D.

FORMAREA BRUTĂ DE CAPITAL 2.115. Formarea brută de capital cuprinde: — formarea brută de capital fix, — variația stocurilor, — achizițiile minus cesiunile de obiecte de valoare. 2.116. CEA fiind conturi întocmite în scopul descrierii fluxurilor generate de unități în cadrul funcției lor productive, în continuare sunt descrise numai formarea de capital fix și variația stocurilor. 2.117. Formarea brută de capital cuprinde consumul de capital fix. Formarea capitalului net se obține prin deducerea acestui consum de capital fix. Consumul de capital fix exprimă valoarea deprecierii bunurilor de capital fix ca urmare a uzurii lor normale datorate utilizării în procesul de producție (vezi punctul 3.099). 1. FORMAREA BRUTĂ DE CAPITAL FIX (a) Definiție 2.118. Formarea brută de capital fix (FBCF) este egală cu achizițiile minus cesiunile de active fixe realizate de către producătorii rezidenți în cursul perioadei de referință plus unele adăugiri la valoarea activelor neproduse incluse în activitatea de producție a unităților productive sau instituționale. Prin active fixe se înțeleg activele corporale sau incorporale rezultate din procesul de producție și utilizate în mod repetat sau continuu în alte procese de producție pe o durată de cel puțin un an (vezi SEC 95 punctul 3.102). (b) Considerații pentru ansamblul economiei naționale 2.119. Pentru ansamblul economiei naționale, prin formarea brută de capital fix se înțelege partea din produsul intern brut produsă în cursul anului de referință pentru a fi utilizată pe o durată mai mare de un an ca mijloc de producție în procesul de producție. Se face astfel diferența față de consumul final al gospodăriilor private sau al colectivităților publice, exporturi și variațiile de stocuri. Se exclud astfel din FBCF a economiei naționale bunurile care, deși au fost produse la un moment dat în trecut și deci au fost incluse cu acest titlu în produsul intern, își schimbă utilizarea în cursul perioadei considerate. Într-adevăr, o schimbare de utilizare sau de proprietate nu implică faptul că aceste bunuri participă a doua oară la formarea produsului intern și nu modifică cu nimic masa totală de capital fix a economiei naționale în ansamblul său. Includerea acestor operațiunile prezintă totuși interes pentru analiza pe domenii sau pe sectoare. 2.120. Dacă bunurile cunosc o altă utilizare după ce și-au schimbat proprietarul (adică ele nu mai fac parte din capitalul fix), există o diminuare de capital fix în economia națională. Cazurile cele mai curente din practică privesc vehiculele cu motor cumpărate de ocazie de către gospodării de la unitățile de producție, navele de ocazie revândute în străinătate ca și bunurile de capital fix date la fier vechi și destinate unei utilizări intermediare. Dat fiind că noua utilizare (consum final sau export sau orice altă utilizare după natura bunului produs pornind din fierul vechi), face parte în aceste cazuri din produsul național, formarea brută de capital fix trebuie diminuată în mod corespunzător. Iată de ce SEC 95 utilizează pentru calcularea formării brute de capital fix conceptul de achiziții nete de bunuri produse existente, această poziție permițând să se ia în considerație ieșirile de capital, adică diminuarea capitalului fix. 2.121. Este posibil ca achizițiile nete de bunuri existente să fie pozitive, adică ele să reprezinte creșteri de capital fix al economiei naționale. Acest lucru este valabil când vehiculele de ocazie care au figurat deja la consumul final în cadrul produsului național sunt cumpărate pentru a fi utilizate ca bunuri de capital fix. Dat fiind faptul că în mod normal, vânzările de bunuri de investiții existente depășesc achizițiile, achizițiile nete sunt negative pentru economia națională în ansamblu. Dacă se repartizează formarea brută de capital fix pe domeniile utilizatoare, achizițiile nete pot fi totuși pozitive în anumite domenii. (c) Criteriul transferului de proprietate 2.122. Determinarea formării brute de capital fix a sectoarelor sau domeniilor economice se bazează pe criteriul transferului de proprietate (achiziție, cesiune) și nu pe cel al utilizării bunurilor. Trebuie notat că activele fixe achiziționate prin leasing financiar (dar nu cele închiriate în cadrul unui simplu contract de locațiune) sunt asimilate activelor locatarului (dacă este producător) și nu ale locatorului care deține un activ financiar echivalent cu un credit fictiv [vezi punctul 2.109 litera (d) și anexa II a SEC 95 despre distincția dintre diferitele forme de locațiune a bunurilor de folosință îndelungată] ( 26 ). 2.123. Aplicarea criteriului de transfer de proprietate depinde de sistemul statistic pe baza căruia se calculează FCBF. Dacă este vorba despre date care provin de la achizitori, teoretic nu există dificultăți (în afară de dificultatea practică de a recenza totalitatea investitorilor). Totuși, în special în agricultură, calculele sunt adeseori efectuate pe baza datelor furnizate de către producătorii de bunuri de capital privind producția sau vânzările lor. În plus față de cazurile în care nu se poate determina clar dacă un bun trebuie considerat capital fix, este dificil să se identifice cumpărătorul real, deoarece natura bunurilor de capital fix furnizează indicații mai degrabă despre utilizator. Fiind vorba despre agricultură, există riscul de a fi recenzate și bunurile de capital fix care nu au fost achiziționate de către exploatațiile agricole, ci de întreprinderi comerciale cu scopul de închiriere fără personal de deservire. (d) Achiziții 2.124. Achizițiile de active fixe includ activele fixe noi sau existente, care au fost achiziționate (cumpărate, achiziționate în cadrul operațiunile de troc, primite ca transfer de capital în natură, achiziționate prin leasing financiar), activele fixe produse și păstrate pentru uzul propriu al producătorului, îmbunătățirile majore aduse activelor fixe și activelor corporale neproduse, creșterea naturală a activelor agricole (animale și plantații) și costurile legate de transferul de proprietate al activelor neproduse [vezi SEC 95 punctul 3.103 litera (a)]. 2.125. Trebuie reamintit că pentru a fi contabilizate la formarea brută de capital fix, bunurile de folosință îndelungată achiziționate trebuie să aibă o valoare unitară (sau totală dacă sunt achiziționate în cantitate mare) mai mare de 500 EUR la nivelul prețurilor din 1995 (vezi punctul 2.090). 2.126. Același lucru se aplică și achiziției sau producției pentru uz propriu a unui ansamblu de bunuri de folosință îndelungată necesare instalării inițiale. Stocul de sticle al unei fabrici de bere sau al unei întreprinderi viticole (cu excluderea totuși a sticlelor ne-returnabile) constituie o masă de bunuri de trecut la activ, deși valoarea fiecărei sticle este nesemnificativă. Același lucru este valabil pentru scaune și mese, vesela și tacâmurile de restaurant și pentru utilajele unei întreprinderi. Prima instalare a acestor bunuri constituie o formare de capital fix: totuși, în aceste cazuri nu se calculează nici un consum de capital fix deoarece se admite că stocul, odată constituit, va păstra mereu aceeași valoare datorită achizițiilor curente de înlocuire a pieselor pierdute sau devenite inutilizabile. Achizițiile pentru înlocuirile curente se contabilizează la consumul intermediar. Această regulă teoretic clară este uneori dificil de aplicat în practică deoarece datele statistice despre producție sau vânzări nu permit să se știe exact dacă bunurile în chestiune sunt achiziționate pentru instalarea inițială sau pentru înlocuirea pieselor existente. 2.127. Bunurile și serviciile încorporate în bunurile existente de capital fix pentru a le îmbunătăți, repara sau prelungi durata de viață sau capacitatea de producție se menționează odată cu bunurile de capital fix la care sunt încorporate. Aceste lucrări sunt considerate ca achiziții de active fixe noi. În principiu, aici este vorba de toate bunurile și serviciile încorporate în bunurile de capital fix care depășesc cu mult cadrul lucrărilor curente de întreținere și de reparație. Prin lucrări curente de întreținere se înțeleg toate prestațiile care, ținând cont de durata normală de viață a capitalului fix, trebuie să fie efectuate la intervale relativ scurte pentru a păstra capacitatea de utilizare a bunului respectiv. Este vorba de exemplu despre înlocuirea pieselor cu uzură rapidă, vopsirea exterioară sau interioară etc. 2.128. Valoarea sumelor necesare acestei întrețineri nu constituie un criteriu care să ne permită să stabilim dacă este vorba, în cazul considerat, de un serviciu care creează un activ sau de o simplă operațiune de întreținere curentă, deoarece pentru un bun de capital fix de valoare ridicată, chiar serviciile de întreținere curentă pot fi foarte costisitoare [vezi punctul 2.109 litera (e)]. Clasificarea serviciilor la bunurile de capital fix existente în categoriile „întreținere curentă” sau „formarea brută de capital fix” este determinată de perioada de timp care se scurge înainte ca prestația să se repete; de exemplu înlocuirea pieselor care în mod normal se uzează într-un an, cum ar fi pneurile unui camion, este considerată operațiune de întreținere curentă, în timp ce înlocuirea motorului este considerată formare de capital fix, nu pentru că valoarea este mai ridicată, ci pentru că în mod normal motorul nu se înlocuiește în fiecare an, ci doar după mai mulți ani. Înregistrarea în activ a unui asemenea serviciu (anume contabilizarea sa sub formă de capital fix și nu ca operațiune de întreținere curentă) permite, datorită consumului de capital fix, repartizarea uniformă a valorii pe toată durata de utilizare. 2.129. SCN 93 specifică faptul că lucrările de îmbunătățire aduse activelor fixe trebuie să fie determinate fie de amploarea schimbărilor operate în caracteristica activelor fixe – adică schimbări importante de dimensiune, formă, eficacitate, capacitate sau durată de viață – fie de faptul că aceste îmbunătățiri nu fac parte din acel tip de lucrări care se efectuează în mod regulat pe același tip de active fixe ca întreținere curentă și reparații (vezi SCN 93 punctul 10.49). (e) Cesiuni 2.130. Cesiunile de active fixe se referă la activele fixe existente vândute, dărâmate, trecute la rebuturi sau sacrificate de către proprietarul lor, cedate în cadrul operațiunilor de troc sau cedate ca transfer de capital în natură [vezi SEC 95 punctul 3.103 litera (b) și punctul 3.104]. Aceste cesiuni trebuie în mod normal să conducă la schimbarea de proprietate și să aibă o utilizare economică directă (așa că activele dărâmate, rebuturile sau cele sacrificate de către proprietar fără altă utilizare economică nu fac parte din aceste cesiuni) (vezi SCN 93 punctele 10.35 și 10.39). Totuși, anumite cesiuni pot fi interne în cadrul aceleiași unități instituționale, cum sunt animalele sacrificate de agricultor și consumate de familia sa. (f) Evaluarea formării brute de capital fix 2.131. Formarea brută de capital fix trebuie evaluată la prețul de achiziție (inclusiv costurile aferente transferului de proprietate, cheltuielile de instalare și alte cheltuieli de mutare) sau la prețul de bază al activelor fixe similare, atunci când ea face obiectul unei producții pentru uz propriu (prețul de bază putând fi obținut din suma costurilor suportate). Cesiunile trebuie înregistrate la prețul de vânzare, ceea ce ar trebui să corespundă prețului de achiziție minus costurile aferente transferului de proprietate asupra activelor, cheltuielile de instalare și cheltuielile de mutare (vezi punctul 2.130). (g) Costuri aferente transferului de proprietate 2.132. Costurile aferente transferului de proprietate asupra activelor constituie formarea brută de capital fix la achizitor, chiar dacă o parte din costuri este plătită de către vânzător. Ele cuprind cheltuielile angajate pentru a se intra în posesia activului (cheltuieli de instalare, de transport etc.), cheltuielile cu onorariile și comisioanele intermediarilor (notari, experți etc.) și impozitele datorate pentru serviciile intermediare de transfer de proprietate de active. 2.133. Formarea brută de capital fix a achizitorului cuprinde valoarea bunurilor achiziționate (fără costurile de transfer) plus totalitatea costurilor de transfer aferente achiziției. Invers, formarea brută de capital fix a vânzătorului cuprinde numai valoarea bunurilor vândute (fără costuri de transfer) ( 27 ). În cazul activelor neproduse (precum terenurile sau activele brevetate cum sunt drepturile de producție) neincluse în formarea brută de capital fix, aceste costuri trebuie separate de achiziția/cesiunea acestor active și înregistrate la un capitol distinct precum formarea brută de capital fix a achizitorului. (h) Formarea brută de capital fix și variația valorii activelor 2.134. Contul de bilanț, care constituie un inventar punctual al valorilor activelor deținute și angajamentelor contractate, informează despre diversele componente ale variației valorii activelor. Conform definiției din conturile de bilanț (vezi SEC 95 punctul 7.08), modificarea valorii activelor între sfârșitul și începutul exercițiului contabil poate fi descrisă după cum urmează:



valoarea activului la sfârșitul perioadei contabile - valoarea activului la începutul perioadei contabile = formarea brută de capital fix - consum de capital fix + alte schimbări de volum + câștiguri (după deducerea pierderilor) nominale din deținere 2.135. Câștigurile (după deducerea pierderilor) nominale din deținere corespund câștigurilor (după deducerea pierderilor) din deținere acumulate în timpul perioadei considerate și rezultând din schimbarea prețului activului ale cărui caracteristici economice și fizice (cantitative și calitative) rămân neschimbate în cursul perioadei respective. Aceste schimbări se înregistrează în contul de reevaluare. 2.136. Celelalte schimbări de volum al activelor sunt fluxuri care permit înregistrarea descoperirii, degradării sau epuizării activelor naturale ca și consecința evenimentelor excepționale care pot modifica beneficiile care s-ar putea obține din active. În ceea ce privește activele domeniului de activitate agricol, aceste alte schimbări de volum pot fi împărțite în trei categorii principale: — pierderile excepționale sau datorate catastrofelor (cutremure de pământ, războaie, secetă, epidemii etc.), — diferența dintre deprecierea anticipată a activelor (măsurată prin consumul de capital fix) și deprecierea efectivă constatată (datorată unei uzuri morale neprevăzute, unor pagube, degradări și evenimente accidentale care antrenează o depreciere mai mare decât cea anticipată), — schimbări în clasificarea sau structura activelor fixe: de exemplu schimbările destinației economice a terenurilor, animalelor de lapte destinate producției de carne (vezi punctul 2.149, nota de subsol 1) sau a clădirilor agricole transformate în vederea unei utilizări private sau a unei alte utilizări economice. 2.137. Astfel, formarea brută de capital fix și consumul de capital fix (vezi punctele 3.098 – 3.106) nu constituie singurele elemente de luat în considerație când se analizează variația valorii activelor. (i) Elemente de formare brută a capitalului fix 2.138. SEC 95 face distincția între patru tipuri de elemente care trebuie contabilizate ca FBCF (vezi SEC 95 punctul 3.105): — achizițiile minus cesiunile de active fixe corporale noi sau existente (locuințe, alte construcții și structuri, mașini și echipamente, active cultivate), — achizițiile minus cesiunile de active fixe necorporale noi sau existente (prospecțiuni miniere, programe de calculator, opere artistice și altele), — îmbunătățirile majore ale activelor corporale neproduse, inclusiv terenurile, — costurile aferente transferului de proprietate asupra activelor neproduse precum terenurile și activele brevetate. 2.139. CEA face distincția între cinci tipuri de elemente de formare brută de capital fix: — plantațiile cu producție periodică, — animalele, — activele fixe corporale și incorporale: — — mașini și alte bunuri de capital, — material de transport, — clădiri de exploatare (nerezidențiale), — alte lucrări cu excepția amenajărilor funciare (alte clădiri și structuri etc.), — altele (programe de calculator etc.), — amenajări funciare, — costuri aferente transferului de proprietate asupra activelor neproduse precum terenurile și drepturile de producție. 2.140. Formarea brută de capital fix în active agricole cuprinde două categorii de active (animalele și plantațiile) utilizate în mod repetat și continuu în vederea producției unor produse precum fructele, cauciucul, laptele etc. Este vorba despre pomi fructiferi, viță de vie, hamei, plantații pentru fructe bacă și culturile de sparanghel. Plantațiile de pomi de Crăciun (care nu dau un produs finit decât o singură dată) nu sunt active fixe după cum nu sunt nici cerealele și legumele. Printre animalele tratate ca active fixe se numără animalele de reproducție, șeptelul de lapte, oile crescute pentru lână și animalele de tracțiune (animalele de sacrificat, inclusiv păsările, nu sunt active fixe). (j) Plantațiile 2.141. SEC 95 (3.103) definește formarea brută de capital fix în plantații drept valoarea achizițiilor minus cesiunile de active naturale de producție periodică (precum pomii fructiferi) ajunse la maturitate plus creșterea naturală a acestor active naturale până ce ele ajung la maturitate (adică generează un produs), în timpul exercițiului financiar în cauză. 2.142. Această definiție a formării brute de capital fix (FBCF) corespunde: — cheltuielilor efectuate în timpul exercițiului financiar pentru plantațiile noi (noi sau reînnoite), inclusiv cheltuielile de întreținere a plantațiilor tinere efectuate în timpul exercițiului contabil (în cursul primilor trei ani), — creșterii valorii intrinsece a plantațiilor până la maturitate, — costurilor aferente transferului de proprietate în cadrul schimburilor între unitățile agricole, de plantații ajunse la maturitate. 2.143. Primele două elemente ale FBCF în plantații reprezintă o producție agricolă a FBCF pentru uz propriu. 2.144. Cesiunile de plantații (înregistrate la FBCF negativă) pot lua două forme. Pe de o parte, ele pot reprezenta plantațiile în curs vândute unei alte unități (agricole). În acest caz, doar costurile aferente transferului de proprietate sunt incluse în CEA. Pe de altă parte, este posibil ca plantațiile să fi fost tăiate înainte de sfârșitul duratei lor de viață normală. În acest caz însă, conform definiției generale a cesiunilor, plantațiile tăiate trebuie să aibă o utilizare economică directă, adică o contrapartidă sub forma unei utilizări în bunuri și servicii (precum vânzarea către o întreprindere specializată în vânzarea lemnului ( 28 ). În acest al doilea caz, cesiunile de plantații de înregistrat la formarea brută de capital fix negativ ar trebui să reprezinte o sumă modestă. 2.145. În consecință, în majoritatea cazurilor (cu excepția celui de al doilea caz descris la punctul 2.144), valoarea desțelenirilor nu trebuie să fie dedusă din valoarea investițiilor în plantații. Investițiile pentru reînnoirea plantațiilor existente trebuie considerate investiții și nu cheltuieli de întreținere curentă. 2.146. Regimul contabil al desțelenirilor din plantații trebuie analizat în relație cu calculul consumului de capital fix. Conform SEC 95, plantațiile fac obiectul unui consum de capital fix care corespunde deprecierii plantațiilor atunci când ele au ajuns la maturitate. Desțelenirile ( 29 ) din plantații trebuie deci interpretate după cum urmează: — desțelenirile efectuate la sfârșitul duratei de viață normală a plantațiilor corespund plantațiilor care sunt retrase din active. Aceste desțeleniri se iau în considerație la consumul de capital fix pe întreaga durată de viață productivă a plantațiilor, — desțelenirile „excepționale” corespund desțelenirilor care au loc înainte de sfârșitul duratei de viață normală a plantațiilor. Aceste desțeleniri pot fi justificate din diverse rațiuni (economice, strategice etc.). Ele trebuie interpretate ca diferența dintre deprecierea reală (efectivă) și deprecierea normală măsurată prin consumul de capital fix. Acest surplus de depreciere trebuie contabilizat în contul „alte schimbări de volum al activelor” (conturile de acumulare) care nu fac parte din CEA. 2.147. Astfel, variația valorii plantațiilor în cursul unei perioade contabile cuprinde următoarele patru componente (vezi punctul 2.134): — formarea brută de capital fix care corespunde diferenței de valoare dintre achizițiile și cesiunile din perioada de referință, definite la punctele 2.141 – 2.145, — consumul de capital fix care măsoară deprecierea plantațiilor, conform definiției de la punctul 2.146, — celelalte schimbări de „volum” care țin cont de efectele evenimentelor neprevăzute sau excepționale (cum ar fi desțelenirile excepționale) și care sunt înregistrate în contul altor schimbări de volum al activelor (vezi definiția de la punctele 2.136 și 2.146), — câștigurile (după deducerea pierderilor) din deținere care măsoară schimbările de valoare datorate variațiilor de preț din timpul exercițiului și care sunt înregistrate în contul de reevaluare al conturilor de acumulare din SEC 95 (vezi definiția de la punctul 2.135). 2.148. Investițiile în active cultivate vegetale, adică în plantații, sunt înregistrate fie ca vânzări de către întreprinderi specializate în asemenea lucrări agricole executate pe bază de contract (pregătirea solului, furnizarea mașinilor, materialului săditor, mâinii de lucru etc.), fie ca producție pentru uz propriu de bunuri de capital fix (vezi punctul 1.75). În cazul producției de plantații pentru uz propriu trebuie înregistrat: (a) pentru calculul valorii de producție a „bunurilor de capital fix pentru uz propriu” în „plantații”, fie valoarea plantațiilor similare evaluate la prețul de bază și proporțional cu costurile de producție angajate în cursul perioadei, fie valoarea materiilor consumate (inclusiv materialul săditor din pepiniere) și a serviciilor furnizate în cursul perioadei; (b) în calculul consumului intermediar, valorile diferitelor bunuri de consum intermediar utilizate (inclusiv materialul săditor din pepiniere); (c) pentru formarea brută de capital fix, la capitolul „plantații”, valoarea obținută prin adunarea valorii „bunuri de capital fix produse pentru uz propriu” în plantații [adică înregistrarea evocată la litera (a)] și producția de plantații de către unități specializate în asemenea lucrări executate pe bază de contract. (k) Animale tratate ca active fixe 2.149. Formarea brută de capital fix în animale corespunde următoarelor elemente: — creșterea naturală a animalelor (până ce ele ajung la vârsta adultă), — achizițiile de animale (importuri) minus cesiuni (sacrificări ( 30 ) și exporturi), — costurile aferente transferului de proprietate prin schimburi comerciale între unitățile agricole ( 31 ). 2.150. Conform SEC 95, formarea brută de capital fix în animale măsoară diferența între achiziții (creștere naturală și importuri) în timpul anului, inclusiv cele care rezultă din producția pentru uz propriu, și cesiunile de animale (pentru sacrificare ( 32 ), export sau orice altă utilizare finală), la care se adaugă costul aferent transferului de proprietate ( 33 ). FBCF în animale intervine asupra întregii durate de viață a animalului. Într-o primă etapă, FBCF este constituită în principal din creșterea naturală a animalului. Atunci când acesta ajunge la vârsta adultă, FBCF este măsurată în principal prin cesiuni (vânzări pentru sacrificare sau export). Importul, exportul ca și costurile aferente transferului de proprietate sunt componente ale FBCF în animale sunt susceptibile să intervină pe întreaga durata de viață a animalului. Creșterea naturală a animalelor (și nu FBCF în ansamblul său) constituie o producție agricolă de exploatare pentru uz propriu de active fixe în animale. 2.151. Așa cum se arată la punctul 2.134, măsurarea FBCF în animale nu constituie decât un element al variației valorii activelor. Într-adevăr, formarea brută de capital fix în animale nu poate fi măsurată prin variația numărului de animale evaluată la prețul mediu al anului calendaristic pentru fiecare categorie de animale (metoda cantitativă) decât dacă sunt îndeplinite următoarele trei condiții: — absența câștigurilor sau pierderilor nominale din deținere (adică evoluția regulată a prețurilor și efectivelor de animale), — absența „altor schimbări de volum” (adică absența pierderilor datorate catastrofelor naturale, a schimbărilor de clasificare etc.), — absența consumului de capital fix (adică absența deprecierii previzibile a valorii animalelor). O altă metodă de calcul (metoda directă) constă în măsurarea fluxurilor de intrare și de ieșire a fiecărei categorii de animale, la prețurile corespunzătoare: această metodă trebuie să ia în considerație, în afară de achiziții și cesiuni, intrările (în special nașterile) și ieșirile intervenite în cadrul exploatațiilor. 2.152. Ca regulă generală, formarea brută de capital fix în animale nu poate fi măsurată prin diferența dintre valorile animalelor la sfârșitul și la începutul exercițiului contabil. Regula de calcul a formării brute de capital fix în animale depinde direct de metoda adoptată pentru înregistrare și măsurarea celor trei elemente ale variației valorii animalelor (altele decât FBCF), în special consumul de capital fix. 2.153. Teoretic, animalele trebuie să facă obiectul unui consum de capital fix ( 34 ). Într-adevăr, consumul de capital fix în animale corespunde măsurării scăderii anticipate a eficacității productive a animalelor atunci când ele sunt utilizate în scopuri productive, scădere care se reflectă la rândul său în valoarea actualizată a veniturilor viitoare obținute de la aceste animale. Totuși, ținând cont de dificultățile practice în evaluarea consumului de capital fix (definirea parametrilor de calcul fiind foarte complexă, vezi punctele 3.105 și 3.106), nici un consum de capital fix nu trebuie calculat pentru animalele productive. 2.154. Formarea brută de capital fix în animale poate fi măsurată aplicând diferite metode. Utilizarea metodei inventarului permanent permite evaluarea fiecărui element al FBCF care este definit la punctul 2.149 (și anume creșterea naturală a animalelor, importurile, vânzările pentru sacrificări și exporturile, costurile aferente transferului de proprietate) în modul cel mai riguros. Cu toate acestea, ea necesită numeroase date (cum ar fi prețurile animalelor de producție pe durata întregii lor vieți productive). Același lucru este valabil în cazul metodelor bazate pe ciclul de producție a animalelor. Trebuie deci aplicată o metodă mai simplă, chiar dacă nu este la fel de riguroasă. 2.155. Metoda recomandată se bazează pe abordarea calculului indirect ( 35 ). Ea se bazează pe calculul variației numărului de animale ca și pe următoarele două ipoteze: — prețurile animalelor sunt regulate și previzibile în mod normal, astfel încât prețul mediu anual poate fi utilizat pentru a evalua cantitățile excluzând câștigurile /pierderile din deținere, — pierderile excepționale pot fi evaluate (în cantități și prețuri). 2.156. Măsurarea FBCF se obține prin însumarea următoarelor elemente:



Formarea brută de capital fix = Variația numărului de animale între sfârșitul și începutul exercițiului evaluată la prețul mediu anual P + depreciere prin reformă + „alte pierderi de animale productive” + costuri aferente transferului de proprietate 2.157. Termenul „depreciere prin reformă” înseamnă aici diferența, existentă în momentul retragerii din șeptelul producător, între valoarea animalelor evaluate ca animale productive (la un preț care ar putea fi numit preț de „capital”) și valoarea acelorași animale evaluate ca animale pentru sacrificare (adică la prețul de vânzare la abator). 2.158. Termenul „alte pierderi de animale productive” cuprinde două tipuri de pierderi: — pierderile excepționale de animale productive devenite adulte, — valoarea animalelor păstrate în șeptelul de producție până la sfârșitul vieții (moarte naturală). 2.159. Valoarea pierderilor de înregistrat în calculul FBCF corespunde diferenței între valoarea animalelor la prețul predominant la începutul perioadei și valoarea de cesiune a acestor animale. Aceste cesiuni sunt evaluate la prețul de vânzare în caz de sacrificare (adică pentru vânzare sau autoconsum) sau pot avea valoarea zero dacă animalele nu au utilizare economică (trecere la rebut etc.). 2.160. Termenii „alte pierderi de animale productive” și „depreciere prin reformă” corespund unor fluxuri înregistrate în contul „alte schimbări de volum al activelor” din contul de bilanț. Ele permit articularea diferitelor componente ale variației valorii activelor și FBCF și conformitatea cu SEC 95. Ignorarea lor ar conduce la subestimarea nivelului real al formării brute de capital fix în animale. 2.161. Estimarea producției pentru uz propriu în animale, care corespunde creșterii naturale a animalelor decurge din definiția FBCF în animale enunțată la punctul 2.149, aplicată categoriilor de animale care nu sunt încă adulte: Producție pentru uz propriu = FBCF + cesiuni (sacrificare și export) – achiziții (import) ( 36 ) – (costul transferului de proprietate). (l) Active fixe corporale și necorporale (altele decât activele agricole) 2.162. Activele fixe, corporale și necorporale altele decât activele agricole (plantații și animale) cuprind următoarele elemente: — mașini și alte echipamente, — materiale de transport, — clădiri pentru exploatare (nerezidențiale), — altele (programe de calculator etc.). 2.163. Formarea brută de capital fix corespunde achiziției acestor active (active noi produse sau importate în timpul exercițiului sau active existente) minus cesiunile lor către alte unități (din domeniul de activitate agricol sau alte domenii). Trebuie reamintit că dacă această tranzacție se referă la două unități din domeniul „agricultură” în timpul aceluiași exercițiu contabil, cele două fluxuri se consolidează și doar costurile aferente transferului de proprietate se înregistrează la poziția activului fix corespunzător. 2.164. În cazul construcțiilor sau al echipamentelor (destinate vânzării) a căror producție se întinde pe mai multe perioade, valoarea lucrărilor efectuate în timpul perioadei de producție trebuie contabilizată la variația stocurilor producătorului sub formă de lucrări în curs. Aceste bunuri (mobile sau imobile) nu se înregistrează în formarea brută de capital fix decât la momentul transferului de proprietate. În schimb, când această producție se efectuează pentru uz propriu, aceste lucrări se contabilizează ca formare brută de capital fix în timpul întregii perioade de producție (vezi punctul 2.025). 2.165. Activele care își schimbă utilizarea economică fără să existe o schimbare a proprietarului (de exemplu o clădire agricolă utilizată în alte scopuri decât o activitate de producție agricolă) nu intră la cesiunea de active. Aceste schimbări se înregistrează în contul „alte schimbări de volum ale activelor”. (m) Amenajări funciare 2.166. Îmbunătățirile majore aduse activelor corporale neproduse corespund în principal amenajărilor funciare (calitatea, randamentul terenurilor datorită irigațiilor, drenărilor, prevenirii inundațiilor etc.) și se analizează ca orice altă FBCF. Dat fiind că achizițiile și cesiunile de terenuri nu se înregistrează ca FBCF (ele sunt active neproduse), investițiile destinate amenajărilor funciare figurează separat într-o rubrică specifică a FBCF. 2.167. Aceste investiții corespund cheltuielilor de amenajări funciare și pregătirea lor pentru alte utilizări productive, cu excepția cheltuielilor de întreținere curentă (vezi punctele 2.127 – 2.129). Trebuie ca aceste cheltuieli să fie efectuate de către exploatanți sau ca rezultatul lor să devină proprietatea exploatanților. Este vorba în special despre cheltuielile pentru lucrări de infrastructură, defrișare, nivelare, asanare, irigare și comasare (vezi SEC 95 punctul 3.106 și SCN 93 punctele 10.51 – 10.54). (n) Costurile aferente transferului de proprietate asupra activelor neproduse 2.168. Costurile aferente transferului de proprietate asupra activelor neproduse se referă la achizițiile de terenuri și de active necorporale neproduse (cum sunt activele brevetate, drepturile de producție etc.) de către unitățile agricole. Aceste achiziții de active neproduse nu se înregistrează ca formare brută de capital fix (ci la un alt capitol al contului de capital, deoarece este vorba de active neproduse); doar costurile aferente transferului de proprietate se contabilizează la FBCF (pentru achizitor, dar nu pentru vânzător). (o) Bunuri și servicii excluse din formarea brută de capital fix 2.169. Bunurile și serviciile următoare nu intră în formarea brută de capital fix: (a) micul instrumentar, hainele de lucru, piesele de schimb și materialele de valoare mică (sub 500 euro la prețurile din 1995), chiar dacă aceste bunuri au o durată de viață normală mai mare de un an (vezi totuși punctele 2.125 și 2.126); datorită reînnoirii lor regulate și în conformitate cu practicile contabilității întreprinderii, aceste achiziții de bunuri sunt considerate consum intermediar (vezi punctele 2.105 și 2.106); (b) lucrările curente de întreținere și reparații (vezi punctele 2.127 – 2.129). Aceste operațiuni se clasifică la consumul intermediar; (c) serviciile de cercetare științifică, publicitate, studii de piață etc. Achiziționarea acestor servicii face parte din consumul intermediar [vezi punctul 2.108 litera (d)]; (d) bunurile de folosință îndelungată achiziționate de gospodăriile individuale pentru satisfacerea necesităților domestice; nefiind utilizate în scopuri productive, aceste bunuri sunt considerate consum final; (e) animalele tratate ca stocuri: animale de îngrășat crescute pentru abator, inclusiv păsările; (f) câștigurile și pierderile din deținerea activelor fixe (de contabilizat în contul de reevaluare, vezi punctul 2.135); (g) pierderile de active fixe datorate evenimentelor dezastruoase (epizootii etc.) sau accidentale (inundații, furtuni etc.) (vezi punctele 2.045 și 2.136). 2.170. Valoarea bunurilor de capital fix utilizate simultan în scopuri profesionale și private (de exemplu automobile) se contabilizează conform celor două tipuri posibile de utilizare; în parte la formarea brută de capital fix și în parte la consumul final. 2. Variația stocurilor (a) Definiția stocurilor și variația stocurilor 2.171. Stocurile cuprind toate bunurile care nu fac parte din capitalul fix și care, la un moment dat, sunt deținute de unitățile producătoare. Se disting două tipuri de stocuri: stocuri de utilizare și stocuri de producție: — stocurile de utilizare sunt formate din materiile prime și furniturile care se utilizează ulterior ca intrări intermediare în procesul de producție. În mod normal, se calculează consumul acestor produse compensând cumpărările (sau alte forme de achiziții) printr-o variație a stocurilor în perioada de referință (vezi punctul 2.021), — stocurile de producție sunt stocurile de produse finite și de lucrări în curs la producători. Ele sunt luate în considerație la calculul producției. Stocurile de producție cuprind: — — produsele finite rezultate din domeniul de activitate; este vorba de bunuri pe care producătorii nu mai intenționează să le prelucreze înainte de a le atribui alte utilizări economice. În cazul agriculturii, ele includ produsele vegetale, uleiul de măsline, mustul de struguri, produsele animale și bunurile neagricole produse în cadrul activităților secundare neseparabile, — lucrările în curs: este vorba despre producția care nu este încă terminată. Pentru CEA, ele cuprind vinul, animalele pentru sacrificare, totalitatea puilor și a celorlalte păsări (inclusiv păsările de reproducție) și celelalte animale cu excepția celor considerate capital fix. Culturile în curs (vezi punctul 2.012) nu sunt considerate stocuri de lucrări în curs în cadrul conturilor economice anuale. 2.172. Neînregistrarea culturilor în curs de creștere ca lucrări în curs se justifică în cazul agriculturii europene prin faptul că marea majoritate a culturilor au un ciclu de producție mai mic decât exercițiul contabil. În același fel se estimează că contabilizarea lor în momentul recoltei asigură suficientă coerență a costurilor de producție în analiza veniturilor din activitate (vezi punctul 2.012). Când recolta, lucrările de pregătire și însămânțare a solului nu au loc în cursul aceleiași perioade contabile, conturile perioadei în care au apărut costurile indică o pierdere contabilă, iar cele ale perioadei de recoltă, un câștig contabil. Această metodă de contabilizare poate totuși fi acceptată, deoarece atunci când condițiile rămân aceleași de la un an la altul, există o compensare aproximativă deoarece cheltuielile se compensează în aceleași perioadă cu profitul provenit din vânzarea recoltei precedente. Doar în cazul unei schimbări importante a producțiilor sau în caz de recolte foarte proaste această compensare nu are loc. În această situație, se poate prefera înregistrarea producției sub formă de lucrări în curs (vezi de asemenea punctul 2.013). 2.173. Trebuie precizat că serviciile nu fac obiectul stocurilor cu excepția celor care sunt incluse în valoarea de achiziție a bunurilor incluse în stoc. 2.174. Conform SEC 95, variațiile stocurilor se calculează deducând din valoarea intrărilor de stocuri, valoarea ieșirilor de stocuri și eventualele pierderi curente de bunuri stocate. (b) Momentul înregistrării și evaluării variației stocurilor 2.175. Intrările în stocuri trebuie evaluate în momentul intrării în stoc, iar ieșirile la prețurile predominante în momentul ieșirii din stoc. Momentul înregistrării (ca și evaluarea) intrărilor și ieșirilor din stoc trebuie să fie în legătură cu momentul în care se efectuează celelalte operațiuni privind produsele (producție și consum intermediar). 2.176. Prețul de bază este prețul de utilizat pentru evaluarea variației stocurilor (intrări, ieșiri sau pierderi curente de produse finite sau de lucrări în curs). În ceea ce privește intrările de lucrări în curs, prețul utilizat se estimează aplicând fracțiunea costurilor de producție totale angajate înainte de sfârșitul perioadei la prețul de bază al produsului finit echivalent. Sau valoarea intrărilor de lucrări în curs poate fi estimată prin valoarea costurilor de producție plus valoarea corespunzătoare excedentului net din exploatare sau venitului mixt scontat (vezi SEC 95 punctele 3.51 și 3.52). 2.177. Metoda recomandată în SEC 95 pentru înregistrarea intrărilor și ieșirilor de stocuri este cea a inventarului permanent. Totuși, această metodă nu este întotdeauna aplicabilă, datorită dificultăților legate de obținerea informațiilor despre intrări și ieșiri. Încercând o aliniere la „metoda inventarului permanent”, SEC 95 recomandă metoda „cantitativă”, care constă în calcularea variațiilor stocurilor ca diferență de volum între stocurile la deschiderea și închiderea exercițiului contabil, evaluată la prețurile medii în vigoare în perioada în cauză. Această metodă nu este însă valabilă decât atunci când prețurile rămân stabile în timpul perioadei respective sau când prețurile și cantitățile stocate cresc sau scad într-un ritm constant în timpul exercițiului contabil. 2.178. Cu toate acestea, „metoda cantitativă” nu se poate aplica producțiilor vegetale datorită fluctuației prețurilor și cantităților rezultate din procesul de producție și a structurii ofertei și cererii. Această problemă specifică a agriculturii este recunoscută de SEC 95 [punctul 3.124 litera (c)]. 2.179. Trebuie de asemenea să se considere că variația stocurilor, definită la punctul 2.174, nu reprezintă decât una dintre componentele variației valorii stocurilor între deschiderea și închiderea exercițiului financiar. Între-adevăr, există o ecuație contabilă fundamentală între bilanțurile de deschidere și de închidere a activelor de stocuri:



Valoarea stocurilor de închidere la prețurile în vigoare la sfârșitul perioadei - valoarea stocurilor de deschidere la prețurile în vigoare la începutul perioadei = variația stocurilor (intrări – ieșiri – pierderi curente) + câștiguri (după deducerea pierderilor) nominale din deținere + alte schimbări de volum 2.180. Aceste câștiguri și pierderi nominale din deținere ca și celelalte schimbări de volum ( 37 ) nu trebuie incluse în măsurarea producției, ci în contul altor schimbări ale activelor (respectiv în contul de reevaluare și în contul altor schimbări de volum al activelor). 2.181. Principala dificultate legată de evaluarea variației stocurilor în CEA se referă la produsele vegetale. Într-adevăr, aceste produse agricole sunt produse sezoniere ale căror intrări în stoc nu intervin decât după recoltare și ale căror ieșiri se desfășoară pe mai multe luni după recoltare și se continuă adeseori în anul contabil următor. De asemenea prețul lor poate cunoaște fluctuații importante de la un exercițiu la altul și chiar în cursul aceluiași exercițiu. (c) Variația stocurilor de animale și produse animaliere 2.182. În cazul evaluării variațiilor de șeptel, nu este foarte important dacă animalele au fost crescute de la naștere în țară sau că atunci când erau tinere au fost importate din străinătate pentru a fi apoi crescute și îngrășate în țară. În momentul în care animalele importate sunt preluate de exploatația care continuă să le crească în țară, animalele sunt „naționalizate” și asimilate producției interne. 2.183. Pentru a evalua variațiile șeptelului la sfârșitul perioadei de referință, este necesar să se facă distincția între șeptelul cu caracteristici de stoc și cel cu caracteristici de active fixe (vezi punctele 2.140 și 2.202). În ceea ce privește prima categorie de animale, prețul de bază trebuie considerat ca fiind suma costurilor de producție în cursul anilor de viață ai animalului mediu în diferitele clase de șeptel până la anul de referință inclusiv, plus valoarea corespunzătoare excedentului net de exploatare sau venitului mixt scontat (vezi punctul 2.176). Dacă, la origine, animalul a fost importat înainte de începutul vieții sale pe teritoriul național, prețul de achiziție în momentului importului poate fi considerat ca reprezentând suma costurilor de producție până la această dată. 2.184. Datorită evoluției în general constante a prețurilor animalelor, variația stocurilor de animale poate fi evaluată printr-o metodă simplă de aproximare excluzând câștigurile (după deducerea pierderilor) nominale din deținere. Această metodă constă în a înmulți, pentru fiecare categorie de animale, variația volumului efectivelor între sfârșitul și începutul exercițiului financiar cu prețul mediu constatat în cursul întregului exercițiu. (d) Variația stocurilor de produse sezoniere 2.185. Produsele sezoniere (vezi punctele 2.178 și 2.181) sunt produse pentru care metoda cantitativă nu constituie o bună aproximare a metodei inventarului permanent, datorită evoluției neregulate a prețurilor și cantităților. Aplicarea unei metode cantitative ar putea antrena includerea câștigurilor sau pierderilor nominale din deținere la calcularea variației stocurilor. O soluție ar putea fi calculul variației stocurilor pe perioade mai scurte decât perioada de referință (de exemplu trimestrul), sub-perioade care ar fi mai omogene în ceea ce privește evoluția prețurilor și a cantităților. Totuși, acest tip de metodă este adesea greu de aplicat datorită lipsei datelor de bază. 2.186. Pentru a defini o altă metodă de evaluare a stocurilor de produse sezoniere, trebuie examinată evoluția prețurilor bunurilor stocate. Prețului unui bun poate varia în timpul stocării sale din cel puțin trei motive (SCN 93 punctul 6.105): — calitățile fizice al bunului se pot ameliora sau deteriora în timp, — pot exista factori sezonieri care influențează oferta sau cererea, antrenând astfel variații regulate și previzibile ale prețului său în cursul anului, chiar dacă nu s-au modificat neapărat calitățile sale fizice, — pot exista factori precum inflația generală a prețurilor sau alți factori generali care se pot traduce printr-o schimbare a prețului bunului în cauză, chiar dacă nu s-au modificat caracteristicile sale fizice sau economice. 2.187. Diferența constatată între prețul la care sunt stocate produsele și cel la care ele ies din stoc ar trebui, în primele două cazuri, să reflecte valoarea unei producții suplimentare realizate în timpul stocării (vezi SCN 93 punctul6.106), dat fiind că produsele ieșite din stoc după mai multe luni de la recoltare sunt diferite din punct de vedere economic de cele care au fost stocate. Acest tip de creștere a valorii produselor nu trebuie să fie considerat ca un câștig nominal din deținere (vezi SCN 93 punctul 12.70). 2.188. Pe baza diferitelor componente ale variației valorii stocurilor și a factorilor care determină variația prețurilor produselor deținute în stoc și ținând cont de dificultatea excluderii totale a înregistrării câștigurilor/pierderilor din deținere în evaluare producției sezoniere, se recomandă două metode. Ele se deosebesc prin interpretarea activității de stocare și prin momentul în care se înregistrează modificarea valorii bunurilor care rezultă din trecerea lor în stocuri. Prima metodă constituie metoda de referință de aplicat în evaluarea producției și variației stocurilor producțiilor agricole sezoniere. A doua metodă poate fi utilizată pentru cazurile mai specifice (în principal produsele cu o slabă predictibilitate a prețurilor). 2.189. Metoda de referință constă în determinarea variației stocurilor ca diferență între valoarea producției anului și valoarea vânzărilor (și altor utilizări) în cursul aceluiași an ( 38 ). Ea se bazează pe ipoteza că nu mai există stocuri la sfârșitul anului comercial (sfârșitul primului semestru al anului calendaristic următor). Ea evaluează direct producția totală recoltată în timpul anului n cu ajutorul unui preț mediu ponderat în vigoare în timpul anului comercial (n/n + 1) și deduce din aceasta valoarea tuturor vânzărilor (și altor utilizări) efectuate în cursul anului civil n corespunzător anului recoltei ( 39 ) la prețurile din momentul vânzării (sau altor utilizări). 2.190. Metoda de referință consideră activitatea de stocare ca un factor de creștere a prețurilor bunurilor în timpul stocării. Astfel ea face distincție între activitatea de stocare și efectele sale asupra prețurilor produselor. Creșterea de valoare rezultată din trecerea în stoc este „anticipată” deoarece ea este atribuită producției anului n (anul recoltei, chiar dacă vânzările se întind pe doi ani calendaristici), evoluțiile prețurilor putând fi anticipate fără prea mare incertitudine, căci ele rezultă din variații ale prețurilor suficient de regulate și previzibile (vezi punctul 2.186). 2.191. Aplicarea acestei metode permite minimalizarea includerii câștigurilor sau pierderilor din deținere în calcularea producției. Ea asigură coerența între calculul producției la valoare și calculul său la cantitate și evită înregistrarea producției pe baza lucrărilor în curs (care necesită date despre nivelul stocurilor la începutul și la sfârșitul anului calendaristic cu prețurile corespunzătoare). Ea facilitează întocmirea conturilor în prețuri constante. 2.192. O a doua metodă este recomandată pentru cazul specific al produselor cu slabă predictibilitate a prețului (precum fructele, legumele, cartofii și uleiul de măsline) și care au nivele de stocare importante din punct de vedere economic în exploatațiile agricole. Mai puțin riguroasă decât metoda de referință în ceea ce privește excluderea câștigurilor și pierderilor din deținere din calculul producției, această metodă consideră activitatea de stocare ca o extindere în timp a procesului de producție. Includerea creșterii prețului bunurilor stocate este întârziată și alocată anului în care are loc stocarea. 2.193. În conformitate cu cea de-a doua metodă, producția sezonieră se calculează direct ca sumă a vânzărilor, a celorlalte utilizări și a variațiilor stocurilor. Variațiile stocurilor sunt estimate prin evaluarea stocurilor la sfârșitul și începutul exercițiului financiar prin intermediul prețurilor corespunzătoare din acel moment. 2.194. Trebuie notat că aceste două metode diferă în măsurarea variației stocurilor, dar nu în evaluarea vânzărilor (acestea sunt evaluate la prețurile de bază predominante la data ieșirii din stoc). (e) Variația stocurilor de vin (din struguri produși de aceeași exploatație) 2.195. Vinul este un produs stocat în general timp de mai mulți ani în scopul învechirii și maturării. În cursul acestei perioade de stocare, calitatea se modifică. Această activitate de stocare în exploatație poate fi considerată ca o extensie a procesului de producție a vinului, vinul care iese din stoc fiind diferit de cel care a intrat. În aceste condiții vinul stocat trebuie tratat ca lucrare în curs iar creșterea în valoare constatată ca o creștere a producției care trebuie calculată în mod continuu în timp. 2.196. Variația valorii vinului poate rezulta din trei factori: modificarea calității sale, schimbări în structura ofertei și cererii (adică prețurile relative între vinurile tinere și vinurile vechi) și o creștere generală a prețurilor. Atunci când variația valorii vinului datorată primilor doi factori trebuie să fie integrată în calcularea producției, orice creștere a prețurilor vinului datorată primilor doi factori nu trebuie să figureze în valoarea producției, ci să fie considerată ca un câștig din deținere (înregistrată în contul de reevaluare). 2.197. Contabilizarea creșterii valorii vinului în valoarea producției ar trebui realizată în mod continuu, pe parcursul învechirii. Totuși, acest lucru ar necesita un mare număr de informații despre structura stocurilor de vin după anul de producție, calitate și zonă de producție, ca și despre evoluția prețului respectiv. Cum aceste date nu sunt în general disponibile în statele membre, există două metode practice care permit aproximarea aprecierii vinului datorită învechirii în conturile economice agricole. Mai puțin riguroase pe plan conceptual, aceste două metode par totuși acceptabile în situația actuală de disponibilitate a datelor. Fiecare stat membru va alege metoda în funcție de structurile proprii ale viticulturii sale și de sistemul său statistic. 2.198. Anticiparea includerii învechirii vinului: prima metodă constă în evaluarea intrărilor în stocuri a vinurilor destinate învechirii la producător cu ajutorul prețurilor de vânzare ale vinurilor deja învechite, constatate în al doilea semestru. Aprecierea așteptată a învechirii este așadar anticipată în producția anului recoltei. Această apreciere nu este decât parțială deoarece aceste vinuri nu sunt evaluate la adevăratul lor preț de vânzare, ci la prețurile altor vinuri de același fel, dar mai vechi. Diferența dintre prețul real de vânzare și cel utilizat la evaluarea intrărilor în stoc nu este contabilizată în valoarea producției, deoarece ea este interpretată ca un câștig din deținere (de notat că această diferență cuprinde mai ales efectele inflației). Nefăcând nici o diferență între anii de recoltă a vinurilor în stoc sau vândute, ea presupune că piața vinurilor de calitate este omogenă în ceea ce privește vârsta vinurilor. 2.199. Întârzierea luării în considerație a învechirii vinului: a doua metodă constă în evaluarea intrărilor în stoc la prețul vinurilor „neînvechite” în vigoare la momentul recoltei și de a nu înregistra adausul la lucrările în curs la vin (adică creșterea prețului datorată învechirii, în afara efectului variației generale a prețului vinului) decât în momentul vânzării vinului vechi. Vânzările fiind evaluate la prețul mediu al anului de vânzare, orice creștere de valoare între anul de recoltare și anul de vânzare este atribuită producției anului de vânzare (și nu este deci repartizată în timp). Această metodă cere mai multe date despre structura stocurilor de vin deoarece ea presupune că se cunoaște distribuția stocurilor (și a ieșirilor din stoc) pe an de recoltă. Cu toate acestea, ea poate da o viziune mai precisă asupra vânzărilor și stocurilor diferitelor recolte de vin. 2.200. Nici una dintre cele două metode practice nu permite repartizarea în timp a aprecierii vinului rezultat din învechire: una o contabilizează prin anticipare, iar cealaltă prin întârziere. Acest inconvenient poate fi considerat ca relativ minor în cele două cazuri dacă se pleacă de la ipoteza unei anumite stabilități în timp a producției de vin „vechi”. Se pare că prima metodă este preferabilă atunci când durata medie de învechire este scurtă. 3. Contabilizarea animalelor la „formarea brută de capital fix” sau la „variația stocurilor” 2.201. Conform punctelor 2.140 și 2.151, variațiile efectivelor de animale (în sensul statisticii agricole) se contabilizează în formarea brută de capital fix sau în variația stocurilor în funcție de tipul animalului. (a) Definiție 2.202. Formarea brută de capital fix în animale se referă la animalele, adică active fixe, utilizate în mod repetat și continuu în procesul de producție. Acestea sunt crescute pentru producția pe care o furnizează în mod repetat și includ de exemplu animalele de reproducție, șeptelul de lapte, animalele de tracțiune, oile și alte animale crescute pentru lână. În schimb, animalele cu caracter de stoc sunt animale produse în perioada curentă sau într-o perioadă anterioară și păstrate în vederea vânzării sau utilizării în alte scopuri, de producție sau de altă natură, la o dată ulterioară. Este vorba despre animalele crescute pentru carne, de tipul animalelor destinate sacrificării și păsărilor. (b) Înregistrarea importului de animale 1. Animale identificate ca active fixe: 2.203. Dacă, în momentul importului, animalele ar putea fi identificate în mod clar ca active fixe, ele ar trebui contabilizate exclusiv ca achiziții în formarea brută de capital fix (vezi punctele 2.149 și 2.150). În mod evident, nu intră în formarea brută de capital fix din agricultură decât animalele cumpărate de domeniul de activitate agricol și nu, de exemplu, caii de călărie de uz privat și animalele achiziționate în alte scopuri. 2. Animale identificate ca stocuri: 2.204. În schimb, dacă în momentul importului animalele ar putea fi identificate în mod clar ca stocuri (de exemplu animalele destinate sacrificării), importul lor ar fi considerat ca o intrare în stoc de lucrări în curs care se vor deduce așadar din vânzări (vânzări negative) în calculul producției (vezi punctul 2.069). 3. Regim de adoptat: 2.205. Adeseori sursele de date disponibile nu permit diferențierea pertinentă a acestor două categorii de animale. Iată de ce valoarea tuturor animalelor importate (animale clasificate la active fixe sau la stocuri, dar cu excepția celor destinate sacrificării imediate) trebuie dedusă din vânzări în calculul producției. Dacă la un moment oarecare, ele sunt transferate în șeptelul productiv (adică la active fixe), ele vor fi contabilizate ca bunuri de capital fix produse pentru uz propriu în perioada de referință în care are loc transferul (ca și în cazul animalelor produse și crescute în țară, transferate apoi în șeptelul productiv) (vezi punctele 2.069 și 2.070). 2.206. Trebuie reținut că animalele importate pentru sacrificare imediată sunt contabilizate ca import al abatoarelor naționale și nu sunt înscrise în CEA dat fiind că acestea se limitează la contabilizarea producției agriculturii naționale. (c) Înregistrarea schimburilor comerciale de animale între unitățile agricole 2.207. Animale clasificate ca active fixe: schimburile comerciale cu aceste animale se contabilizează în formarea brută de capital fix ca achiziții și cesiuni de active fixe (serviciile aferente transferului de proprietate sunt înregistrate la prețul de achiziție). Când vânzările și achizițiile intervin în cursul aceluiași exercițiu financiar, aceste fluxuri se echilibrează și doar serviciile aferente transferului de proprietate sunt contabilizate în formarea brută de capital fix (vezi punctul 2.068). 2.208. Animale clasificate ca stocuri: aceste vânzări și achiziții nu sunt înregistrate decât dacă intervin în cursul a două perioade contabile diferite. Serviciile legate de aceste schimburi, incluse în prețul de achiziție, trebuie deduse din valoarea producției atunci când schimburile au loc în cursul aceluiași exercițiu contabil (vezi punctul 2.067). 2.209. Datorită regimului specific al schimburilor comerciale de animale între unități agricole și al importurilor lor, nu există întotdeauna consum intermediar la „șeptel și produse animale”. (d) Animalele neagricole 2.210. Creșterea cailor de curse, cailor de călărie, câinilor, pisicilor, păsărilor de apartament, animalelor pentru grădini zoologice și circ și a taurilor pentru coride aparține domeniului de activitate agricolă, indiferent de scop: reproducție, producție de carne, recreere sau spectacole sportive (vezi punctul 1.78). Utilizarea acestor animale pentru activitățile de servicii face parte din domeniul agricol, doar în cazul în care aceste activități sunt exercitate de către unitățile agricole ca activități secundare neseparabile. Creșterea animalelor neagricole de către unitățile pentru care activitatea agricolă nu constituie decât o activitate de recreere nu face parte din CEA (vezi punctul 1.24). 2.211. Vânzarea animalelor se poate face: — către gospodării: operațiunile ulterioare privind aceste animalele nu mai interesează CEA, — către alte domenii: un câine de pază, un animal de circ sau un cal de curse, de exemplu devin parte din formarea brută de capital fix al domeniului achizitor.