 4

Excludere din domeniul de aplicare datorită dimensiunii

(1) Fără a aduce atingere articolelor 3 și 5-10, prezenta directivă nu se aplică unei întreprinderi de asigurare care îndeplinește cumulativ următoarele condiții:

(a) venitul anual al întreprinderii din primele brute subscrise nu depășește 5 milioane EUR;

(b) cuantumul total al rezervelor tehnice ale întreprinderii, înainte de deducerea sumelor recuperabile din contractele de reasigurare și din vehiculele investiționale prevăzute la articolul 76, nu depășește 25 milioane EUR;

(c) în cazul în care întreprinderea face parte dintr-un grup, cuantumul total al rezervelor tehnice ale grupului, înainte de deducerea sumelor recuperabile din contractele de reasigurare și din vehiculele investiționale, nu depășește 25 milioane EUR;

(d) activitatea întreprinderii nu include activități de asigurare sau reasigurare care acoperă riscuri de răspundere civilă, de credit și de garanție, cu excepția cazului în care acestea constituie riscuri auxiliare în înțelesul articolului 16 alineatul (1);

(e) activitatea întreprinderii nu include operațiuni de reasigurare care depășesc 0,5 milioane EUR din veniturile sale din prime brute subscrise sau 2,5 milioane EUR din rezervele sale tehnice, înainte de deducerea sumelor recuperabile din contractele de reasigurare și din vehiculele investiționale, sau peste 10 % din veniturile sale din prime brute subscrise sau peste 10 % din rezervele sale tehnice, înainte de deducerea sumelor recuperabile din contractele de reasigurare și din vehiculele investiționale.

(2) Dacă oricare dintre valorile stabilite la alineatul (1) este depășită timp de trei ani consecutivi, prezenta directivă se aplică începând cu cel de-al patrulea an.

(3) Prin derogare de la alineatul (1), prezenta directivă se aplică tuturor întreprinderilor de asigurare care solicită să fie autorizate să desfășoare activități de asigurare și reasigurare și al căror venit anual din primele brute subscrise sau ale căror rezerve tehnice înainte de deducerea sumelor recuperabile din contractele de reasigurare și din vehiculele investiționale, urmează, potrivit previziunilor, să depășească oricare dintre cuantumurile prevăzute la alineatul (1) în următorii cinci ani.

(4) Prezenta directivă nu se mai aplică întreprinderilor de asigurare în cazul cărora autoritatea de supraveghere a verificat că îndeplinesc cumulativ următoarele condiții:

(a) niciunul dintre cuantumurile prevăzute la alineatul (1) nu a fost depășit în ultimii trei ani consecutivi; și

(b) niciunul dintre cuantumurile prevăzute la alineatul (1) nu urmează, conform previziunilor, să fie depășit în următorii cinci ani.

Alineatul (1) din prezentul articol nu se aplică atât timp cât întreprinderea de asigurare în cauză desfășoară activități în conformitate cu articolele 145-149.

(5) Alineatele (1) și (4) nu împiedică o întreprindere să solicite autorizarea sau să continue să fie autorizată în conformitate cu prezenta directivă.







Subsecțiunea 2

Asigurarea generală

Articolul 5

Operațiuni

În ceea ce privește asigurarea generală, prezenta directivă nu se aplică următoarelor operațiuni:

1. operațiunile de capitalizare, astfel cum sunt definite în legislația fiecărui stat membru;

2. operațiunile instituțiilor de economisire și ajutor reciproc, ale căror beneficii variază în funcție de resursele disponibile și pentru care contribuția membrilor se stabilește forfetar;

3. operațiunile efectuate de o organizație care nu are personalitate juridică și care au ca obiect acoperirea reciprocă a membrilor săi, fără plată de prime și fără constituire de rezerve tehnice; sau

4. operațiunile de asigurări de credite de export în numele statului sau garantate de către acesta sau când statul este asigurătorul.

Articolul 6

Asistență

(1) Prezenta directivă nu se aplică activității de asistență care îndeplinește toate condițiile următoare:

(a) asistența este furnizată cu ocazia unui accident sau a unei defecțiuni care afectează un vehicul rutier atunci când accidentul sau defecțiunea survine pe teritoriul statului membru al furnizorului garanției;

(b) răspunderea pentru asistență este limitată la următoarele operațiuni: (i) depanarea la fața locului, pentru care furnizorul utilizează, în majoritatea cazurilor, personalul și echipamentul propriu; (ii) transportarea vehiculului până la locul de reparație cel mai apropiat sau cel mai corespunzător unde poate fi efectuată reparația, precum și eventuala însoțire, în mod normal prin același mijloc de asistență, a șoferului și pasagerilor, până la locul cel mai apropiat de unde aceștia își pot continua călătoria cu alte mijloace; (iii) în cazul în care statul membru de origine al furnizorului garanției prevede astfel, transportul vehiculului, însoțit eventual de șofer și pasageri, până la domiciliul lor, punctul lor de plecare sau destinația de origine în interiorul aceluiași stat membru; și

(c) asistența nu este asigurată de o întreprindere aflată sub incidența prezentei directive.

(2) În cazurile menționate la alineatul (1) litera (b) punctele (i) și (ii), condiția ca accidentul sau defecțiunea să fi survenit pe teritoriul statului membru al furnizorului garanției nu se aplică în cazul în care beneficiarul este un membru al organismului care furnizează garanția iar depanarea sau transportarea vehiculului se efectuează pe baza simplei prezentări a carnetului de membru, fără plata vreunei prime suplimentare, de către un organism similar din țara în cauză pe baza unui acord de reciprocitate sau, în cazul Irlandei și al Regatului Unit, în cazul în care operațiunile de asistență sunt realizate de către un același organism care operează în ambele state.

(3) Prezenta directivă nu se aplică în cazul operațiunilor menționate la alineatul (1) litera (b) punctul (iii), dacă accidentul sau defecțiunea a survenit pe teritoriul Irlandei sau, în ceea ce privește Regatul Unit, pe teritoriul Irlandei de Nord, iar vehiculul, însoțit eventual de șofer și pasageri, este transportat până la domiciliul, punctul de plecare sau destinația de origine a acestora în interiorul unuia sau altuia dintre aceste teritorii.

(4) Prezenta directivă nu se aplică operațiunilor de asistență efectuate de Automobil Club-ul Marelui Ducat al Luxemburgului în cazul în care accidentul sau defecțiunea care afectează un vehicul rutier a avut loc în afara teritoriului Marelui Ducat al Luxemburgului și asistența constă în transportarea vehiculului implicat în acel accident sau care a suferit defecțiunea, însoțit eventual de șofer și pasageri, până la domiciliul lor.

Articolul 7

Întreprinderi mutuale

Prezenta directivă nu se aplică întreprinderilor mutuale care desfășoară activități de asigurare generală și care au încheiat cu alte întreprinderi mutuale o convenție care implică reasigurarea integrală a polițelor de asigurare pe care le-au emis sau substituirea întreprinderii cesionare cu întreprinderea cedentă pentru executarea obligațiilor rezultate din contractele menționate anterior. În acest caz, întreprinderea cesionară se conformează normelor prezentei directive.

Articolul 8

Instituții

Prezenta directiva nu se aplică următoarelor organisme care desfășoară activități de asigurare generală, cu excepția cazului modificării statutului lor sau a legislației aplicabile în ceea ce privește competența:

1. în Danemarca, Falck Danmark;

2. în Germania, următoarelor organisme semipublice: (a) Postbeamtenkrankenkasse (b) Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;

3. în Irlanda, Voluntary Health Insurance Board;

4. în Spania, Consorcio de Compensación de Seguros.







Subsecțiunea 3

Asigurarea de viață

Articolul 9

Operațiuni și activități

În ceea ce privește asigurările de viață, prezenta directivă nu se aplică următoarelor operațiuni și activități:

1. operațiuni ale instituțiilor de economisire și ajutor reciproc ale căror beneficii variază în funcție de resursele disponibile și care impun fiecărui membru să contribuie cu rata fixă adecvată;

2. operațiuni desfășurate de organizații, altele decât întreprinderile menționate la articolul 2, al căror obiect de activitate este furnizarea de beneficii persoanelor angajate sau liber-profesioniste care aparțin unei întreprinderi sau unui grup de întreprinderi ori unui sector profesional sau interprofesional, în caz de deces sau supraviețuire sau la întreruperea sau reducerea activității, indiferent dacă angajamentele care rezultă de pe urma acestor operațiuni sunt total acoperite, în mod continuu, de rezerve matematice;

3. activitățile privind pensiile desfășurate de întreprinderile de asigurare de pensii prevăzute în Legea privind pensiile angajaților (TyEL) și în alte părți similare ale legislației finlandeze în materie, cu condiția ca: (a) societățile de asigurare de pensii care sunt deja obligate, în temeiul legislației finlandeze, să aibă sisteme de contabilitate și de gestiune separate pentru activitățile lor privind pensiile, să înființeze entități juridice separate pentru desfășurarea acestor activități, începând cu 1 ianuarie 1995; și (b) autoritățile finlandeze să permită tuturor resortisanților și societăților statelor membre, fără discriminare, să desfășoare, în conformitate cu legislația finlandeză, activitățile menționate la articolul 2 cu privire la această exceptare prin deținerea controlului sau a unei participații la o societate sau la un grup de asigurare existente sau prin crearea de ori participarea la noi societăți sau grupuri de asigurare, inclusiv societăți de asigurare de pensii.

Articolul 10

Organizații, întreprinderi și instituții

În ceea ce privește asigurările de viață, prezenta directivă nu se aplică următoarelor organizații, întreprinderi și instituții:

(1) organizații care își iau angajamentul de a furniza beneficii exclusiv în caz de deces, în cazul în care valoarea beneficiilor în cauză nu depășește costurile medii de înmormântare pentru un singur deces sau în care beneficiile sunt furnizate în natură;

(2) „Versorgungsverband deutscher Wirtschaftsorganisationen” în Germania, cu excepția cazului în care statutul său este modificat în ceea ce privește domeniul său de competență.

(3) „Consorcio de Compensación de Seguros” în Spania, cu excepția cazului în care statutul său este modificat în ceea ce privește activitățile sau competențele sale.







Subsecțiunea 4

Reasigurarea

Articolul 11

Reasigurarea

În ceea ce privește reasigurarea, prezenta directivă nu se aplică activității de reasigurare desfășurate sau garantate integral de guvernul unui stat membru care acționează, din motive legate de un interes public important, în calitate de reasigurător de ultimă instanță, inclusiv în cazul în care acest rol devine necesar din cauza unei situații de pe piață în care este imposibil să se obțină o acoperire comercială adecvată.

Articolul 12

Întreprinderi de reasigurare care își încetează activitatea

(1) Întreprinderile de reasigurare care, până la 10 decembrie 2007, au încetat să subscrie noi contracte de reasigurare și se limitează la administrarea portofoliului existent în vederea încetării activității nu intră sub incidența prezentei directive.

(2) Statele membre întocmesc o listă cu întreprinderile de reasigurare în cauză și o transmit tuturor celorlalte state membre.







Secțiunea 3

Definiții

Articolul 13

Definiții

În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

1. „întreprindere de asigurare” înseamnă o întreprindere de asigurare directă de viață sau generală care a primit o autorizație în conformitate cu articolul 14;

2. „întreprindere de asigurare captivă” înseamnă o întreprindere de asigurare care este deținută fie de o întreprindere financiară, alta decât o întreprindere de asigurare sau de reasigurare sau un grup de întreprinderi de asigurare sau de reasigurare în sensul articolului 212 alineatul (1) litera (c), fie de o întreprindere nefinanciară și care are drept scop furnizarea de produse de asigurare care acoperă exclusiv riscurile uneia sau mai multor întreprinderi cărora le aparține sau riscurile uneia sau mai multor întreprinderi din grupul din care face parte;

3. „întreprindere de asigurare dintr-o țară terță” înseamnă o întreprindere care ar avea nevoie de autorizație ca fiind întreprindere de asigurare în conformitate cu articolul 14, în cazul în care ar avea sediul central în Comunitate;

4. „întreprindere de reasigurare” înseamnă o întreprindere care a primit autorizarea în conformitate cu articolul 14 pentru desfășurarea activităților de reasigurare;

5. „întreprindere de reasigurare captivă” înseamnă o întreprindere de reasigurare care este deținută fie de o întreprindere financiară, alta decât o întreprindere de asigurare sau de reasigurare sau un grup de întreprinderi de asigurare sau de reasigurare în sensul articolului 212 alineatul (1) litera (c), fie de o întreprindere nefinanciară și care are drept scop furnizarea de produse de reasigurare care acoperă exclusiv riscurile uneia sau mai multor întreprinderi cărora le aparține sau riscurile uneia sau mai multor întreprinderi din grupul din care face parte;

6. „întreprindere de reasigurare dintr-o țară terță” înseamnă o întreprindere care ar trebui să fie autorizată ca fiind întreprindere de reasigurare în conformitate cu articolul 14, în cazul în care ar avea sediul central în Comunitate;

7. „reasigurare” înseamnă una dintre următoarele două activități: (a) activitatea care constă în preluarea de riscuri cedate de o întreprindere de asigurare sau de o întreprindere de asigurare dintr-o țară terță sau de o altă întreprindere de reasigurare sau de o întreprindere de reasigurare dintr-o țară terță; sau (b) în cazul întreprinderii de subscriitori denumită „Lloyd’s”, activitatea prin care o întreprindere de asigurare sau de reasigurare alta decât „Lloyd’s” preia riscurile cedate de orice membru al „Lloyd’s”;

8. „stat membru de origine” înse