02013Y0425(01) — RO — 21.04.2016 — 001.001

Acest document are doar scop informativ și nu produce efecte juridice. Instituțiile Uniunii nu își asumă răspunderea pentru conținutul său. Versiunile autentice ale actelor relevante, inclusiv preambulul acestora, sunt cele publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și disponibile pe site-ul EUR-Lex. Aceste texte oficiale pot fi consultate accesând linkurile integrate în prezentul document.

►B RECOMANDAREA COMITETULUI EUROPEAN PENTRU RISC SISTEMIC din 20 decembrie 2012 privind finanțarea instituțiilor de credit (CERS/2012/2) (JO C 119 25.4.2013, p. 1)

Astfel cum a fost modificat prin:









▼B

RECOMANDAREA COMITETULUI EUROPEAN PENTRU RISC SISTEMIC

din 20 decembrie 2012

privind finanțarea instituțiilor de credit

(CERS/2012/2)

2013/C 119/01







SECȚIUNEA 1

RECOMANDĂRI

Recomandarea A – Monitorizarea și evaluarea riscurilor de finanțare și a gestionării riscurilor de finanțare de către autoritățile de supraveghere

1. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară să își intensifice evaluările asupra riscurilor de finanțare și lichiditate suportate de instituțiile de credit, precum și asupra gestionării riscurilor de finanțare de către acestea, în ansamblul structurii mai extinse a bilanțului, și, în special, acestea ar trebui:

(a) să evalueze planurile de finanțare transmise de instituțiile de credit și fezabilitatea acestora pentru fiecare sistem bancar național, la nivel agregat, luând în considerare modelul de afaceri și apetitul pentru risc al fiecărei instituții;

(b) să monitorizeze dezvoltarea structurilor de finanțare pentru a identifica instrumentele inovatoare, să solicite informații cu privire la aceste instrumente și să analizeze informațiile obținute pentru a înțelege modul în care riscurile se pot deplasa în cadrul sistemului financiar;

(c) să monitorizeze nivelul, evoluția și comportamentul instrumentelor financiare neasigurate de natura depozitelor care sunt vândute clienților persoane fizice și efectele potențial negative ale acestora asupra depozitelor tradiționale.

2. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară să monitorizeze planurile instituțiilor de credit de a reduce dependența de sursele de finanțare din sectorul public și să evalueze viabilitatea acestor planuri pentru fiecare sistem bancar național, la nivel agregat.

3. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere și alte autorități cu mandat macroprudențial să evalueze impactul planurilor de finanțare ale instituțiilor de credit asupra fluxului de credite către economia reală.

4. Se recomandă ca ABE să elaboreze orientări privind modelele și definițiile armonizate, în conformitate cu practicile de consultare consacrate ale acesteia, pentru a facilita raportarea planurilor de finanțare în sensul recomandărilor cuprinse la punctele 1-3 de mai sus.

5. Se recomandă ca ABE să coordoneze evaluarea planurilor de finanțare la nivelul Uniunii, inclusiv planurile instituțiilor de credit de a reduce dependența de sursele de finanțare din sectorul public, și să evalueze viabilitatea acestor planuri pentru sistemul bancar al Uniunii, la nivel agregat.

Recomandarea B – Gestionarea de către instituții a riscurilor asociate grevării cu sarcini a activelor

Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară să solicite instituțiilor de credit:

1. să instituie politici de gestionare a riscurilor pentru definirea abordării acestora în privința grevării cu sarcini a activelor, precum și proceduri și controale care să asigure că riscurile asociate gestionării colateralului și grevării cu sarcini a activelor sunt identificate, monitorizate și gestionate în mod adecvat. Aceste politici ar trebui să țină seama de modelul de afaceri al fiecărei instituții, de statele membre în care funcționează acestea, de specificul piețelor de finanțare și de situația macroeconomică. Politicile ar trebui aprobate de organele de conducere corespunzătoare ale fiecărei instituții;

2. să includă în planurile lor de urgență strategii de abordare a grevării cu sarcini condiționate generate de situații tensionate relevante, ceea ce înseamnă șocuri plauzibile, deși improbabile, inclusiv scăderi ale ratingului instituției de credit, deprecieri ale activelor folosite drept garanții și creșteri ale cerințelor de marjă;

3. să aibă instituit un sistem general de monitorizare care oferă în timp util informații conducerii și organelor de conducere relevante cu privire la:

(a) nivelul, evoluția și tipurile grevării cu sarcini a activelor și sursele aferente ale grevării, precum finanțările garantate sau alte tranzacții;

(b) nivelul, evoluția și calitatea creditului activelor negrevate, dar care pot fi grevate cu sarcini, specificând volumul activelor disponibile pentru a fi grevate cu sarcini;

(c) nivelul, evoluția și tipurile grevării suplimentare cu sarcini care rezultă din scenariile tensionate (grevare cu sarcini condiționată).

Recomandarea C – Monitorizarea grevării cu sarcini a activelor de către autoritățile de supraveghere

1. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară să monitorizeze îndeaproape nivelul, evoluția și tipurile grevării cu sarcini a activelor, ca parte a procesului lor de supraveghere, și, în special, acestea ar trebui:

(a) să examineze sistemele de monitorizare, politicile și planurile de urgență instituite de către instituțiile de credit în ceea ce privește grevarea cu sarcini a activelor și gestionarea colateralului;

(b) să monitorizeze nivelul, evoluția și tipurile grevării cu sarcini a activelor și sursele aferente ale grevării cu sarcini, precum finanțarea garantată sau alte tranzacții;

(c) să monitorizeze nivelul, evoluția și calitatea creditului activelor negrevate, dar care pot fi grevate cu sarcini care sunt disponibile pentru creditorii chirografari;

(d) să monitorizeze nivelul, evoluția și tipurile grevării suplimentare cu sarcini care rezultă din scenariile tensionate (grevare cu sarcini condiționată).

2. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară să monitorizeze și să evalueze riscurile asociate gestionării colateralului și grevării cu sarcini a activelor, ca parte a procesului de supraveghere. Această evaluare ar trebui să țină seama de alte riscuri, precum riscurile de credit și de finanțare, precum și de factorii atenuanți, precum amortizoarele de capital și lichiditate.

3. Se recomandă ca ABE să emită orientări cu privire la modelele și definițiile armonizate, pentru a facilita monitorizarea grevării cu sarcini a activelor, în conformitate cu practicile sale de consultare consacrate.

4. Se recomandă ca ABE să monitorizeze îndeaproape nivelul, evoluția și tipurile grevării cu sarcini a activelor, precum și activele negrevate, dar care pot fi grevate cu sarcini la nivelul Uniunii.

Recomandarea D – Transparența pieței în privința grevării cu sarcini a activelor

1. Se recomandă ABE să elaboreze orientări privind cerințele de transparență pentru instituțiile de credit în ceea ce privește grevarea cu sarcini a activelor. Aceste orientări ar trebui să contribuie la asigurarea faptului că informațiile publicate pentru piață sunt clare, ușor de comparat și adecvate. Având în vedere experiența limitată în domeniul publicării de informații fiabile și relevante cu privire la calitatea activelor, ABE ar trebui să urmeze o abordare graduală, în vederea trecerii la un regim de publicare mai larg după un an. Orientările ar trebui să solicite instituțiilor de credit să furnizeze:

(a) nivelul și evoluția activelor grevate cu sarcini și a celor negrevate:

(i) pentru primul an de la adoptarea orientărilor, aceste informații ar trebui să includă o defalcare pe tipul de active, furnizată anual;

(ii) pe baza experienței dobândite până la 31 decembrie 2014, inclusiv cu ocazia punerii în aplicare a Recomandării C, orientările ar trebui modificate pentru a prevedea furnizarea informațiilor semestrial și completate cu o cerință de publicare a unei defalcări pe calitatea activelor, dacă ABE apreciază că publicarea acestor date suplimentare oferă informații fiabile și relevante;

(b) o informare voluntară, prin care instituțiile de credit furnizează utilizatorilor informații care pot fi utile pentru înțelegerea importanței grevării cu sarcini în modelul de finanțare al instituțiilor de credit.

2. În sensul punctului 1 litera (a), se recomandă ABE să precizeze în orientările respective caracteristicile datelor publicate, din punct de vedere al unităților și al intervalului de publicare.

3. În elaborarea acestor orientări, se recomandă ABE:

(a) să coopereze cu AEVMP, în vederea dezvoltării cerințelor actuale incluse în IFRS în ceea ce privește grevarea cu sarcini a activelor;

(b) să aibă în vedere evoluțiile relevante din domeniile aferente, în special cele privind cadrul de reglementare a lichidității; și

(c) să se asigure că nivelul și evoluția activelor grevate cu sarcini în favoarea băncilor centrale, precum și valoarea asistenței privind lichiditatea acordate de băncile centrale nu pot fi detectate.

Recomandarea E – Obligațiuni garantate și alte instrumente care generează grevarea cu sarcini

1. Se recomandă ca autoritățile naționale de supraveghere să identifice cele mai bune practici cu privire la obligațiunile garantate și să încurajeze armonizarea sistemelor lor naționale.

2. Se recomandă ca ABE să coordoneze măsurile luate de autoritățile naționale de supraveghere, în special cu privire la calitatea și segregarea fondurilor de acoperire, protecția față de insolvență a obligațiunilor garantate, riscurile de activ și pasiv care afectează fondurile de acoperire și divulgarea compoziției fondurilor de acoperire.

3. Se recomandă ca ABE să analizeze dacă este adecvat să emită orientări sau recomandări de susținere a celor mai bune practici, după monitorizarea funcționării pieței pentru obligațiuni garantate, prin trimitere la aceste bune practici pe o perioadă de doi ani. În cazul în care ABE identifică necesitatea unei propuneri legislative în acest sens, ar trebui să transmită Comisiei Europene un raport și CERS informări în acest sens.

4. Se recomandă ca ABE să evalueze dacă există alte instrumente financiare care generează grevarea cu sarcini care ar beneficia la rândul lor de identificarea celor mai bune practici în sistemele naționale. În cazul în care ABE concluzionează că există asemenea instrumente, aceasta ar trebui (i) să coordoneze identificarea celor mai bune practici rezultante și să încurajeze armonizarea acestora de către autoritățile naționale de supraveghere; și (ii) să acționeze astfel cum este stabilit la punctul 3 în ceea ce privește obligațiunile garantate, într-o etapă ulterioară.

SECȚIUNEA 2

APLICARE

1. Interpretare

1. În sensul prezentei recomandări, se aplică următoarele definiții:

(a) „instituție de credit” înseamnă instituție de credit astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/48/CE ( 1 );

(b) „sistem financiar” înseamnă sistem financiar astfel cum este definit în Regulamentul (UE) nr. 1092/2010;

(c) „autoritate națională de supraveghere” înseamnă autoritatea competentă sau de supraveghere, astfel cum este definită la articolul 1 alineatul (3) litera (f) din Regulamentul (UE) nr. 1092/2010. Atunci când o autoritate națională de supraveghere nu este autoritatea de supraveghere competentă, BCE, acționând în cadrul mecanismului de supraveghere unic, este considerată destinatarul recomandării relevante;

(d) „activ grevat cu sarcini” înseamnă un activ care, în mod explicit sau implicit, este folosit drept garanție sau face obiectul unui aranjament de garantare, colateralizare sau de îmbunătățire a calității creditului oricărei tranzacții;

(e) „instrument inovator” înseamnă un instrument pentru care, datorită noutății acestuia, sunt disponibile puține informații cu privire la comportamentul său, în special într-o situație tensionată, expunând astfel instituțiile de credit unor riscuri ascunse, precum o criză de lichiditate și finanțare și riscuri juridice sau reputaționale;

(f) „instrument financiar neasigurat de natura depozitelor” înseamnă un instrument financiar care poate fi asemănător unui depozit, dar care implică riscuri diferite de cele ale unui depozit, deoarece acest instrument financiar nu este acoperit de un sistem de garantare a depozitelor;

(g) „depozit” înseamnă un depozit, astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 94/19/CE ( 2 );

(h) „structură de finanțare sustenabilă” înseamnă o structură de finanțare care poate fi menținută fără intervenție publică și în cazul căreia costul finanțării nu afectează viabilitatea instituției.

2. Anexa face parte integrantă din prezenta recomandare. În cazul oricărei neconcordanțe între textul recomandării și textul anexei, textul recomandării are prioritate.

2. Criterii de aplicare

1. Aplicarea prezentei recomandări trebuie să țină cont de următoarele criterii:

(a) prezenta recomandare acoperă numai finanțarea instituțiilor de credit;

(b) arbitrajul de reglementare ar trebui evitat;

(c) principiul proporționalității ar trebui respectat în mod corespunzător în cadrul aplicării, ținându-se totodată cont de importanța sistemică specifică a riscurilor de finanțare și de grevare cu sarcini din cadrul fiecărui sistem bancar, precum și de obiectivul și cuprinsul fiecărei recomandări;

(d) în anexă sunt prevăzute criterii specifice de conformitate cu recomandările A-E.

2. Destinatarii trebuie să prezinte CERS și Consiliului rapoarte cu privire la măsurile luate ca răspuns la prezenta recomandare sau să justifice în mod adecvat lipsa lor de acțiune. Rapoartele ar trebui să cuprindă cel puțin:

(a) informații privind conținutul și calendarul măsurilor luate;

(b) evaluarea modului de funcționare a măsurilor luate din perspectiva obiectivelor prezentei recomandări;

(c) justificarea detaliată a lipsei de acțiune sau a abaterii de la prezenta recomandare, inclusiv a oricăror întârzieri.

3. Calendar pentru măsurile de adoptat în urma recomandării

Destinatarii trebuie să prezinte CERS și Consiliului rapoarte cu privire la măsurile luate ca răspuns la prezenta recomandare sau să justifice în mod adecvat lipsa lor de acțiune, în conformitate cu termenele prevăzute mai jos.

▼M2

1. Recomandarea A – Autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară, autoritățile naționale de supraveghere și alte autorități cu mandat macroprudențial și ABE trebuie să raporteze în conformitate cu următorul calendar:

(a) până la 31 decembrie 2015, autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să transmită CERS un raport intermediar cuprinzând o primă evaluare a rezultatelor punerii în aplicare a recomandării A, punctele 1 și 2;

(b) până la 31 iulie 2016, autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final cu privire la recomandarea A, punctele 1 și 2;

(c) până la 31 decembrie 2015, autoritățile naționale de supraveghere și alte autorități cu mandat macroprudențial trebuie să transmită CERS un raport intermediar cuprinzând o primă evaluare a rezultatelor punerii în aplicare a recomandării A, punctul 3;

(d) până la 30 septembrie 2016, autoritățile naționale de supraveghere și alte autorități cu mandat macroprudențial trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final cu privire la punerea în aplicare a recomandării A, punctul 3;

(e) până la 30 iunie 2014, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului orientările prevăzute în recomandarea A, punctul 4;

(f) până la 31 martie 2017, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport privind punerea în aplicare a recomandării A, punctul 5.

▼B

2. Recomandarea B – până la 30 iunie 2014, autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să transmită CERS și Consiliului rapoarte cu privire la măsurile luate ca răspuns la această recomandare.

3. Recomandarea C – ABE și autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să raporteze în conformitate cu următorul calendar:

(a) până la 31 decembrie 2013, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului orientările prevăzute în recomandarea C punctul 3 și un raport intermediar cuprinzând o propunere privind modul în care intenționează să aplice recomandarea C punctul 4;

(b) până la 30 septembrie 2014, ABE trebuie să transmită CERS un prim raport de monitorizare privind grevarea cu sarcini a activelor, în sensul recomandării C punctul 4;

(c) până la 31 decembrie 2015, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final de monitorizare privind grevarea cu sarcini a activelor în sensul recomandării C punctul 4;

(d) până la 30 iunie 2014, autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să transmită CERS un prim raport de monitorizare cu privire la măsurile luate ca răspuns la recomandarea C punctele 1 și 2;

(e) până la 30 septembrie 2015, autoritățile naționale de supraveghere responsabile cu supravegherea bancară trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final de monitorizare cu privire la măsurile luate ca răspuns la recomandarea C punctele 1 și 2.

4. Recomandarea D – ABE trebuie să raporteze în conformitate cu următorul calendar:

(a) până la 31 decembrie 2013, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului orientările;

(b) până la 30 iunie 2015, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport suplimentar cu privire la punerea în aplicare a recomandării D punctul 1 litera (a) subpunctul (ii).

5. Recomandarea E – ABE și autoritățile naționale de supraveghere trebuie să raporteze în conformitate cu următorul calendar:

(a) până la 31 decembrie 2013, autoritățile naționale de supraveghere trebuie să transmită CERS și Consiliului măsurile luate ca răspuns la recomandarea E punctul 1;

(b) până la 31 decembrie 2013, ABE trebuie să transmită CERS un raport intermediar care să stabilească principiile de bună practică în raport cu obligațiunile garantate pe care le-a identificat împreună cu autoritățile naționale de supraveghere, precum și o evaluare a existenței altor instrumente financiare care generează grevarea cu sarcini pentru care trebuie identificate cele mai bune practici;

(c) până la 31 decembrie 2014, ABE trebuie să transmită CERS un raport intermediar care să stabilească principiile de bună practică pentru alte instrumente financiare care generează grevarea cu sarcini, dacă acestea au fost identificate în raportul intermediar menționat la litera (b) din acest calendar;

(d) până la 31 decembrie 2015, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final cuprinzând o evaluare a funcționării sistemului pentru obligațiunile garantate în baza principiilor de bună practică și opinia sa cu privire la alte acțiuni viitoare recomandate, dacă sunt considerate de dorit;

(e) până la 31 decembrie 2016, ABE trebuie să transmită CERS și Consiliului un raport final cuprinzând o evaluare a funcționării sistemului pentru celelalte instrumente financiare care generează grevarea cu sarcini în baza principiilor de bună practică, dacă acestea au fost identificate în raportul intermediar care urmează a fi transmis în temeiul literei (b) din acest calendar, și opinia sa cu privire la alte acțiuni viitoare recomandate, dacă sunt considerate de dorit.

4. Monitorizare și evaluare

1. Secretariatul CERS:

(a) oferă asistență destinatarilor, inclusiv prin facilitarea coordonării raportării și prin furnizarea de modele relevante și, după caz, de informații detaliate privind modalitățile și calendarul pentru măsurile de adoptat în urma recomandării;

(b) verifică măsurile adoptate de destinatari, inclusiv prin acordarea de asistență la cerere, și prezintă Consiliului general, prin intermediul Comitetului director, rapoarte privind măsurile adoptate.

2. Consiliul general evaluează măsurile și justificările raportate de destinatari și, după caz, decide dacă prezenta recomandare nu a fost respectată și destinatarii nu au justificat în mod adecvat lipsa lor de acțiune.









ANEXĂ LA RECOMANDAREA PRIVIND FINANȚAREA INSTITUȚIILOR DE CREDIT

CUPRINS SINTEZĂ INTRODUCERE I. EVOLUȚIA STRUCTURILOR DE FINANȚARE ȘI A ACTIVELOR I.1. Finanțare garantată și finanțare negarantată I.2. Evoluția finanțării garantate I.2.1. Obligațiuni garantate I.3. Evoluția finanțării negarantate I.3.1. Depozitele clienților I.4. Finanțarea inovatoare I.4.1. Swapuri destinate furnizării de lichiditate I.4.2. Produse structurate și fonduri tranzacționate la bursă I.5. Sprijin public în condițiile actuale marcate de tensiuni I.6. Principalii factori ai evoluției structurilor de finanțare I.6.1. Impactul regulamentelor noi și viitoare asupra finanțării băncilor I.7. Gradul de îndatorare și structura activelor II. GREVAREA CU SARCINI A ACTIVELOR: DATE DIN SONDAJ II.1. Nivelurile totale aferente grevării cu sarcini a activelor II.2. Impactul supracolateralizării asupra nivelurilor grevării cu sarcini II.3. Contribuția diferitelor operațiuni la grevarea cu sarcini a activelor III. RISCURI III.1. Riscuri care decurg din grevarea cu sarcini a activelor III.1.1. Subordonarea structurală a creditorilor chirografari III.1.2. Aspecte legate de accesul viitor pe segmentele negarantate ale pieței III.1.3. Aspecte legate de transparență și stabilirea corectă a prețurilor III.1.4. Riscuri sporite de finanțare și de lichiditate III.1.5. Grevarea cu sarcini contigente a activelor III.1.6. Alte riscuri generate de grevarea cu sarcini a activelor III.1.7. Alte riscuri asociate unor produse sau tranzacții specifice III.1.8. Factorii de declanșare a materializării riscurilor III.1.9. Sustenabilitatea grevării cu sarcini a activelor III.1.10. Impactul grevării cu sarcini a activelor asupra economiei reale III.2. Riscuri asociate finanțării inovatoare III.2.1. Transparență, încredere, dificultatea gestionării și supravegherii III.2.2. Interconectarea III.2.3. Riscuri de litigiu și reputaționale, protecția consumatorilor III.2.4. Riscuri specifice asociate swapurilor destinate furnizării de lichiditate III.3. Riscurile care derivă din concentrare III.4. Riscuri asociate presiunilor de reducere a gradului de îndatorare IV. SUSTENABILITATEA STRUCTURILOR DE FINANȚARE (PERSPECTIVĂ PE TERMEN MEDIU ȘI LUNG) IV.1. Un rol mai însemnat al depozitelor clienților IV.2. Rolul finanțării garantate și negarantate de pe piețele financiare IV.3. Caracteristicile unei structuri de finanțare sustenabilă IV.4. Efectele finanțării asupra cererii și ofertei V. ASPECTE REFERITOARE LA POLITICI OBIECTIVE PRIVIND POLITICILE PRINCIPII DE APLICARE A RECOMANDĂRILOR MĂSURI COMUNE ADOPTATE ÎN URMA TUTUROR RECOMANDĂRILOR RECOMANDĂRI V.1. Recomandarea A – Monitorizarea și evaluarea riscurilor de finanțare și a gestionării riscurilor de finanțare de către autoritățile de supraveghere V.1.1. Raționament economic V.1.2. Procesul de evaluare, inclusiv avantajele și dezavantajele V.1.3. Proceduri ulterioare adoptării recomandărilor V.1.4. Comunicarea privind procedurile ulterioare adoptării recomandărilor V.2. Recomandarea B – Gestionarea de către instituții a riscurilor asociate grevării cu sarcini a activelor V.3. Recomandarea C – Monitorizarea grevării cu sarcini a activelor de către autoritățile de supraveghere V.3.1. Raționament economic (recomandările B și C) V.3.2. Evaluare, inclusiv avantajele și dezavantajele (recomandările B și C) V.3.3. Măsuri adoptate în urma recomandărilor (recomandările B și C) V.3.4. Comunicarea privind măsurile adoptate în urma recomandărilor – Recomandarea B V.3.5. Comunicarea privind măsurile adoptate în urma recomandărilor – Recomandarea C V.4. Recomandarea D – Transparența pieței în privința grevării cu sarcini a activelor V.4.1. Raționament economic V.4.2. Procesul de evaluare, inclusiv avantajele și dezavantajele V.4.3. Proceduri ulterioare adoptării recomandărilor V.4.4. Comunicarea privind procedurile ulterioare adoptării recomandărilor V.5. Recomandarea E – Obligațiuni garantate și alte instrumente care generează grevarea cu sarcini V.5.1. Raționament economic V.5.2. Procesul de evaluare, inclusiv avantajele și dezavantajele V.5.3. Proceduri ulterioare adoptării recomandărilor V.5.4. Comunicarea privind procedurile ulterioare adoptării recomandărilor V.6. CERS ia notă de alte inițiative VI. REZULTATELE SONDAJULUI PRIVIND GREVAREA CU SARCINI A ACTIVELOR ȘI FINANȚAREA INOVATOARE: NOTĂ METODOLOGICĂ ȘI STATISTICĂ VI.1. Notă metodologică VI.1.1. Descriere generală a setului de date VI.1.2. Anumite aspecte metodologice VI.1.3. Controlul calității datelor VI.2. Grevarea cu sarcini VI.2.1. Nivelurile grevării cu sarcini VI.2.2. Scadența activelor grevate cu sarcini și a pasivelor corespunzătoare VI.3. Finanțarea garantată VI.4. Contrapartide

SINTEZĂ

Structurile de finanțare ale băncilor au cunoscut modificări semnificative în ultimii ani. Această anexă prezintă evoluțiile surselor și structurilor de finanțare ale băncilor din Uniune, riscurile generate de aceste evoluții și o serie de propuneri privind politicile, pentru a face față acestor riscuri.

Evoluția cea mai notabilă a reprezentat-o creșterea importanței relative a finanțării garantate, ca o consecință a aversiunii față de riscuri a investitorilor și a evoluțiilor în domeniul reglementării, în special cadrele Basel pentru capital și lichiditate și Solvabilitate II. Aceste evoluții au creat condițiile pentru o cerere sporită de garanții (inclusiv din partea surselor de finanțare din sectorul public), pe fondul restrângerii ofertei de garanții de calitate, într-un moment în care băncile aveau nevoie de surse de finanțare stabile pentru a putea acorda în continuare împrumuturi economiei reale. Incertitudinile sporite ale investitorilor asociate actualei crize a datoriilor suverane au determinat băncile să recurgă tot mai mult la surse de finanțare din sectorul public, în timp ce băncile centrale au reacționat prin adoptarea de măsuri extraordinare care au inclus operațiuni pe termen mai lung și extinderea listelor de garanții.

De asemenea, utilizarea de către bănci a depozitelor clienților și concurența pentru atragerea acestora s-au intensificat. Utilizarea sporită de depozite a fost parțial reușită, fiind însoțită și de riscuri, întrucât depozitele pot deveni mai volatile într-un mediu concurențial, iar ofertele pentru clienți au devenit mai inovatoare și nu au fost întotdeauna bine înțelese. Câteva bănci au optat pentru produse inovatoare, în special swapuri destinate furnizării de lichiditate, pentru a obține finanțare la prețuri competitive. În încercarea de a oferi o analiză cuprinzătoare a acestor fenomene, anexa cuprinde o evaluare a sustenabilității structurilor de finanțare, precum și a impactului acestora asupra sectorului financiar și asupra economiei reale.

Anexa evidențiază și examinează mai detaliat trei surse de riscuri: 1. grevarea cu sarcini a activelor; 2. finanțarea inovatoare; și 3. concentrarea.

Finanțarea garantată s-a dovedit a fi o soluție salvatoare pentru bănci în actuala perioadă caracterizată de tensiuni, întrucât permite diversificarea surselor de finanțare și diminuează riscul de contrapartidă. Deși recunoaște avantajele finanțării garantate în perioada crizei, anexa evaluează, de asemenea, riscurile unui nivel excesiv al grevării cu sarcini. În primul rând, acesta implică subordonarea în continuare a altor creditori, în special deponenți, cu consecințe în ceea ce privește utilizarea potențială de fonduri din sistemele de garantare a depozitelor. Nivelurile ridicate ale grevării cu sarcini pot, de asemenea, afecta negativ accesul viitor pe piețele negarantate și pot crea dificultăți în evaluarea corectă a riscurilor, cu implicații pentru alocarea eficientă a resurselor. În plus, grevarea cu sarcini condiționată a activelor tinde să fie prociclică, deoarece se intensifică în perioadele caracterizate de tensiuni, ca urmare a majorărilor automate ale cerințelor de colateralizare. În sens mai larg, creșterile înregistrate de grevarea cu sarcini la nivelul întregului sistem creează dificultăți în gestionarea lichidității și finanțării și accentuează riscurile asociate reutilizării garanțiilor. Alte dificultăți sunt legate de gestionarea și monitorizarea eficientă a instituțiilor cu niveluri ridicate ale grevării cu sarcini.

Finanțarea inovatoare tinde să fie mai puțin transparentă și, prin urmare, mai dificil de gestionat și de supravegheat. Având în vedere opacitatea potențială, există, de asemenea, șanse mai mari de materializare a riscurilor de litigiu și reputaționale, mai ales dacă aceste produse sunt vândute clienților persoane fizice. Riscurile care derivă din concentrare sunt analizate din patru perspective diferite: bază de investitori, instrumente, scadențe și arie geografică.

Abordând structurile de finanțare din perspectivă holistică, anexa argumentează că o structură de finanțare bine diversificată este esențială pentru garantarea capacității instituțiilor de credit de a face față tensiunilor. Aceasta implică evitarea suprautilizării de surse de finanțare individuale și, în special, de finanțare garantată. De asemenea, este necesar ca instituțiile să ia în considerare și acțiunile altor instituții în determinarea capacității lor de a implementa planurile de finanțare, mai ales în ceea ce privește utilizarea depozitelor clienților, care, datorită concurenței sporite, pot deveni o sursă de finanțare mai puțin stabilă. Se constată deja că instituțiile de credit recurg la instrumente de finanțare de tip retail, care pot părea similare depozitelor, dar care presupun riscuri diferite, întrucât pot să nu fie acoperite de sisteme de garantare a depozitelor.

Pe baza analizelor efectuate, au fost formulate o serie de recomandări cu privire la politici.

Pe termen scurt, având în vedere condițiile încă perturbate de pe piață și necesitatea ca instituțiile de credit să elaboreze planuri solide de finanțare, autorităților naționale de supraveghere și Autorității bancare europene (ABE) li se recomandă să monitorizeze și să evalueze riscurile de finanțare și lichiditate și viabilitatea planurilor de finanțare, în termeni agregați, la nivel național și, respectiv, la nivelul Uniunii. În acest context, autorităților li se recomandă, în special, să evalueze planurile instituțiilor de a reduce utilizarea surselor de finanțare din sectorul public. La analiza riscurilor de finanțare și lichiditate, autoritățile sunt îndemnate să acorde o atenție deosebită utilizării de instrumente inovatoare care pot prezenta riscuri sistemice și să aibă în vedere riscurile instrumentelor financiare negarantate de natura depozitelor la vânzarea acestora clienților persoane fizice și efectele negative posibile ale acestora asupra depozitelor tradiționale.

Un element esențial al propunerilor îl constituie soluționarea aspectelor legate de grevarea cu sarcini cu ajutorul unei strategii cuprinzătoare. Pe termen scurt, se sugerează necesitatea unor eforturi concertate în vederea îmbunătățirii în continuare a gestionării riscurilor de lichiditate și finanțare de către instituțiile de credit în cazurile care implică o grevare cu sarcini a activelor. Autorităților de supraveghere li se recomandă, de asemenea, să dea dovadă de mai multă consecvență în monitorizarea și evaluarea nivelurilor, evoluției și tipurilor de sarcini care grevează activele, precum și a efectului perioadelor caracterizate de tensiuni asupra acestora. Un aspect important îl constituie includerea unei recomandări privind transparența pieței în vederea soluționării problemelor legate de oferta de finanțare prin facilitarea unei evaluări mai bune a riscurilor, în special a celor legate de grevarea cu sarcini.

Având în vedere importanța relativă pe care obligațiunile garantate o au în structurile de finanțare ale băncilor și riscurile identificate pentru aceste instrumente, de exemplu cu privire la incertitudini juridice în unele state membre și la diferențe între uzanțele de raportare, autorităților naționale de supraveghere li se recomandă să stimuleze implementarea de bune practici provenind fie din sectorul public, fie din sectorul privat. După această primă etapă, Autorității Bancare Europene i se recomandă să coordoneze astfel de inițiative și să identifice bune practici, precum și să analizeze funcționarea pieței în conformitate cu principiile identificate. Ar trebui să se examineze, de asemenea, dacă este adecvată utilizarea competențelor proprii ca mecanisme formale pentru impunerea acestor bune practici sau sesizarea Comisiei Europene în vederea adoptării de măsuri suplimentare potențiale, luând în considerare impactul posibil asupra unor piețe care altfel funcționează bine. În a doua etapă, se recomandă ca ABE să analizeze dacă există și alte instrumente financiare care grevează activele și care ar necesita o abordare similară.

Fără a propune recomandări formale pentru stimularea altor piețe de finanțare, CERS ia notă de unele inițiative private, de exemplu cu privire la clasificarea securitizării și a obligațiunilor garantate, întrucât acestea pot contribui la restabilirea încrederii în anumite produse financiare.

INTRODUCERE

Criza recentă își are originea în evenimentele din anii 2007-2008, când evoluțiile pe piețele financiare și de tip retail au dezvăluit vulnerabilitățile inerente unor clase de active (de exemplu, creditele ipotecare subprime din Statele Unite și din alte regiuni ale lumii) și unor modele de afaceri (de exemplu, utilizarea de finanțare pe termen scurt de pe piețele financiare). Criza s-a metamorfozat ulterior și s-a prelungit pe o perioadă îndelungată. În cadrul Uniunii și, în special, în zona euro, vulnerabilitățile care caracterizează, în prezent, unele state, precum și fragilitățile din unele sisteme bancare au cunoscut o amplificare negativă în contextul unei creșteri economice modeste. În acest cadru, legătura puternică dintre costurile de finanțare a băncilor și a statelor, combinată cu incertitudinile legate de calitatea activelor unor bănci și de sustenabilitatea modelelor lor de afaceri, sugerează că piețele creditului și piețele interbancare sunt în continuare perturbate și că băncile s-au confruntat cu dificultăți în gestionarea bilanțurilor proprii.

În acest context, autoritățile publice au intervenit, băncile centrale implementând măsuri decisive pentru a permite băncilor să se autofinanțeze, iar autoritățile de supraveghere adoptând măsuri în vederea relansării nivelurilor de capital, a îmbunătățirii transparenței și a soluționării problemelor legate de calitatea activelor.

Pentru a face față acestei situații, băncile au reacționat, de asemenea, prin modificarea structurilor lor de finanțare și a portofoliilor de active. Această anexă acordă, de asemenea, atenție modificărilor aduse surselor și structurilor de finanțare ale băncilor și evaluează dacă aceste evoluții prezintă riscuri sistemice.

Prezenta anexă analizează structurile de finanțare ale băncilor din UE și modul în care acestea au evoluat în ultimii ani și se concentrează asupra rolului crescând al finanțării garantate și al altor operațiuni colateralizate și asupra consecințelor acestora în ceea ce privește grevarea cu sarcini a activelor. Probabil ca reacție la criză, câteva bănci au recurs, de asemenea, la surse de finanțare mai inovatoare, care sunt adesea opace și, în unele cazuri, pot avea efecte asupra grevării cu sarcini a activelor. În final, anexa examinează, într-un sens mai general, consecințele acestor evoluții în raport cu sustenabilitatea structurilor de finanțare ale băncilor.

Anexa evaluează dacă aceste evoluții necesită atenție din partea politicilor și modul în care pot fi abordate și concluzionează că unele dintre aceste riscuri sunt semnificative și, prin urmare, prezintă opțiuni în materie de politici. Aceste opțiuni iau în considerare în mod adecvat natura situației actuale, care este caracterizată încă de criză și de instabilitate pe piețe și, în consecință, necesită o atenție specială.

Acest exercițiu analitic utilizează câteva seturi diferite de date pentru o mai bună reprezentare a evoluțiilor și a situației actuale. Deși bilanțurile băncilor sunt monitorizate de autoritățile de supraveghere și de alte autorități publice și fac obiectul normelor privind transparența pieței, era necesară realizarea unui sondaj ad-hoc pentru a obține informații, în special cu privire la nivelurile și tipurile grevării cu sarcini și la sursele de finanțare inovatoare.

Prezenta anexă este organizată în șase secțiuni. După introducere, secțiunea I prezintă evoluția și situația actuală a structurilor de finanțare ale băncilor din UE. Secțiunea II este dedicată analizei datelor colectate de CERS cu privire la grevarea cu sarcini a activelor. Analiza riscurilor generate de această evoluție este discutată în secțiunea III. Secțiunea IV abordează, într-un sens mai larg, sustenabilitatea structurilor de finanțare, iar secțiunea V prezintă, la final, recomandările CERS. Este inclusă și o anexă statistică și metodologică referitoare la sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare (secțiunea VI).

I. EVOLUȚIA STRUCTURILOR DE FINANȚARE ȘI A ACTIVELOR

Evoluția surselor și structurilor de finanțare în ultimii ani nu poate fi analizată separat de contextul crizei de durată actuale. Ca reacție la manifestarea unor perturbări puternice pe piețele creditului și pe cele interbancare și în contextul vulnerabilităților care caracterizează sistemul financiar, precum și unele state, îndeosebi în zona euro, băncile și-au adaptat atât structurile de finanțare, cât și portofoliile de active.

Dacă se compară structura de finanțare a bilanțurilor băncilor din zona euro ( 3 ) la sfârșitul anului 2011 cu cea valabilă înaintea crizei financiare (la sfârșitul anului 2005), se poate concluziona că depozitele, cu excepția celor din sectorul instituțiilor financiare monetare (intra-IFM), dețin încă cel mai mare procent în pasivele băncilor (Graficul 1). De asemenea, începând cu anul 2008, procentul depozitelor clienților în pasivele băncilor a crescut, la fel ca și scadențele depozitelor respective ( 4 ) (secțiunea I.3.1).

Graficul 1

Repartizarea pasivelor 2005 și 2011

Surse: BCE și Eurostat.

Începând cu anul 2005, pasivele au fost restructurate, ceea ce a dus la o creștere a ponderii depozitelor intra-IFM. De fapt, pe baza datelor referitoare la tranzacții financiare, depozitele au crescut cu 12 % de la sfârșitul anului 2005.

Cu toate acestea, ar trebui menționat că această componentă statistică include finanțarea din partea băncilor centrale. Ca urmare a politicilor adoptate de băncile centrale și de alte autorități publice ca reacție la perturbarea piețelor creditului și ale celor interbancare, recurgerea la finanțare din partea băncii centrale și, în special, la Eurosistem, precum și utilizarea de datorii garantate de stat au crescut semnificativ în ultimii ani (secțiunea I.5).

Al treilea cel mai important element îl constituie titlurile de credit pe termen lung, care au reprezentat 14 % din totalul pasivelor băncilor. În ceea ce privește titlurile de credit, în ultimii ani a avut loc, în cadrul structurilor de finanțare ale băncilor, o reorientare către finanțarea garantată, inclusiv obligațiunile garantate (secțiunile I.1 și I.2). Deteriorarea încrederii pe piețe a condus, de asemenea, la o reducere semnificativă a tranzacțiilor interbancare transfrontaliere, care s-a reflectat în scadențe mai scurte și rate mai ridicate ale împrumuturilor. Această resegmentare în interiorul granițelor naționale este încă în curs.

Este posibil să se concluzioneze că, pentru un mic eșantion de bănci participante la sondaj ( 5 ), restructurarea pasivelor depinde de ratingul băncilor (și, implicit, de cel al statelor), băncile mai vulnerabile sau cele din țări mai vulnerabile înregistrând o creștere mai ridicată a finanțării garantate (care include finanțarea din partea băncii centrale) și o scădere a utilizării de instrumente de datorie negarantate. De asemenea, aceste bănci par să își fi consolidat baza de depozite mai mult decât băncile cu un rating superior (Graficul 2).

Graficul 2

Structura de finanțare pentru grupuri de bănci cu ratinguri diferite, sfârșitul anului 2007 și sfârșitul anului 2011

Surse: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare și Bloomberg.

Sferă de cuprindere: 12 bănci (AA/A), 6 bănci (BBB), 11 bănci [rating cu risc ridicat (speculative)], 29 de bănci (total).

Notă: Pentru a asigura o comparare consecventă, a fost utilizat același eșantion de bănci atât pentru datele referitoare la sfârșitul anului 2007, cât și pentru cele referitoare la sfârșitul anului 2011.

Modificările intervenite în pasivele băncilor sunt, de asemenea, o reflectare a schimbării modelelor de afaceri. Anterior crizei, băncile din UE au urmat, în principal, strategii bazate pe active, care au condus la niveluri excesive de îndatorare, întrucât finanțarea era disponibilă la prețuri scăzute, în special pe piețele financiare. Criza și implicațiile acesteia pentru disponibilitatea lichidității și finanțării au impus o schimbare de strategie băncilor, care au trecut la strategii bazate pe pasive.

I.1. Finanțare garantată și finanțare negarantată

Emiterea de instrumente de datorie pe termen mediu și lung de către bănci a cunoscut o scădere semnificativă începând cu finele anului 2007, comparativ cu deceniul anterior crizei. Deși criza financiară a afectat nefavorabil atât piețele de finanțare garantată, cât și pe cele de finanțare negarantată, emiterea de obligațiuni garantate de către băncile din Uniune s-a dovedit mult mai rezistentă la șocuri în ultimii ani decât cea de datorie de tip senior negarantată (Graficul 3), având drept rezultat o creștere a emisiunilor garantate (Graficul 4). Această tendință crescândă s-a inversat în anul 2012, parțial datorită faptului că accesul pe piață al țărilor emitente situate la periferia zonei euro, care au contribuit semnificativ la creșterea înregistrată de emisiunea de obligațiuni garantate în 2010 și 2011, a fost limitat în cea mai mare parte a anului.

Graficul 3

Variațiile emisiunilor de obligațiuni garantate și de datorie de tip senior negarantată (2007-2011; index 2007 = 100)

Surse: Dealogic și calcule BCE.

Notă: Emisiuni ale băncilor din UE, indiferent de volumul emisiunii. Tranzacțiile de securitizare reținute în totalitate nu sunt incluse.

Graficul 4

Ponderea emisiunilor de instrumente de datorie garantate și negarantate (2009-sept. 2012; procente)

Surse: Dealogic și calcule BCE.

Notă: Emisiunile garantate includ obligațiuni garantate, titluri garantate cu active și titluri garantate cu credite ipotecare. Emisiuni ale băncilor din UE, indiferent de volumul emisiunii. Tranzacțiile de securitizare reținute în totalitate nu sunt incluse.

În pofida acestei tendințe generale, se înregistrează evoluții diferite de la o țară la alta și de la o bancă la alta. În ultimii ani, emisiunile băncilor în țările mai vulnerabile au avut de suferit mai mult decât în alte țări. Băncile din țările respective au recurs, de asemenea, masiv la instrumente colateralizate (reținând în mod frecvent instrumentele în vederea utilizării lor drept garanție) și instrumente garantate (în special instrumente garantate de stat). Grupurile bancare cu un rating mai scăzut, chiar și cele situate în state mai puternice, s-au confruntat cu mai multe dificultăți în obținerea de finanțare de pe piețele financiare pe piețele sectorului privat.

Cu privire la finanțarea interbancară, datele furnizate de sondajele privind piața monetară în euro ( 6 ) arată că, după mai mulți ani de creștere constantă, activitatea totală pe segmentele negarantate ale pieței a început să scadă în anul 2008 și a continuat să se reducă semnificativ în intervalul 2009-2010 în urma preocupărilor sporite legate de riscul de contrapartidă. Deși acordarea de împrumuturi negarantate a înregistrat o ușoară creștere în anul 2011, aceasta s-a menținut mult sub nivelurile anterioare crizei. Scăderea ponderii relative a împrumuturilor negarantate a continuat și în anul 2012, când volumul tranzacțiilor pe segmentele negarantate ale pieței s-a contractat cu 36 %. Reducerea împrumuturilor interbancare negarantate a fost compensată într-o oarecare măsură de finanțarea sporită prin contracte repo, care, după scăderea consemnată în 2008, a început să înregistreze o creștere în 2009; totuși, aceasta s-a restrâns din nou cu 15 % în anul 2012. Rezistența relativă la șocuri a activității de pe segmentele garantate ale pieței poate fi atribuită parțial utilizării sporite de platforme electronice și, în special, de platforme de tranzacționare cu contrapartide centrale (CPC) pentru tranzacțiile garantate. Potrivit datelor furnizate de sondaje, tranzacțiile pe segmentele garantate ale pieței compensate prin intermediul contrapartidelor centrale au cunoscut o creștere semnificativă din 2008; în anul 2012, acestea reprezentau deja 55 % din tranzacțiile pe segmentele garantate ale pieței (comparativ cu 51 % în 2011).

I.2. Evoluția finanțării garantate

Soldul datoriilor garantate ale băncilor din UE (cu excepția Germaniei) a fost relativ stabil între sfârșitul anului 2009 și trimestrul I 2012, deși aceasta maschează evoluțiile diferite la nivelul Uniunii, majorările din unele țări (de exemplu, Spania, Italia și Suedia) contrastând cu scăderile din altele (de exemplu, Irlanda, Țările de Jos și Regatul Unit) ( 7 ).

Totodată, unele bănci au început să utilizeze mai mult emisiunea de instrumente de securitizare reținute sau de obligațiuni garantate în vederea folosirii instrumentelor respective drept garanție, în special pentru operațiunile de refinanțare cu băncile centrale (a se vedea secțiunea I.5 pentru mai multe detalii). În special, între 2011 și 2012, instituțiile cu un rating mai scăzut au recurs mai mult la acest tip de operațiune.

Securitizarea a fost utilizată masiv la începutul procesului: în anul 2008, volumul emisiunilor a înregistrat nivelul record de 711 miliarde EUR, dar numai 5 % din totalul emisiunilor nu au fost reținute de bănci. Ponderea și volumul titlurilor garantate cu active reținute le-au depășit semnificativ, în perioada 2008-2011, pe cele ale obligațiunilor garantate reținute.

În primele nouă luni ale anului 2012, emisiunea de obligațiuni garantate reținute a cunoscut o revigorare, reprezentând peste o treime din totalul emisiunilor de obligațiuni garantate (Graficul 5). Cu toate acestea, ponderea emisiunilor de instrumente de securitizare reținute s-a menținut semnificativ mai ridicată, cel puțin în trimestrul I 2012.

Graficul 5

Instrumente de securitizare reținute și emisiuni de obligațiuni garantate pe an în UE

Surse: Association for Financial Markets in Europe, Dealogic.

Notă: Datele includ obligațiuni garantate, titluri garantate cu active și titluri garantate cu credite ipotecare emise de bănci din UE. Datele referitoare la anul 2012 (cumulat) se referă la trimestrul I pentru securitizare și, respectiv, la primele trei trimestre pentru obligațiunile garantate.

I.2.1. Obligațiuni garantate

Obligațiunile garantate dețin un rol important în ceea ce privește finanțarea garantată. Din sursă de finanțare în numai câteva țări, acestea au devenit o sursă importantă de finanțare pe termen lung pentru bănci într-un grup mult mai extins de țări (Graficul 6). În anul 2003, 95 % din soldul total al obligațiunilor garantate provenea din emisiuni ale băncilor și ale băncilor de credit ipotecar din numai patru țări (Danemarca, Franța, Germania și Spania), în timp ce în anul 2010 soldul aferent acestor țări reprezenta numai 66 % (Graficul 7).

Graficul 6

Soldul obligațiunilor garantate

Sursa: European Mortgage Federation/European Covered Bond Council (ECBC Fact Book 2012).

Graficul 7

Ponderea soldului obligațiunilor garantate, pe țări, în totalul aferent UE

Sursa: EMF/ECBC (ECBC Fact Book 2012).

Atât pe piața primară, cât și pe piața secundară, spread-urile obligațiunilor garantate s-au menținut mai înguste decât cele ale datoriei de tip senior negarantate, sporind astfel atractivitatea obligațiunilor garantate ca instrumente de finanțare, în special pentru creditele ipotecare rezidențiale. Faptul că agențiile de rating acordă calificative semnificativ mai ridicate obligațiunilor garantate comparativ cu pasivele de tip senior negarantate ale aceluiași emitent a contribuit, de asemenea, la creșterea apetitului investitorilor pentru aceste instrumente.

I.3. Evoluția finanțării negarantate

Deși s-a menținut relativ stabil în anii 2009 și 2010, soldul instrumentelor de datorie negarantate a început să scadă în trimestrul I 2011. Același lucru este valabil și pentru ponderea soldului instrumentelor de datorie negarantate în soldul total al instrumentelor de datorie, care s-a situat la aproximativ 40 % în 2009 și 2010 și a început să scadă în trimestrul I 2011, ajungând recent la 30 %. Această evoluție a fost eterogenă la nivelul țărilor din Uniune, dar cea mai semnificativă scădere a ponderii respective a fost înregistrată cu precădere în țări asupra cărora criza a avut un impact pronunțat (în special Italia și Portugalia). Grupurile bancare cu calificative mai scăzute care au sediul în țări cu calificative mai ridicate au consemnat, de asemenea, o scădere a ponderii instrumentelor de datorie negarantate.

I.3.1. Depozitele clienților

În pofida creșterii generalizate a ponderii depozitelor clienților în pasivele băncilor (Graficul 1), încercările acestora din urmă de a menține o bază de depozite mai extinsă au avut, până acum, rezultate diverse (Graficul 8), în mare parte ca urmare a concurenței mai strânse pe o piață bancară deja supradimensionată și a reticenței relative a unor deținători de conturi de economii de a investi fonduri în depozite cu dobândă scăzută.

Graficul 8

Ponderea depozitelor din sectorul nefinanciar privat intern ca procent din totalul activelor

Sursa: BCE. Ultimele date: august 2012.

Notă: Depozite din sectorul intern al populației și societăților nefinanciare. Totalul activelor exclude poziția „active restante” (respectiv pozițiile instrumentelor financiare derivate cu valori de piață brute pozitive). Ultimele date (august 2012) sunt reprezentate de suma coloanelor de culoare roșie și de culoare albastră pentru țările cu variații pozitive ale raportului în perioada august 2010-august 2012.

De fapt, raportul împrumuturi/depozite a rămas relativ constant între 2009 și 2012 (Graficul 9): după contracția consemnată în trimestrul I 2011, acesta a crescut din nou și s-a menținut relativ stabil, la aproximativ 150 %, în ultimele trimestre. Pe ansamblu, spre deosebire de fondurile de piață monetară, portofoliile de depozite au denotat stabilitate pe parcursul crizei, cu excepția câtorva țări în perioadele de tensiuni financiare. Într-o anumită măsură, acest lucru se datorează existenței unor sisteme de garantare a depozitelor armonizate la nivelul Uniunii. În câteva țări s-au consemnat totuși variații ale depozitelor clienților corporativi, începând cu a doua jumătate a anului 2011, unele dintre acestea având caracter transfrontalier (Graficul 10).

Graficul 9

Raportul împrumuturi/depozite pentru un eșantion de grupuri bancare mari din UE

Sursa: ABE.

Notă: Interval intercuartil pentru fiecare instituție. Eșantion de 36 de bănci mari. Eșantionul poate varia în timp.

Graficul 10

Depozite transfrontaliere ale non-IFM din UE

Sursa: BCE.

Notă: Depozite transfrontaliere ale non-IFM din cadrul UE. Variații bazate pe diferența dintre stocurile aferente trimestrului II 2012 și cele aferente trimestrului II 2011.

I.4. Finanțarea inovatoare

Pe lângă tipurile tradiționale de finanțare bancară, băncile utilizează, în diferite grade, alte tipuri de instrumente pentru a îmbunătăți situația finanțării și a lichidității.

I.4.1. Swapuri destinate furnizării de lichiditate

Swapurile destinate furnizării de lichiditate pot lua diferite forme, dar sunt, în general, un tip de împrumuturi garantate prin care creditorul acordă împrumutatului active foarte lichide (de exemplu, numerar și obligațiuni guvernamentale) în schimbul unor garanții mai puțin lichide (de exemplu, titluri garantate cu active), realizând o optimizare a lichidității în cadrul acestui proces.

Informațiile furnizate în cadrul sondajului CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare arată că finanțarea obținută prin swapuri destinate furnizării de lichiditate garantate cu numerar (contracte repo) și prin constituirea de garanții din activele primite în contracte reverse repo [„contracte repo simetrice (matched)”] reprezintă 7 % din totalul activelor. Dacă se compară datele pentru 2007 și pentru 2011, se poate observa că această pondere nu a înregistrat nicio modificare semnificativă, cu excepția tendinței băncilor de a prefera contractele repo simetrice, și nu contractele repo simple, în anul 2007 ( 8 ).

Potrivit aceluiași sondaj, operațiunile de împrumut de titluri sunt în continuare marginale pentru majoritatea instituțiilor. Într-adevăr, finanțarea primită în cadrul operațiunilor respective reprezintă, în medie, numai 0,7 % din totalul activelor băncilor și nu depășește 3,5 % pentru niciuna dintre băncile raportoare. Cu toate acestea, operațiunile de împrumut de titluri sunt puternic concentrate, mai ales la băncile mai mari. În total, astfel de operațiuni au fost raportate de numai 19 bănci (din 47), patru bănci reprezentând 67 % din finanțarea primită. În plus, piața este puternic dominată de câteva țări, respectiv Regatul Unit (44 % din totalul finanțării primite), Germania (22 %) și Franța (19 %), urmate de Țările de Jos, Italia și Suedia.

I.4.2. Produse structurate și fonduri tranzacționate la bursă

Criza a avut efecte asupra pieței produselor structurate ( 9 ). Volumul anual al tranzacțiilor cu titluri structurate listate la Euronext (Amsterdam, Bruxelles, Lisabona și Paris) a crescut semnificativ la jumătatea anilor 2000, dar s-a redus considerabil de la declanșarea crizei (Tabelul 1).







Tabelul 1 Volumul tranzacțiilor cu produse structurate; miliarde EUR 2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Sursa: NYSE Euronext.

Utilizarea de produse structurate pentru finanțare bancară ( 10 ) variază considerabil de la o țară europeană la alta, în funcție de dimensiunea pieței (Belgia, Germania, Franța și Italia reprezintă două treimi din soldul produselor structurate, cu 226 de miliarde EUR, 157 de miliarde EUR, 84 de miliarde EUR și, respectiv, 82 de miliarde EUR la sfârșitul anului 2011) și de modelele de structuri de finanțare ale băncilor la nivel național. Cu toate acestea, ar trebui observat că produsele structurate nu constituie inovații introduse după criză.

Utilizarea fondurilor tranzacționate la bursă (exchange-traded funds – ETF) ca instrument de finanțare inovator a fost mediatizată pe larg. Cu toate acestea, utilizarea de către bănci a fondurilor tranzacționate pentru a obține finanțare depășește sfera de aplicare a fondurilor tranzacționate la bursă, întrucât și alte OPCVM ar putea fi utilizate prin recurgerea la swapuri pe randamentul total și împrumuturi de titluri. Din informațiile obținute prin intermediul sondajului CERS, fondurile tranzacționate la bursă sunt foarte rar utilizate pentru obținerea de finanțare; numai două bănci au raportat utilizarea acestui instrument în scopuri de finanțare. Totuși, aceasta nu înseamnă că activitatea respectivă nu se va intensifica din nou în viitor. Acesta este unul dintre motivele pentru care autoritățile de supraveghere continuă să monitorizeze această activitate. De asemenea, Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și piețe (AEVMP) a publicat orientări privind fondurile tranzacționate la bursă și alte chestiuni legate de OPCVM în luna iulie 2012.

I.5. Sprijin public în condițiile actuale marcate de tensiuni

De la declanșarea crizei financiare și, în special, după falimentul Lehman Brothers, băncile centrale și autoritățile publice au intervenit decisiv. Având în vedere dificultatea băncilor de a se autofinanța pe piețele creditelor negarantate, băncile din Uniune au recurs mai mult la finanțare garantată (secțiunea I.2) și la finanțare din partea băncilor centrale.

De asemenea, statele membre ale UE au luat o serie de măsuri de susținere a sistemelor bancare. Majoritatea măsurilor de sprijin public pot fi clasificate în trei categorii principale: injecții de capital, garanții de stat pentru pasivele băncilor și măsuri de salvare a activelor ( 11 ). În mod deosebit, statele membre au convenit asupra unui sistem de garanții de stat la nivel național pentru lichiditate, care a fost revizuit în anul 2011, în încercarea de a permite băncilor viabile să obțină finanțare. În luna ianuarie 2012, 17 state membre ale UE au acordat garanții pentru noile emisiuni de obligațiuni însumând 580 de miliarde EUR (480 de miliarde EUR în zona euro), valoare în scădere de la nivelul record de 930 de miliarde EUR (720 de miliarde EUR în zona euro) înregistrat în trimestrul IV 2009. Situația la nivel de țară este variată (Graficul 11). Valoarea angajamentelor condiționate generate de garanțiile de stat pentru pasivele băncilor a scăzut în majoritatea țărilor, ca urmare a ajungerii la scadență a obligațiunilor, dar a crescut în țări precum Belgia, Grecia, Italia, Portugalia și Spania.

Graficul 11

Garanții de stat pentru pasivele băncilor: repartizare pe țări; miliarde EUR

Surse: DG ECFIN și sondajul la nivelul statelor membre realizat prin intermediul Comitetului Economic și Financiar.

Notă: Țările care nu sunt enumerate nu au avut niciun fel de garanții de stat pentru pasivele băncilor.

Având în vedere transformarea crizei într-o criză a datoriilor suverane în unele țări din zona euro, condițiile de finanțare s-au deteriorat semnificativ pentru băncile din aceste țări. În acest context, Eurosistemul a intervenit cu o gamă largă de măsuri, care au inclus, printre altele, introducerea unor operațiuni de refinanțare pe termen mai lung (ORTL) cu rată fixă și alocare integrală, extinzând lista de garanții eligibile și reducând rezervele minime obligatorii. La 22 decembrie 2011 și 1 martie 2012, BCE a efectuat două ORTL cu scadența la trei ani, care au însumat peste 1 000 de miliarde EUR (Graficul 12 și Graficul 13).

Graficul 12

Operațiuni cu BCN din UE

Surse: BCE – Statisticile IFM privind bilanțul – și Fondul Monetar Internațional (FMI).

Notă: Pasivele altor IFM, exceptând pasivele fondurilor de piață monetară față de Sistemul European al Băncilor Centrale (SEBC), ca pondere în totalul pasivelor, exceptând capital și rezerve și alte pasive. Zona de culoare gri-închis include intervalul intercuartil; zona de culoare gri include valorile maxime și valorile minime. Datele pentru Regatul Unit nu sunt disponibile.

Graficul 13

Operațiuni cu BCN din UE

Surse: BCE – Statisticile IFM privind bilanțul – și FMI.

Notă: Pasivele altor IFM, exceptând pasivele fondurilor de piață monetară față de SEBC, ca pondere în totalul pasivelor, exceptând capital și rezerve și alte pasive. Datele pentru Regatul Unit nu sunt disponibile.

În mod firesc, recurgerea la finanțare din partea băncii centrale este corelată cu fragilitățile statelor membre, băncile din Cipru, Grecia, Irlanda, Italia, Portugalia, Slovenia și Spania recurgând mai mult la finanțare din partea Eurosistemului (Graficul 13). În unele țări, băncile au apelat la titluri reținute, în special obligațiuni garantate, pentru a obține garanții eligibile pentru operațiunile cu băncile centrale (Graficul 5). O serie de bănci au recurs la garanții de stat pentru emiterea de instrumente de datorie, care au fost utilizate, în unele cazuri, în operațiuni de refinanțare cu banca centrală.

I.6. Principalii factori ai evoluției structurilor de finanțare

Modificarea structurii pasivelor băncilor este rezultatul mai multor factori concomitenți. După declasările cu mai multe trepte ale ratingului datoriei emise de mai multe state situate la periferia zonei euro, care aveau anterior un rating ridicat și care erau percepute ca având un risc scăzut, s-a înregistrat o creștere a cererii investitorilor cu venituri fixe de active mai sigure. Aceasta a condus la o preferință pentru activele garantate și, în special, pentru obligațiunile garantate, întrucât portofoliile de creanțe (cover pools) constând în active relativ mai sigure ca o a doua sursă de rambursare ofereau un plus de siguranță. De asemenea, cadrele juridice specifice pentru obligațiuni garantate furnizează garanții suplimentare investitorilor.

Cu privire la evoluțiile consemnate de costul instrumentelor de datorie garantate și negarantate, bazate pe indicii iBoxx respectivi, diferențialul dintre spread-urile datoriei de tip senior negarantate și cele ale obligațiunilor garantate a prezentat în perioada crizei variații în ceea ce privește modelele de stabilire a prețurilor. Până aproximativ la jumătatea anului 2010, costul mediu al datoriei de tip senior s-a menținut mult peste cel al obligațiunilor garantate, dar ulterior diferența s-a estompat în mare parte, raportul inversându-se chiar în prima jumătate a anului 2011. Aversiunea sporită față de risc manifestată pe piețele creditului ca urmare a intensificării crizei datoriilor suverane, dublată de temerile referitoare la impactul posibil al propunerilor de recapitalizare internă (bail-in) asupra costului datoriei de tip senior negarantate, a condus la reapariția diferențialului pozitiv dintre spread-urile datoriei de tip senior negarantate și cele ale obligațiunilor garantate și la o nouă lărgire a acestuia în semestrul II 2011.

Graficul 14

Spread-urile swapurilor pe indicii iBoxx pentru datoria de tip senior negarantată în euro și obligațiunile garantate (ian. 2010-oct. 2012; puncte de bază)

Sursa: Markit.

Ca urmare a ORTL cu scadența la trei ani efectuate de Eurosistem, spread-urile datoriei de tip senior negarantate s-au îngustat semnificativ la începutul anului 2012, iar spread-urile medii ale datoriei garantate și negarantate au avut evoluții similare în cea mai mare parte a semestrului I 2012. Cu toate acestea, la sfârșitul lunii iunie 2012, spread-ul mediu al datoriei de tip senior negarantate a scăzut sub cel al obligațiunilor garantate.

Cu privire la costul finanțării interbancare, după falimentul Lehman Brothers, operațiunile negarantate au devenit mult mai costisitoare față de finanțarea prin contracte repo, după cum indică lărgirea pronunțată a spread-urilor EURIBOR-EUREPO cu scadențe diferite, care au reflectat sporirea semnificativă a riscului de credit al contrapartidei. Deși s-au îngustat considerabil după implementarea măsurilor adoptate de BCE în vederea sprijinirii activității de furnizare de lichiditate pe scară largă, spread-urile s-au menținut mult superioare nivelurilor înregistrate înainte de criză. Intensificarea crizei datoriilor suverane începând cu jumătatea anului 2011 a condus la o nouă lărgire a spread-urilor operațiunilor garantate și negarantate. În semestrul I 2012, diferențialul de dobândă dintre contractele repo și operațiunile negarantate s-a îngustat din nou după implementarea ORTL cu scadența la trei ani ale Eurosistemului.

Ar trebui, de asemenea, observat că, de la începutul crizei, băncile din UE s-au concentrat asupra consolidării bazei de finanțare, transformând atragerea de depozite într-o strategie-cheie. Depozitele persoanelor fizice sunt considerate în propunerea de la Basel privind regimul de lichiditate ca fiind „mai rigide” decât alte instrumente, un alt factor care este posibil să fi contribuit la angajarea băncilor în astfel de strategii.

I.6.1. Impactul regulamentelor noi și viitoare asupra finanțării băncilor

I.6.1.1. Context

Mai multe inițiative legislative care au fost implementate sau vor fi implementate în viitorul apropiat ar putea avea un impact asupra opțiunilor de finanțare ale băncilor, în special asupra compromisului între sursele de finanțare garantată și cele de finanțare negarantată, dar și asupra recurgerii la noi surse de finanțare. Dintre aceste inițiative, cele mai importante sunt Directiva și Regulamentul privind cerințele de capital (Capital Requirements Directive and Regulation – CRR/CRD IV), Directiva Solvabilitate II/Directiva Omnibus II, propunerile de Directivă privind redresarea și rezoluția bancară și de Regulament privind infrastructura pieței europene (European Market Infrastructure Regulation – EMIR).

Sintetizând, întrucât, comparativ cu securitizările, emisiunea de obligațiuni garantate va beneficia de un tratament potențial favorabil în cadrul normelor Basel III și Solvabilitate II viitoare, băncile ar putea fi și mai mult stimulate să opteze pentru astfel de instrumente. Totodată, dispozițiile privind recapitalizarea internă (bail-in) incluse în propunerea privind rezoluția bancară au contribuit la percepțiile investitorilor potrivit cărora este posibil ca ratele de recuperare ale creditorilor chirografari să fie mai scăzute în viitor. Faptul că, în actuala propunere privind rata de acoperire cu lichiditate, instrumentele de datorie negarantate emise de bănci nu sunt considerate active lichide ar putea, de asemenea, afecta negativ interesul băncilor în deținerea de instrumente de datorie negarantate ale altor bănci ( 12 ).

Efectele regulamentelor menționate nu se limitează la finanțarea băncilor, iar efectele negative potențiale ar trebui analizate în contextul mai larg al beneficiilor nu numai în ceea ce privește finanțarea și lichiditatea, ci și rezistența sporită a sistemului la șocuri, reducerea hazardului moral, limitarea contagiunii etc.

I.6.1.2. Detalii privind legislația relevantă viitoare sau deja implementată

CRR/CRD IV. Două dintre elementele CRD IV care ar putea avea efecte semnificative asupra modelelor de finanțare a băncilor sunt cele legate de cadrul de lichiditate: rata de acoperire cu lichiditate (Liquidity Coverage Ratio – LCR) și indicatorul de finanțare netă stabilă (Net Stable Funding Requirement – NSFR). Obiectivul principal al indicatorului de finanțare netă stabilă este de a solicita băncilor constituirea de surse de finanțare mai stabile, pe termen lung. Pe de altă parte, obiectivul principal al ratei de acoperire a lichidității este crearea unui portofoliu de active ușor de valorificat constând mai ales din active lichide de calitate, incluzând obligațiunile garantate, dar excluzând titlurile garantate cu active.

Un impact suplimentar asupra finanțării băncilor provenit din legislația privind cerințele de capital este generat de tratamentul obligațiunilor garantate. CRR/CRD IV nu introduc un tratament nou al activelor garantate în ceea ce privește cheltuielile de capital comparativ cu perioada anterioară, întrucât mențin principalele categorii de active care pot fi eligibile drept garanții pentru obligațiunile garantate, astfel cum se menționează în directivele anterioare privind cerințele de capital.

Directiva Solvabilitate II. Directiva vizează armonizarea reglementării societăților de asigurări și reasigurări. Normele privind solvabilitatea prevăd volumele minime de resurse financiare pe care asigurătorii și reasigurătorii trebuie să le dețină pentru a acoperi riscurile la care sunt expuși. Una dintre principalele critici aduse Directivei Solvabilitate II este că va stimula investițiile în instrumente de datorie pe termen scurt, și nu pe termen lung, ca urmare a modului în care sunt concepute cerințele de capital pentru riscul de spread. Totuși, această critică se bazează pe o viziune simplistă a directivei, comparând parametrii modulului de risc de spread cu parametrii CRD IV. De asemenea, această abordare nu ia în considerare efectele de diversificare și efectul submodulelor de risc de dobândă în cerințele de capital finale.

Alte elemente aflate în prezent în discuție în cadrul negocierilor referitoare la Directiva Omnibus II ar putea menține sau spori stimulentele pentru investiții pe termen lung. Un exemplu îl constituie „pachetul de garanții pe termen lung”, care este conceput pentru a face față problemelor care decurg din impactul volatilității artificiale asupra produselor de asigurări cu garanții pe termen lung.

O altă critică importantă este aceea că abordarea din Directiva Solvabilitate II penalizează investițiile în participații la bănci. O dată în plus, această critică se bazează pe abordarea din cel de-al cincilea studiu de impact cantitativ (QIS5) al Autorității europene pentru asigurări și pensii ocupaționale (AEAPO), în care participațiile la instituții financiare și de credit au fost deduse din fondurile proprii. Actualele proiecte de acte delegate vor reflecta o abordare similară celei din CRD IV, în conformitate cu care valoarea participațiilor la bănci se deduce din fondurile de nivel corespunzător numai în cazurile în care anumite praguri sunt depășite. Este puțin probabil ca această abordare să aibă un efect semnificativ asupra realocării activelor pentru asigurători.

Ar putea fi încă posibil ca Directiva Solvabilitate II să modifice alocarea activelor pentru unele întreprinderi, având în vedere că atrage efecte de diversificare.

Directiva privind redresarea și rezoluția bancară. Proiectul de directivă definește etapele și competențele necesare pentru a asigura că situațiile de criză din sectorul bancar la nivelul UE sunt gestionate într-un mod care evită instabilitatea financiară și reduce la minimum costurile pentru contribuabili. Cadrul propus conține un instrument de rezoluție destinat reducerii valorii contabile a datoriei (debt write-down) sau recapitalizării interne (bail-in). În cadrul acestui instrument, autoritățile de rezoluție ar putea reduce valoarea contabilă a acțiunilor, a instrumentelor de datorie subordonate și a oricăror altor pasive de tip senior negarantate sau le-ar putea converti în acțiuni. Potrivit propunerii Comisiei, finanțarea garantată, depozitele acoperite de sistemele de garantare a depozitelor (deposit guarantee schemes – DGS), fondurile cu o scadență mai mică de o lună, creditele comerciale, angajamentele față de angajați sau față de autoritățile fiscale/de asigurări sociale și instrumentele derivate sunt excluse din regimul de recapitalizare internă.

Deși nu ar modifica poziția creditorilor chirografari în ierarhia creditorilor, recapitalizarea internă ar contribui la percepțiile investitorilor potrivit cărora este probabil ca ratele de recuperare pentru finanțarea negarantată să fie mai scăzute în viitor. Pe ansamblu, având în vedere valoarea mai ridicată a primei de risc, angajamentele susceptibile de recapitalizare internă (de exemplu, finanțarea negarantată) ar putea fi mai scumpe în viitor. Cu toate acestea, evaluările de impact realizate de Comisia Europeană au arătat că impactul anticipat este limitat. Evaluarea de impact a Comisiei ( 13 ) care însoțește proiectul de directivă preconizează o creștere generală a costului finanțării bancare cu între 5 și 15 puncte de bază, în timp ce variațiile costurilor de finanțare ale angajamentelor susceptibile de recapitalizare internă se situează între 15 și 40 de puncte de bază. Cu toate acestea, estimările sectorului bancar prevăd un interval de variație a costurilor de finanțare ale angajamentelor susceptibile de recapitalizare internă cuprins între 55 și 100 de puncte de bază ( 14 ).

Pe ansamblu, creșterea costurilor de risc și de finanțare ale angajamentelor care fac obiectul unei recapitalizări interne ar trebui analizată în contextul efectelor benefice ale instrumentului de recapitalizare internă asupra finanțării băncilor. Noul Regulament privind infrastructura pieței europene (EMIR) urmărește să introducă mai multă transparență și o mai bună gestionare a riscurilor pe piața instrumentelor derivate „la ghișeu” (over the counter – OTC), precum și să îmbunătățească siguranța pieței prin reducerea riscului de credit al contrapartidei și a riscului operațional.

Pentru a reduce riscul de credit al contrapartidei, noile norme introduc: (i) cerințe stricte privind standardele prudențiale (de exemplu, ce volum de capital trebuie să dețină contrapartidele centrale), standardele organizaționale (de exemplu, rolul comitetelor de risc) și standardele privind desfășurarea activității (de exemplu, publicarea prețurilor) pentru contrapartidele centrale; (ii) utilizarea obligatorie a compensării de către contrapartidele centrale pentru contractele care au fost standardizate (de exemplu, au îndeplinit criterii de eligibilitate predefinite); (iii) standarde privind diminuarea riscurilor pentru contractele necompensate de o contrapartidă centrală (de exemplu, transferul reciproc de garanții). Pentru mai multe detalii privind riscurile aferente contrapartidelor centrale, a se vedea secțiunea III.1.6.

I.7. Gradul de îndatorare și structura activelor

În perioada anterioară crizei financiare, gradul de îndatorare a băncilor a crescut, bilanțurile băncilor înregistrând o expansiune semnificativă. În perioada ulterioară crizei, ca reacție la costurile de finanțare ridicate, în special cu privire la finanțarea negarantată, băncile au vizat reducerea gradului de îndatorare, atât prin sporirea capitalului, cât și prin limitarea dinamicii activelor, după cum se poate observa în Graficul 15. Tendința a fost mai pronunțată pentru băncile din afara zonei euro, sub influența băncilor cu sediul în Regatul Unit.

Graficul 15

Efectul de pârghie în cazul băncilor din UE

Sursa: BCE – Statistici consolidate privind datele bancare.

Notă: Efectul de pârghie se calculează prin împărțirea activelor totale la acțiuni, unde imobilizările necorporale se scad din numitor și numărător.

În zona euro, băncile și-au redus activele cu aproximativ 10 % în anul 2009, variațiile înregistrate în 2010 și 2011 fiind mai puțin pronunțate (Graficul 16). Băncile UE din afara zonei euro au cunoscut, în termeni agregați, puține variații ale volumului activelor până în anul 2010, dar acestea și-au reluat creșterea în 2011. Începând cu anul 2008, băncile au încercat să se recapitalizeze, iar volumul acțiunilor a sporit substanțial la nivelul UE, cu aproximativ 400 de miliarde EUR, în pofida unei scăderi cu aproximativ 5 %, pentru băncile din zona euro în 2011. Activele totale ale băncilor din zona euro au crescut cu 14 % din 2007, dar și structura activelor s-a modificat. Deținerile de participații la capital au scăzut cu 6 %, în timp ce împrumuturile acordate populației au sporit cu doar 9 %, iar cele acordate IFM, cu numai 6 %. În schimb, alte active, împrumuturile acordate autorităților guvernamentale și deținerile de instrumente de datorie au înregistrat o creștere de peste 20 %. Aceste cifre oferă unele indicii cu privire la nivelul scăzut al împrumuturilor în sectorul interbancar, precum și la scăderea relativă a împrumuturilor acordate populației și corporațiilor.

Graficul 16

Variații ale acțiunilor și activelor băncilor din UE

Sursa: BCE – Statistici consolidate privind datele bancare.

Notă: Variații ale pozițiilor bilanțiere la sfârșitul exercițiului financiar pentru acțiuni și active totale.

II. GREVAREA CU SARCINI A ACTIVELOR: DATE DIN SONDAJ

Grevarea cu sarcini a activelor se produce atunci când activele sunt utilizate pentru a garanta creanțele creditorilor. Aceste active nu sunt, prin urmare, disponibile creditorilor generali în eventualitatea falimentului băncii. Această colateralizare poate fi utilizată fie în scopuri de finanțare (de exemplu, titluri garantate cu active, obligațiuni garantate și contracte repo), fie pentru tranzacționare sau gestionare a riscurilor (de exemplu, instrumente derivate și împrumuturi de titluri). În unele dintre aceste operațiuni, băncile nu grevează activele cu sarcini direct cu contrapartida lor, ci cu contrapartidele centrale în cadrul unor operațiuni care sunt compensate prin intermediul instituțiilor respective. Un activ grevat cu sarcini este un activ care este, în mod explicit sau implicit, folosit drept garanție sau supus unui acord destinat garantării, colateralizării sau reducerii riscului de credit aferent oricărei tranzacții.

Ca urmare a dependenței sporite de finanțare garantată și a evoluției în direcția colateralizării altor tranzacții (precum instrumentele derivate), grevarea cu sarcini a activelor a cunoscut o expansiune de la începutul crizei. Deși este relativ răspândită, această expansiune este mai semnificativă în cazul băncilor vulnerabile și al băncilor din state vulnerabile. Într-adevăr, grevarea cu sarcini a activelor nu poate fi disociată de criză și de impactul acesteia în ceea ce privește perturbarea piețelor creditului și a celor interbancare. În afara acestor constrângeri de pe piață, volumul și tipurile de instrumente de datorie garantate sunt determinate de mai mulți factori, cele mai importante fiind prețurile, disponibilitatea garanțiilor, supracolateralizarea și scadențele.

II.1. Nivelurile totale aferente grevării cu sarcini a activelor

În partea rămasă din această anexă, nivelul grevării cu sarcini a activelor este calculat ca pondere a activelor grevate cu sarcini în totalul activelor ( 15 ). Pentru detalii metodologice, a se vedea secțiunea VI.

Distribuția nivelului grevării cu sarcini, pentru anii 2007 și 2011, este prezentată în Graficul 17 ( 16 ). Această pondere se referă la toate activele grevate cu sarcini, inclusiv la activele primite în cadrul unui contract reverse repo (contracte repo simetrice), calculate în raport cu activele totale. Cu toate acestea, datorită unor incertitudini asociate metodologiei exacte de raportare de la unele bănci, nivelurile grevării cu sarcini a activelor sunt prezentate ca intervale, și nu ca cifre. Datele arată că valoarea mediană a nivelului grevării pentru eșantionul de bănci incluse în acest exercițiu de colectare a datelor este de aproximativ 25 % (sau aproximativ 23 % în cazul în care contractele repo simetrice sunt excluse).

Graficul 17

Distribuția ponderii activelor grevate cu sarcini (inclusiv contracte repo simetrice) în activele totale, la sfârșitul anului 2011 (zona marcată cu albastru) și la sfârșitul anului 2007 (zona marcată cu gri)

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare.

Sferă de cuprindere: 51 de bănci (date referitoare la sfârșitul anului 2011), 28 de bănci (date referitoare la sfârșitul anului 2007).

Notă: Valoarea cea mai mică din acest interval se calculează ca ponderea activelor totale grevate cu sarcini (din care se scade valoarea titlurilor reținute în cadrul băncilor, în cazul în care acestea ar putea fi incluse în alte obligațiuni garantate și alte titluri colateralizate) în volumul activelor totale, la care se adaugă valoarea contractelor repo simetrice. Valoarea din mijloc [marcată cu (*) în legendă] se calculează ca ponderea activelor totale grevate cu sarcini (inclusiv contractele repo simetrice) în volumul activelor totale, la care se adaugă valoarea contractelor repo simetrice. Valoarea cea mai mare [marcată cu (**) în legendă] se calculează ca ponderea activelor totale grevate cu sarcini (inclusiv contractele repo simetrice) în volumul activelor totale raportate. Pentru băncile a căror metodă de raportare a fost clară din datele prezentate, nu s-au realizat ajustările menționate mai sus cu privire la ponderea activelor grevate cu sarcini, iar intervalele de incertitudine sunt neglijabile.

Nivelurile grevării cu sarcini au crescut pentru aproape toate băncile din eșantion, dacă se compară datele pentru anii 2007 și 2011 ( 17 ). Luând în considerare un subeșantion de 28 de bănci care au raportat date pentru ambii ani, mediana a crescut de la 7 % la 27 %, iar media, ponderată cu activele totale, s-a majorat de la 11 % la 32 % (în cazul în care contractele repo simetrice sunt incluse).

În pofida caracterului extins al acestei tendințe, importanța creșterii nivelurilor grevării cu sarcini a variat în funcție de caracteristicile băncilor. De fapt, băncile cu ratinguri ale creditului mai scăzute (sub A) ( 18 ) au prezentat în mod sistematic creșteri mai frapante ale nivelului grevării cu sarcini (Graficul 18) ( 19 ).

Graficul 18

Creșterea nivelurilor grevării cu sarcini între 2007 și 2011 pentru grupuri de bănci cu ratinguri ale creditului diferite (puncte procentuale) ( 20 )

Sferă de cuprindere: 11 bănci (AA/A), 6 bănci (BBB), 11 bănci (rating cu risc ridicat).

Notă: Pentru a asigura o comparație consecventă, a fost utilizat același eșantion de bănci atât pentru datele referitoare la sfârșitul anului 2007, cât și pentru cele referitoare la sfârșitul anului 2011. Axa verticală corespunde punctelor procentuale.

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare, Bloomberg.

În anul 2011, băncile cu calificative mai ridicate (până la A) au prezentat, în medie, niveluri semnificativ mai scăzute ale grevării cu sarcini (Graficul 19) ( 21 ). Deși nu este o concluzie surprinzătoare, aceasta nu ar trebui analizată separat de legătura dintre bănci și statul în care se află, întrucât unele dintre băncile care prezintă niveluri ridicate ale grevării cu sarcini sunt afectate de riscul suveran. Această diferență a modelelor de grevare cu sarcini în funcție de rezistența la șocuri a băncilor și a statelor poate fi înțeleasă ca o coroborare a tezei potrivit căreia o grevare sporită cu sarcini este (cel puțin parțial) o consecință a crizei.

Graficul 19

Distribuțiile nivelurilor grevării cu sarcini pentru grupuri de bănci cu ratinguri ale creditului diferite (procente), sfârșitul anului 2011

Sferă de cuprindere: 26 de bănci (AA/A), 13 bănci (BBB), 12 bănci (rating cu risc ridicat).

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare, Bloomberg.

II.2. Impactul supracolateralizării asupra nivelurilor grevării cu sarcini

Nivelurile grevării cu sarcini depind de tipul de operațiuni pentru care au fost angajate activele, în special de cerințele inerente de supracolateralizare (Graficul 20). Contractele repo, contractele repo simetrice și împrumuturile de titluri reprezintă tipul de finanțare garantată care implică o utilizare mai restrânsă de garanții, întrucât marjele de ajustare (haircuts) aplicate sunt, de obicei, mai mici. Cu toate acestea, instituțiile cu un rating superior sunt cele care sunt cel mai bine plasate pentru a valorifica astfel de operațiuni, întrucât contrapartidele sunt mai dispuse să se angajeze în astfel de operațiuni cu instituții mai rezistente la șocuri (a se vedea, de asemenea, Graficul 21). În schimb, finanțarea din partea băncii centrale, obligațiunile garantate și alte titluri colateralizate necesită un volum mai mare de garanții.

Graficul 20

Distribuția ratei de supracolateralizare pe tipuri de finanțare, sfârșitul anului 2011

Sferă de cuprindere: 49 de bănci.

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare.

Graficul 21

Distribuția ratei de supracolateralizare pe tipuri de garanții, sfârșitul anului 2011

Sferă de cuprindere: 48 de bănci.

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare.

Situația obligațiunilor garantate necesită clarificări suplimentare. Nivelul de supracolateralizare a obligațiunilor garantate depinde, în linii mari, de trei factori: 1. cerințele prevăzute de reglementări; 2. cerințele agențiilor de rating; și 3. opțiunile strategice ale instituțiilor cu privire la amortizoarele de supracolateralizare pe care doresc să le dețină. Unele reglementări naționale impun menținerea unor niveluri de supracolateralizare minime semnificative pentru obligațiunile garantate [de exemplu, Spania ( 22 )], unele au cerințe de supracolateralizare relativ scăzute ( 23 ), un alt grup impune ca întregul portofoliu de active eligibile să fie diferențiat în vederea colateralizării obligațiunilor garantate (de exemplu, Slovacia), iar altele nu conțin astfel de cerințe. Acest tratament diferit are consecințe deloc neglijabile în ceea ce privește supracolateralizarea și, implicit, nivelurile grevării cu sarcini a activelor. Deși poate fi justificată parțial de regimul prevăzut de reglementări, supracolateralizarea depinde și de ratingul pe care instituțiile doresc să îl obțină pentru instrumentele de datorie garantate, întrucât un nivel mai ridicat de supracolateralizare oferă siguranță suplimentară investitorilor, permițând astfel obținerea unor calificative superioare. De asemenea, instituțiile decid cu privire la amortizorul pe care doresc să îl dețină, în plus față de cerințele prevăzute de reglementări și cele ale agențiilor de rating. Aceasta este o decizie strategică și practicile diferă de la o bancă la alta și de la un stat membru la altul în ceea ce privește deținerea acestui amortizor în interiorul sau în afara portofoliului de creanțe.

II.3. Contribuția diferitelor operațiuni la grevarea cu sarcini a activelor

Deloc surprinzător, băncile mai vulnerabile (potrivit evaluărilor în funcție de ratingul de credit) tind să se bazeze mai mult pe finanțarea garantată și, în special, pe finanțare din partea băncii centrale, în timp ce cele cu ratinguri superioare au o structură mai diversificată a finanțării garantate, contractele repo, împrumuturile de titluri și titlurile de credit colateralizate deținând un rol foarte important în rândul surselor de finanțare. Ar trebui, de asemenea, observat că, deși băncile cu rating cu risc ridicat par să aibă niveluri ale finanțării garantate doar ușor mai ridicate decât băncile cu calificative până la BBB, având în vedere volumul de active reținute deja „asamblate”, dar încă neutilizate pentru a obține finanțare, de băncile cu rating cu risc ridicat, aceste niveluri pot crește.

Graficul 22

Distribuția finanțării garantate pentru grupuri de bănci cu ratinguri ale creditului diferite, sfârșitul anului 2011

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare, Bloomberg.

Sferă de cuprindere: 26 de bănci (AA/A), 13 bănci (BBB), 11 bănci (rating cu risc ridicat).

Aceasta conduce la un nivel relativ ridicat al grevării cu sarcini a activelor la băncile cu cel mai scăzut calificativ, din mai multe motive. În primul rând, finanțarea din partea băncii centrale implică un volum ridicat de active grevate cu sarcini datorită supracolateralizării mai pronunțate decât în cazul altor tipuri de finanțare (Graficul 20). În al doilea rând, băncile cu cel mai scăzut calificativ pot fi excluse de pe piețele negarantate din sectorul privat, dar pot, în anumite cazuri, emite instrumente de finanțare garantată, dacă pot depune garanții de calitate. În al treilea rând, aceste bănci au epuizat deja o mare parte din activele eligibile drept garanții în cadrul operațiunilor de refinanțare ale băncilor centrale (Graficul 24, coloana din mijloc) și folosesc tot mai mult obligațiuni garantate reținute proprii și alte titluri colateralizate drept garanție pentru obținerea de finanțare din partea băncilor centrale. În al patrulea rând, aceste garanții implică totuși marje de ajustare (haircuts) ușor mai mari decât în cazul băncilor cu calificativele cele mai ridicate (Graficul 24, scala din stânga).

III. RISCURI

Această secțiune analizează riscurile implicate de: 1. grevarea cu sarcini a activelor; 2. finanțarea inovatoare; și 3. concentrare. Tabelul de mai jos sintetizează principalele riscuri și concluzii:







Tabelul 2 Principalele riscuri care decurg din evoluțiile finanțării Grevarea cu sarcini a activelor Finanțarea inovatoare Concentrarea 1. Subordonarea structurală a creditorilor chirografari, de exemplu a deponenților 1. Transparență, încredere, ușurința gestionării și supraveghere 1. Baza de investitori 2. Accesul viitor pe segmentele negarantate ale pieței: 1. excluderea creditorilor chirografari; 2. menținerea accesului pe piață și a disciplinei pieței; 3. sensibilitate sporită a spread-urilor datoriei de tip senior negarantate la fundamentele economice 2. Interconectare 2. Instrumente de finanțare 3. Aspecte legate de transparență și stabilirea corectă a prețurilor 3. Riscuri de litigiu și reputaționale; protecția consumatorilor 3. Scadențe 4. Riscuri sporite de finanțare și de lichiditate 4. Riscuri specifice aferente swapurilor destinate furnizării de lichiditate 4. Aria geografică 5. Grevarea cu sarcini contigente a activelor 6. Alte riscuri generate de grevarea cu sarcini a activelor: 1. deficitul de garanții și reutilizarea acestora; 2. gestionarea riscurilor unei bănci cu un nivel ridicat al grevării cu sarcini a activelor 7. Alte riscuri asociate unor produse sau operațiuni specifice: 1. obligațiuni garantate; 2. contrapartide centrale

III.1. Riscuri care decurg din grevarea cu sarcini a activelor

Riscurile care decurg din grevarea cu sarcini a activelor pot fi, în linii mari, împărțite în următoarele grupuri: 1. subordonarea structurală a creditorilor chirografari; 2. aspecte legate de accesul viitor pe segmentele negarantate ale pieței; 3. aspecte legate de transparență și stabilirea corectă a prețurilor; 4. riscuri sporite de lichiditate; 5. aspecte legate de grevarea cu sarcini condiționată a activelor; 6. aspecte legate de prociclicitate; și 7. alte riscuri. În această secțiune se face trimitere și la riscurile specifice legate de obligațiunile garantate și de operațiunile cu contrapartide centrale.

III.1.1. Subordonarea structurală a creditorilor chirografari

Unul dintre efectele grevării cu sarcini a activelor este transferul de riscuri între investitori. Riscul aferent creanțelor creditorilor chirografari, precum deținătorii de obligațiuni de tip senior negarantate sau deponenții, tinde să crească, ca urmare a grevării sporite cu sarcini a activelor, aceste creanțe devenind tot mai subordonate, pe măsură ce o datorie cu un grad superior de garantare este plasată deasupra acestora. Amploarea riscului care se transferă între creditori depinde, printre altele, de gradul de supracolateralizare (respectiv gradul de protecție a creditorilor cu un grad mai mare de senioritate), de tipul altor creditori, de modelele de afaceri și de calitatea generală a activelor, precum și de dimensiunile relative ale instrumentelor de datorie garantate și negarantate și de probabilitatea riscului de neplată. Măsura în care transferul de risc reprezintă un risc pentru creditorii chirografari depinde de capacitatea lor de a evalua riscul respectiv. În consecință, variațiile neprevăzute sunt mai problematice decât nivelurile absolute ale grevării cu sarcini a activelor pentru creditorii chirografari existenți, întrucât aceștia nu au posibilitatea de a evalua aceste variații ale grevării.

III.1.1.1. Subordonarea structurală a deponenților

Întrucât depozitele reprezintă o formă de finanțare de tip senior negarantată pentru bănci, grevarea cu sarcini a activelor sporește, de asemenea, gradul de risc al depozitelor și, în cele din urmă, responsabilitatea fondurilor de asigurare a depozitelor ( 24 ). Subordonarea structurală a depozitelor poate constitui o preocupare mai puțin importantă în țările în care fondurile de asigurare a depozitelor sunt finanțate ex ante din prime achitate de instituții garantate. În astfel de cazuri, riscul unor pasive sporite ale contribuabililor ca urmare a grevării cu sarcini a activelor este parțial redus. În vederea compensării fondurilor de asigurare a depozitelor pentru un grad sporit de risc, primele achitate de instituțiile garantate ar putea fi sensibile la riscuri, în special la riscurile generate de grevarea cu sarcini a activelor și de subordonarea ulterioară a deponenților.

Gradul sporit de risc al depozitelor reprezintă o preocupare deosebită în statele membre în care nu există legi speciale care acordă preferință deponenților. Astfel de legi acordă senioritate fondurilor de asigurare a depozitelor, reducând posibila sarcină fiscală suportată de contribuabili în cazul insolvenței instituțiilor de credit ( 25 ). Gradul sporit de risc al depozitelor reprezintă, de asemenea, o preocupare mai puțin importantă în statele membre în care grevarea cu sarcini a activelor tinde să fie scăzută datorită unor limite reglementate. Unele state membre au introdus limite directe pentru grevarea cu sarcini datorată obligațiunilor garantate, în timp ce altele au separat atragerea de depozite de acordarea de împrumuturi ipotecare. Din punctul de vedere al investitorilor și deponenților negarantați, este important să se analizeze dacă activele restante negrevate cu sarcini ar putea acoperi pasivele negarantate. Potrivit sondajului realizat de CERS, pentru majoritatea băncilor, acest lucru este încă valabil (Graficul 23), deși ar trebui abordate două aspecte. În primul rând, activele negrevate cu sarcini nu sunt suficiente pentru a acoperi finanțarea negarantată în cazul unora dintre băncile raportoare. În al doilea rând, această acoperire este mai redusă în rândul băncilor cu calificative inferioare.

Graficul 23

Distribuția ponderii activelor negrevate în totalul finanțării negarantate pentru grupuri de bănci cu ratinguri ale creditului diferite, sfârșitul anului 2011

Sursa: Sondajul CERS privind grevarea cu sarcini a activelor și finanțarea inovatoare, Bloomberg.

Sferă de cuprindere: 47 de bănci (scala din stânga), 44 de bănci (scala din dreapta).

III.1.2. Aspecte legate de accesul viitor pe segmentele negarantate ale pieței

1. Excluderea creditorilor chirografari

Nivelurile ridicate ale grevării cu sarcini a activelor, atât pentru instituțiile ale căror niveluri sunt deja ridicate, cât și pentru cele care s-ar putea confrunta cu creșteri ale acestora în viitor, ar putea alimenta anticipațiile privind noi grevări. Aceste anticipații ar putea spori costul finanțării negarantate până la niveluri pe care băncile nu pot sau nu doresc să le atingă. De asemenea, ca urmare a impunerii unor criterii stricte, calitatea activelor grevate cu sarcini ar putea fi superioară celei a activelor negrevate. În cazuri extreme, finanțarea băncilor ar putea fi semnificativ reorientată către instrumentele de datorie garantate, supracolateralizarea fiind finanțată din depozite ale persoanelor fizice (singura sursă de instrumente de datorie negarantate) și/sau din fonduri proprii.

Pe baza sondajului CERS, există unele indicii potrivit cărora riscul de credit asociat activelor grevate cu sarcini este, în general, mai scăzut decât cel asociat activelor negrevate, odată ce este evaluat prin ponderările în funcție de riscuri. În schimb, nu există nicio diferență semnificativă între activele grevate și cele negrevate cu sarcini la evaluarea acestora prin distribuire în tranșe în funcție de raportul împrumuturi/garanții. Datele arată că această concluzie este solidă și la nivelul fiecărei bănci raportoare. Cu toate acestea, componența diferită a activelor din cele două categorii ar putea distorsiona, într-o oarecare măsură, comparația.

O astfel de evoluție subminează stabilitatea financiară, întrucât deteriorează subordonarea structurală a deponenților și poziția de lichiditate a băncilor. Este mai puțin probabil ca acest risc să se materializeze într-un sistem bancar cu o configurație a pasivelor în care există o subordonare redusă a altor creditori sau care deține un volum suficient de capital pentru a face față unui nivel ridicat al grevării cu sarcini a activelor (de exemplu, sistemele bancare nordice).

2. Menținerea accesului pe piață și a disciplinei pieței

Nivelul ridicat al grevării cu sarcini a activelor poate, de asemenea, reduce varietatea contrapartidelor care doresc să investească în instrumente de datorie emise de bănci, ceea ce poate conduce la o supraconcentrare a pieței. Aplicarea de către unele instituții a unor limite maxime cu privire la gradul de expunere a unei contrapartide poate crea limitări suplimentare pentru gestionarea finanțării.

Referitor la funcționalitatea pieței, teoria financiară se bazează pe premisa potrivit căreia investitorii în datorie negarantată beneficiază de stimulentele corespunzătoare pentru a continua activitatea de monitorizare și a ajusta prețurile în consecință. O bancă ce recurge mai mult la finanțare garantată (sporind, prin urmare, nivelul grevării cu sarcini a activelor) ar acorda mai puțină atenție disciplinei pe care creditorii chirografari ar încerca să o impună prin intermediul stabilirii prețurilor pentru instrumentele de datorie negarantate, întrucât ar recurge mai puțin la aceștia.

3. Sensibilitatea sporită a spread-urilor datoriei de tip senior negarantate la fundamentele economice

Într-un mediu cu risc de neplată scăzut, riscul de neplată este puțin probabil, iar subordonarea structurală rezultată are consecințe limitate sau practic inexistente asupra creditorilor chirografari. Cu toate acestea, pe măsură ce probabilitatea riscului de neplată începe să se manifeste mai pregnant, efectele subordonării structurale ar trebui luate în considerare, în mod rațional, în calculul spread-urilor. Evenimentele negative neprevăzute ar putea conduce, prin urmare, la majorări considerabile ale costului finanțării negarantate, sporind potențialul apariției unor perturbări pe piețele negarantate.

III.1.3. Aspecte legate de transparență și stabilirea corectă a prețurilor

Modelele și informațiile utilizate de agențiile de rating și de alte entități pentru contabilizarea grevării cu sarcini a activelor și subordonarea structurală potențială deviază de la condițiile empirice efective și necesită modificări și actualizări continue. Pe măsură ce modelele și informațiile sunt actualizate și îmbunătățite, există riscul ca ratingul datoriei negarantate de tip senior să fie redus, ceea ce ar putea conduce, de asemenea, la reducerea ratingului finanțării garantate (dată fiind actuala legătură între ratingul emitentului și ratingul obligațiunilor garantate).

În plus, riscurile aferente grevării cu sarcini a activelor sunt, de asemenea, dificil de cuantificat, din cauza neraportării datelor sau a absenței unor precedente. Există un grad ridicat de opacitate în jurul riscurilor aferente grevării cu sarcini condiționate a activelor (secțiunea III.1.5) și al grevării datorate activității pe piața contractelor repo și cu băncile centrale, precum și supracolateralizării. Raportarea deficientă a datelor privind grevarea cu sarcini a activelor poate conduce la situații în care grevarea nu este evaluată corespunzător de creditorii chirografari. În astfel de cazuri, grevarea cu sarcini a activelor poate surprinde piața în momentul materializării riscurilor, alimentând presiunile asupra finanțării băncilor.

În situația unei rezoluții, investitorii garantați beneficiază de stimulente pentru a forța băncile să vândă garanții, potențial la prețuri foarte scăzute (prețuri de lichidare), indiferent de impactul pe piață, întrucât sunt relativ protejați de supracolateralizare (și de apelul dublu, în cazul obligațiunilor garantate). Aceasta ar putea penaliza alte părți implicate, precum investitorii negarantați și deponenții, dar ar fi foarte dificil de inclus în prețurile pieței.

Pe lângă evoluțiile prețurilor determinate de factori fundamentali precum riscul de neplată, comportamentul de turmă în perioadele caracterizate de tensiuni poate contribui, de asemenea, la o stabilire incorectă a prețurilor, în special în situațiile de reorientare către instrumente cu risc scăzut (flight-to-quality) sau către instrumente lichide (flight-to-liquidity). De asemenea, stabilirea incorectă a prețurilor ar putea fi determinată și de tratamentul diferit al instrumentelor în reglementări. În special, întrucât obligațiunile garantate au cerințe de capital mai scăzute, băncile – inclusiv în calitate de contrapartide – pot favoriza investirea în acestea; creșterea ofertei de fonduri pentru aceste instrumente poate induce scăderea randamentelor.