2007D0589 — RO — 22.06.2010 — 002.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

►B DECIZIA COMISIEI din 18 iulie 2007 de stabilire a unor orientări privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului [notificată cu numărul C(2007) 3416] (Text cu relevanță pentru SEE) (2007/589/CE) (JO L 229, 31.8.2007, p.1)

Astfel cum a fost modificat prin:









▼B

DECIZIA COMISIEI

din 18 iulie 2007

de stabilire a unor orientări privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului

[notificată cu numărul C(2007) 3416]

(Text cu relevanță pentru SEE)

(2007/589/CE)







COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, având în vedere Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de instituire a unui program de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului ( 1 ), în special articolul 14 alineatul (1), întrucât: (1) Monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră, realizate în conformitate cu orientările prevăzute în prezenta decizie, trebuie să fie complete, coerente, transparente și precise pentru buna funcționare a programului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră stabilit prin Directiva 2003/87/CE. (2) În timpul primului ciclu de conformitate a programului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră care acoperea anul 2005, operatorii, verificatorii și autoritățile competente ale statelor membre au dobândit o primă experiență privind monitorizarea, verificarea și raportarea în conformitate cu Decizia 2004/156/CE a Comisiei din 29 ianuarie 2004 de stabilire a orientărilor pentru monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului ( 2 ). (3) În urma revizuirii Deciziei 2004/156/CE, a fost evident că orientările prevăzute în această decizie necesitau diverse modificări pentru a le face mai clare și mai eficiente din punct de vedere economic. Datorită numărului mare de modificări aduse, este necesară înlocuirea Deciziei 2004/156/CE. (4) Este necesară facilitarea aplicării orientărilor pentru instalații cu emisii declarate medii verificate, inferioare valorii de 25 000 de tone de CO2 pe an în timpul perioadei de comercializare anterioare, precum și pentru continuarea armonizării și clarificarea problemelor tehnice. (5) Dacă a fost cazul, s-au luat în considerare recomandările privind monitorizarea gazelor cu efect de seră formulate de Grupul Interguvernamental privind Schimbările Climatice (IPCC), Organizația Internațională de Standardizare (ISO), Inițiativa de protocol privind gazele cu efect de seră a Consiliului mondial de afaceri privind dezvoltarea continuă (WBCSD) și de către Institutul Mondial al Resurselor (WRI). (6) Informațiile oferite de către operatori în conformitate cu prezenta decizie ar trebui să faciliteze atribuirea încrucișată a emisiilor declarate în temeiul Directivei 2003/87/CE cu emisiile declarate Registrului european al emisiilor și transferului de poluanți (EPRTR) înființat prin Regulamentul (CE) nr. 166/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 ianuarie 2006 de instituire a unui registru european al emisiilor și transferului de poluanți și de modificare a Directivelor 91/689/CEE și 96/61/CE ale Consiliului ( 3 ), precum și cu emisiile declarate în inventarele naționale, folosind diferitele categorii de sursă ale Grupului Interguvernamental privind Schimbările Climatice (IPCC). (7) Prin creșterea eficacității globale a costului metodelor de monitorizare, fără a compromite exactitatea datelor de emisie raportate și integritatea totală a sistemelor de monitorizare, operatorii și autoritățile competente ar trebui să-și poată îndeplini, în general, obligațiile în temeiul Directivei 2003/87/CE, cu costuri semnificativ reduse. Acest lucru se aplică, în special, instalațiilor care folosesc combustibili de biomasă puri și micilor emițători. (8) Cerințele de raportare au fost aliniate cu cele prevăzute la articolul 21 din Directiva 2003/87/CE. (9) Cerințele pentru planul de monitorizare au fost clarificate și restricționate, pentru a reflecta mai bine importanța acestuia în vederea asigurării unei raportări corecte și a unor rezultate de verificare fiabile. (10) Tabelul 1, care prevede cerințele minime stabilite în anexa I, trebuie folosit în permanență. Rubricile specifice din acest tabel au fost revizuite pe baza informațiilor colectate de statele membre, agenți și verificatori, având în vedere modificările aduse dispozițiilor privind emisiile de ardere provenite din activitățile specificate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și modificările aduse orientărilor specifice activității și care ar trebui să reflecte, în prezent, un echilibru adecvat între eficacitatea costului și precizie. (11) A fost introdusă o metodă alternativă cu praguri de incertitudine minime pentru a furniza o soluție alternativă pentru monitorizarea emisiilor provenite de la instalații foarte specifice sau foarte complexe, cu excepția instalațiilor cărora li se aplică metoda graduală și care permite elaborarea unei metode de monitorizare complet personalizată. (12) Dispozițiile privind CO2 inerent și CO2 transferat, care intră sau ies din instalațiile aflate sub incidența Directivei 2003/87/CE, sub formă de substanță pură sau de combustibil, au fost clarificate și înăsprite pentru a armoniza și mai mult cu cerințele de raportare ale statelor membre, conform Protocolului de la Kyoto la Convenția-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice. (13) Lista factorilor de emisie de referință a fost extinsă și reactualizată, folosind informații provenite din orientările din 2006 ale Grupului interguvernamental privind schimbările climatice, denumit în continuare „orientările IPCC”. De asemenea, pe baza orientărilor IPCC, lista a fost extinsă în ceea ce privește valorile de referință ale puterilor calorice nete ale unei game largi de combustibili. (14) Secțiunea privind controlul și verificarea a fost revăzută și revizuită în vederea îmbunătățirii consecvenței conceptuale și lingvistice cu recomandările formulate de Cooperarea europeană pentru acreditare (EA), Comitetul European pentru Standardizare (CEN) și ISO. (15) În ceea ce privește stabilirea proprietăților combustibilului și materialului, cerințele privind utilizarea rezultatelor provenite de la laboratoarele analitice și de la analizatorii de gaz on-line au fost clarificate, luând în considerare experiența privind punerea în aplicare a cerințelor respective în statele membre în timpul primei perioade de comercializare. Au fost, de asemenea, prevăzute cerințe suplimentare privind metodele și frecvențele de eșantionare. (16) Pentru a îmbunătăți eficacitatea costului în ceea ce privește instalațiile cu emisii anuale de mai puțin de 25 000 de tone de CO2 fosil, au fost adăugate anumite excepții de la cerințele specifice aplicabile, în general, instalațiilor. (17) Utilizarea factorilor de oxidare în scopul metodologiei de monitorizare a devenit opțională în ceea ce privește procesele de ardere. S-a adăugat metoda bilanțului masic pentru instalațiile care produc negru de fum și pentru terminalele de procesare a gazului. Cerințele în materie de incertitudine în ceea ce privește determinarea emisiilor provenite din arderi au fost reduse pentru a reflecta condițiile tehnice specifice ale acestor instalații. (18) Din cauza problemelor semnalate în timpul primei perioade de raportare în ceea ce privește nivelul de precizie realizabil, metoda bilanțului masic nu trebuie să facă parte din orientările specifice activității pentru rafinăriile de petrol mineral prevăzute în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Recomandările privind regenerarea cracării catalitice sau regenerarea prin alte procedee de cataliză și cele privind emisiile de cocs flexibil au fost revizuite pentru a reflecta condițiile tehnice specifice ale acestor instalații. (19) Dispozițiile și pragurile privind aplicarea metodei bilanțului masic au fost înăsprite pentru instalațiile care produc cocs, sinter, fier și oțel. Factorii de emisie din orientările IPCC au fost adăugați. (20) Terminologia și metodele pentru instalațiile care produc clincher și pentru instalațiile care produc var au fost aliniate practicilor comerciale ale sectoarelor care intră sub incidența prezentei decizii. Utilizarea datelor de activitate, a factorului de emisie și de conversie s-a conformat celorlalte activități reglementate de Directiva 2003/87/CE. (21) În anexa IX au fost prevăzuți factori de emisie suplimentari pentru instalații din industria sticlei. (22) Cerințele în materie de incertitudine în ceea ce privește emisiile rezultate din calcinarea materiilor prime pentru instalațiile din industria ceramică au fost făcute mai puțin riguroase pentru a reflecta mai bine situațiile în care argila provine direct din cariere. Metoda bazată exclusiv pe producție nu mai trebuie utilizată din cauza aplicabilității sale limitate, constatată în timpul primului ciclu de raportare. (23) Este necesară adăugarea de orientări specifice de determinare a emisiilor de gaze cu efect de seră, prin sisteme de măsurare continuă a emisiilor, pentru a facilita utilizarea consecventă a metodelor de monitorizare care au la bază măsurile, în conformitate cu articolele 14 și 24 și cu anexa IV la Directiva 2003/87/CE. (24) Prezenta decizie nu prevede recunoașterea activităților care privesc captarea și stocarea carbonului, care presupune o modificare a Directivei 2003/87/CE sau introducerea acestor activități, în conformitate cu articolul 24 din această directivă. (25) Orientările prevăzute în anexele la prezenta decizie stabilesc noile criterii detaliate în vederea monitorizării și raportării emisiilor de gaze cu efect de seră care rezultă din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Aceste orientări sunt specifice acestor activități, pe baza principiilor de monitorizare și raportare stabilite în anexa IV la prezenta directivă, care se aplică de la 1 ianuarie 2008. (26) Articolul 15 din Directiva 2003/87/CE solicită statelor membre să se asigure că rapoartele prezentate de către operatori sunt verificate în conformitate cu criteriile stabilite în anexa V la această directivă. (27) Se preconizează o nouă revizuire a orientărilor stabilite în prezenta decizie în termen de doi ani de la data punerii în aplicare a acesteia. (28) Măsurile prevăzute în prezenta decizie sunt conforme cu avizul Comitetului înființat în conformitate cu articolul 8 din Decizia 93/389/CEE ( 4 ), întrucât: ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:







▼M3

Articolul 1

Orientările privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate în urma activităților enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și a activităților incluse în temeiul articolului 24 alineatul (1) din directiva respectivă sunt stabilite în anexele I-XIV și XVI-XVIII la prezenta decizie. Orientările privind monitorizarea și raportarea datelor tonă-kilometru din cadrul activităților de aviație în scopul depunerii unei cereri în conformitate cu articolele 3e sau 3f din Directiva 2003/87/CE sunt stabilite în anexa XV.

Aceste orientări se bazează pe principiile stabilite în anexa IV la directiva menționată.

▼B

Articolul 2

Decizia 2004/156/CE se abrogă la data prevăzută la articolul 3.

Articolul 3

Prezenta decizie se aplică de la 1 ianuarie 2008.

Articolul 4

Prezenta decizie se adresează statelor membre.









LISTA ANEXELOR

Anexa I: Orientări generale Anexa II: Orientări privind emisiile de ardere rezultate din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa III: Orientări specifice activități privind rafinăriile de petrol menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa IV: Orientări specifice privind cuptoarele de cocsificare menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa V: Orientări specifice activități privind instalațiile de prăjire și de sinterizare a minereurilor metalice menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VI: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a fontei și a oțelului, inclusiv instalațiile de turnare continuă, menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VII: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a cimentului și a clincherului menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VIII: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a varului menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa IX: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a sticlei menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa X: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a produselor ceramice menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa XI: Orientări specifice privind instalațiile de producție a celulozei și a hârtiei menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE ▼M3 Anexa XII: Orientări privind determinarea prin sisteme de măsurare continuă a emisiilor sau a cantității transferate de gaze cu efect de seră ▼M1 Anexa XIII: Orientări specifice în vederea determinării emisiilor de protoxid de azot (N2O) rezultate în urma producerii de acid azotic, acid adipic, caprolactamă, glioxal și acid glioxilic ▼M2 Anexa XIV: Orientări specifice activității pentru determinarea emisiilor rezultate din activitățile de aviație indicate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa XV: Orientări specifice activității pentru determinarea datelor tonă-kilometru pentru activitățile de aviație în vederea formulării unei cereri în sensul articolului 3e sau al articolului 3f din Directiva 2003/87/CE ▼M3 Anexa XVI: Orientări specifice privind determinarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate din activitățile de captare a CO2 în vederea transportului și a stocării sale geologice într-un sit de stocare autorizat prin Directiva 2009/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului ( 5 ) Anexa XVII: Orientări specifice privind determinarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate din transportul CO2 prin conducte în vederea stocării geologice într-un sit de stocare autorizat prin Directiva 2009/31/CE Anexa XVIII: Orientări specifice privind stocarea geologică a CO2 într-un sit de stocare autorizat prin Directiva 2009/31/CE ▼B









ANEXA I

ORIENTĂRI GENERALE

CUPRINS 1. Introducere 2. Definiții 3. Principii de monitorizare și raportare 4. Monitorizarea emisiilor de gaze cu efect de seră 4.1. Limite 4.2. Metode bazate pe calcul și măsurare 4.3. Planul de monitorizare 5. Metode bazate pe calcul pentru emisiile de CO2 5.1. Formule de calcul 5.2. Nivelurile metodelor 5.3. Metoda subsidiară pentru instalațiile fixe 5.4. Datele de activitate pentru instalațiile fixe 5.5. Factori de emisie 5.6. Factori de oxidare și de conversie 5.7. CO2 transferat 6. Metode bazate pe măsurare pentru instalații fixe 6.1. Generalități 6.2. Nivelurile metodelor bazate pe măsurare 6.3. Alte proceduri și cerințe 7. Evaluarea gradului de incertitudine 7.1. Calculul 7.2. Măsurarea 8. Raportarea 9. Conservarea informațiilor 10. Controlul și verificarea 10.1. Obținerea și tratarea datelor 10.2. Sistemul de control 10.3. Activități de control 10.3.1. Proceduri și responsabilități 10.3.2. Asigurarea calității 10.3.3. Revizuirea și validarea datelor 10.3.4. Procese externalizate 10.3.5. Corecții și măsuri rectificative 10.3.6. Registre și documentare 10.4. Verificarea 10.4.1. Principii generale 10.4.2. Metoda de verificare 11. Factori de emisie 12. Lista biomaselor neutre din punctul de vedere al CO2 13. Determinarea datelor și a factorilor specifici 13.1. Determinarea valorilor calorice nete și a factorilor de emisie ai combustibililor 13.2. Determinarea factorilor de oxidare specifici 13.3. Determinarea factorilor de emisie de proces, a factorilor de conversie și a datelor privind compoziția 13.4. Determinarea fracțiunii de biomasă 13.5. CerinȚe privind determinarea proprietăȚilor combustibililor Și materialelor Și măsurarea continuă a emisiilor 13.5.1. Utilizarea laboratoarelor acreditate 13.5.2. Utilizarea laboratoarelor neautorizate 13.5.3. Analizatori de gaze on-line și cromatografe de gaze 13.6. Metode de eșantionare și frecvența analizelor 14. Formatul de raportare 14.1. Identificarea instalației 14.2. Activități generale și emisii în cadrul unei instalații 14.3. Emisii de ardere (calcul) 14.4. Emisii de proces (calcul) 14.5. Metoda bilanțului masic 14.6. Metoda bazată pe măsurare 14.7. Raportarea emisiilor de N2 pentru instalaȚiile de producere de acid azotic, acid adipic, caprolactamă, glioxal Și acid glioxilic 15. Categorii de raportare 15.1. Format de raportare IPCC 15.2. Codul categoriei de sursă 16. Cerințe privind instalațiile cu emisii reduse

1. INTRODUCERE

Prezenta anexă conține orientările generale privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate din activitățile menționate în raport cu aceste activități în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Orientări suplimentare privind emisiile specifice activității sunt stabilite în ►M3 anexele II-XI și XIII-XVIII ◄ .

2. DEFINIȚII

▼M2

În sensul prezentei anexe și al ►M3 anexele II-XVIII ◄ , se aplică definițiile cuprinse în Directiva 2003/87/CE. Cu toate acestea, în sensul prezentei anexe, „operator” înseamnă operator, astfel cum se prevede la litera (f) de la articolul 3 din Directiva 2003/87/CE și operator de aeronave, astfel cum se prevede la litera (o) de la articolul menționat.

▼B

1. Pe lângă acestea, se adaugă următoarele definiții: (a) „activități” înseamnă activitățile enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE; (b) „autoritate competentă” înseamnă autoritate competentă sau autoritățile desemnate în conformitate cu articolul 18 din Directiva 2003/87/CE; ▼M2 (c) „sursă de emisie” înseamnă o parte identificabilă separat (punct sau proces) dintr-o instalație care generează emisii de gaze cu efect de seră importante sau, în cazul activităților de aviație, o aeronavă individuală; ▼B (d) „flux de surse” înseamnă un tip de combustibil specific, de material brut sau de produs care dă naștere la emisii de gaze cu efect de seră importante, la una sau mai multe surse de emisie ca urmare a consumării sau a producerii acesteia; ▼M2 (e) „metoda de monitorizare” înseamnă totalitatea metodelor utilizate de către un operator sau operator de aeronave pentru determinarea emisiilor rezultate de la o anumită instalație sau dintr-o activitate de aviație; ▼B (f) „plan de monitorizare” înseamnă o documentație detaliată, completă și transparentă a metodologiei de monitorizare a unei ►M2 instalații sau unui operator de aeronave ◄ specifice, inclusiv documentația privind obținerea datelor și activitățile de tratare a acestora, precum și sistemul de control al corectitudinii acestora; ▼M2 (g) „nivel” înseamnă un element specific al unei metodologii pentru determinarea datelor privind activitatea, a factorilor de emisie, a emisiei anuale, a mediei orare anuale a emisiilor și a factorilor de oxidare sau de conversie, precum și a sarcinii utile; ▼B (h) „anual” înseamnă o perioadă de timp care acoperă un an calendaristic de la 1 ianuarie până la 31 decembrie; ▼M2 (i) „perioadă de raportare” înseamnă un an calendaristic în timpul căruia emisiile sau datele tonă-kilometru trebuie monitorizate și raportate; ▼B (j) „perioadă de comercializare” înseamnă o fază anuală multiplă din programul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (de exemplu, 2005-2007 sau 2008-2012) pentru care statul membru a stabilit un plan național de alocare, în conformitate cu articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2003/87/CE ►M2 pentru activitățile de aviație, perioadă de comercializare înseamnă perioada prevăzută la articolul 3c alineatele (1) și (2) din directiva menționată. ◄

2. Următoarele definiții se aplică în legătură cu emisiile, combustibilii și materialele: (a) „emisii de ardere” înseamnă emisii de gaze cu efect de seră care se produc în timpul reacției exoterme a combustibilului cu oxigenul; (b) „emisii de proces” înseamnă emisii de gaze cu efect de seră, altele decât emisiile de ardere, care apar în urma reacțiilor deliberate și involuntare între substanțe sau în urma transformării acestora, inclusiv reducerea chimică sau electrolitică a minereurilor metalifere, descompunerea termică a substanțelor, precum și obținerea substanțelor utilizate ca produs sau materie primă; (c) „CO2 inerent” înseamnă CO2 care face parte dintr-un combustibil; (d) „prudent” înseamnă că se definește un set de ipoteze pentru a evita orice subestimare a emisiilor anuale; (e) „lot” înseamnă o cantitate de combustibil sau de materie primă eșantionată în mod reprezentativ, caracterizată și transferată într-un singur transport sau în mod continuu de-a lungul unei anumite perioade de timp; (f) „combustibili tranzacționați în scop comercial” înseamnă combustibili care au o compoziție specifică, tranzacționați în mod liber și frecvent, dacă lotul respectiv a fost tranzacționat între părți independente din punct de vedere economic, inclusiv toți combustibilii comerciali standard, gazul natural, petrolul ușor și greu, cărbunele, cocsul de petrol; (g) „materii prime tranzacționate în scop comercial” înseamnă materii care au o compoziție specială, tranzacționate în mod liber și frecvent, dacă lotul respectiv a fost tranzacționat între părți independente din punct de vedere economic; ▼M2 (h) „combustibil comercial standard” înseamnă combustibili comerciali standardizați la nivel internațional care prezintă un interval de încredere de 95 % de cel mult ± 1 % pentru puterea calorică specificată, inclusiv combustibilul gazos, petrolul ușor, benzina, petrolul lampant, kerosenul, etanul, propanul, butanul, kerosenul pentru avioanele cu reacție (jet A1 sau jet A), benzina pentru avioanele cu reacție (jet B) și benzina de aviație (AvGas). ▼B

3. Următoarele definiții se aplică în legătură cu măsurarea: (a) „acuratețe” înseamnă apropierea dintre rezultatul unei măsurări și valoarea reală a cantității în cauză (sau o valoare de referință determinată empiric, folosind materiale de calibrare și metode de standardizare acceptate și identificabile la nivel internațional), luând în considerare atât factorii accidentali, cât și cei sistematici; (b) „incertitudine” înseamnă un parametru asociat rezultatului determinării unei cantități, care caracterizează dispersia valorilor care ar putea fi, în mod logic, atribuite cantității în cauză, incluzând efectele factorilor sistematici, precum și ale factorilor accidentali și care se exprimă în procente și descrie un interval de încredere situat în jurul valorii medii care cuprinde 95 % din valorile sugerate, luând în considerare orice asimetrie a distribuirii valorilor; (c) „media aritmetică” înseamnă suma tuturor membrilor unui set de valori împărțită la numărul articolelor care fac parte din set; (d) „măsurare” înseamnă un set de operații care au drept scop determinarea valorii unei cantități; (e) „instrument de măsurare” înseamnă un dispozitiv destinat a fi utilizat pentru a face măsurări, singur sau împreună cu dispozitive suplimentare; (f) „sistem de măsurare” înseamnă un set complet de instrumente de măsurare și alte echipamente, precum echipamentul pentru eșantionare și procesarea datelor, utilizat pentru determinarea variabilelor, cum ar fi datele de activitate, conținutul de carbon, puterea calorică sau factorul de emisie al emisiilor de CO2; (g) „calibrare” înseamnă setul de operații care stabilesc, în condiții specifice, relațiile dintre valorile indicate printr-un instrument de măsurare sau sistem de măsurare ori valorile reprezentate de o măsură materializată sau de un material de referință și de valorile corespunzătoare ale unei cantități obținute printr-un standard de referință; (h) „măsurarea continuă a emisiilor” înseamnă un set de operații care au drept scop determinarea valorii unei cantități prin măsurări periodice (mai multe pe oră), care aplică fie măsurări in situ la coșul de emisie, fie procedee de extracție în care instrumentul de măsurare se află în apropierea coșului; nu include metodele de măsurare bazate pe colectarea de eșantioane individuale din coș; (i) „condiții standard” înseamnă temperatură de 273,15 K (adică 0 oC) și condiții de presiune de 101 325 Pa care definesc metrii cubi normali (Nm3); ▼M3 (j) „punct de măsurare” înseamnă sursa de emisii pentru care emisiile se măsoară cu ajutorul sistemelor de măsurare continuă a emisiilor (CEMS) sau secțiunea unui sistem de conducte pentru care debitul de CO2 se determină utilizând sisteme de măsurare continuă. ▼B

4. Se aplică următoarele definiții în ceea ce privește metodologiile bazate pe calcul și metodologiile bazate pe măsurare în vederea stabilirii emisiilor de CO2: (a) „costuri excesive” înseamnă costuri disproporționate față de beneficiile globale ale măsurării în cauză, astfel cum au fost stabilite de autoritatea competentă. În ceea ce privește alegerea nivelurilor, pragul poate fi definit ca fiind valoarea cotelor corespunzătoare îmbunătățării nivelului de precizie. Pentru măsurile care sporesc calitatea emisiilor raportate, dar fără efect direct asupra preciziei, costul excesiv poate corespunde unui procent care depășește pragul indicativ de 1 % din valoarea medie a datelor privind emisiile disponibile raportate pentru perioada de comercializare anterioară. ►M2 Pentru instalațiile sau operatorii de aeronave pentru care nu există date istorice, datele provenind de la instalații reprezentative sau de la operatori de aeronave care îndeplinesc activități identice sau similare sunt utilizate drept referință și sunt adaptate în funcție de capacitatea instalațiilor sau operatorilor în cauză. ◄ (b) „realizabil din punct de vedere tehnic” înseamnă că resursele tehnice necesare pentru îndeplinirea exigențelor unui sistem propus pot fi obținute de către operator într-o perioadă de timp cerută; ▼M2 (c) „fluxuri de surse de minimis” înseamnă un grup de fluxuri de surse minore selectate de către operator și care emit împreună anual cel mult 1 kilotonă de CO2 fosil sau care contribuie cu mai puțin de 2 % (până la o contribuție totală maximă de 20 de kilotone de CO2 fosil pe an) la totalul emisiilor anuale de CO2 fosil ale instalației respective sau ale operatorului de aeronave respectiv, înainte de scăderea CO2 transferat, luându-se în considerare valoarea cea mai ridicată în termeni de emisii absolute; ▼B (d) „factori sursă majori” înseamnă un grup de factori sursă care nu aparțin grupului „factori sursă minori”; ▼M2 (e) „fluxuri de surse minore” înseamnă fluxurile de surse selectate de către operator care emit împreună cel mult 5 kilotone de CO2 fosil pe an sau care contribuie cu mai puțin de 10 % (până la o contribuție totală maximă de 100 de kilotone de CO2 fosil pe an) la totalul emisiilor anuale de CO2 fosil ale unei instalații sau ale unui operator de aeronave, înainte de scăderea CO2 transferat, luându-se în considerare valoarea cea mai ridicată în termeni de emisii absolute. ▼B (f) „biomasă” înseamnă materie organică nefosilizată și biodegradabilă care provine din plante, animale și microorganisme, inclusiv produse, produse adiționale, reziduuri și deșeuri din agricultură, silvicultură și alte industrii conexe, precum și resturile organice nefosilizate și biodegradabile ale deșeurilor industriale și urbane, inclusiv gazele și lichidele recuperate din descompunerea materiei organice nefosilizate și biodegradabile; (g) „pur” referitor la o substanță înseamnă că o materie sau un combustibil conține cel puțin 97 % (cu referire la masă) din substanța sau elementul specificat, conform clasificării comerciale a „purum-ului”. În cazul biomasei, „pur” se referă la fracțiunea de carbon organic în cantitatea totală de carbon conținut de combustibil sau materie; (h) „metoda echilibrului energetic” înseamnă o metodă de estimare a cantității de energie utilizată drept combustibil într-un cazan, calculată ca sumă a căldurii utilizabile și a tuturor pierderilor semnificative de căldură prin radiație, transmitere sau prin gaz rezidual.

5. Controlului și verificării li se aplică următoarele definiții: (a) „riscuri de control” înseamnă susceptibilitatea unui parametru din raportul de emisii anual de a conține declarații materiale inexacte, fapt care nu este împiedicat, identificat și corectat la timp de către sistemul de control; (b) „risc de identificare” înseamnă riscul că un verificator nu va identifica o declarație materială inexactă sau o nonconformitate materială; (c) „risc inerent” înseamnă susceptibilitatea unui parametru din raportul de emisii anual de a conține declarații materiale inexacte, presupunând că nu au existat activități de control asociate; (d) „risc de verificare” înseamnă riscul că un verificator exprimă o verificare neadecvată. Riscul de verificare este o funcție a riscurilor inerente, riscurilor de control și a riscului de identificare; ▼M2 (e) „certitudine rezonabilă” înseamnă un nivel de certitudine ridicat, dar nu absolut, exprimat oficial în avizul de verificare, în privința faptului că raportul de emisii supus verificării nu conține declarații materiale inexacte sau că instalația sau operatorul de aeronave nu prezintă neregularități materiale; ▼B (f) „nivelul materialității” înseamnă pragul cantitativ sau punctul critic folosite pentru a determina evaluarea de verificare adecvată referitoare la datele de emisie raportate în raportul de emisii anual; ▼M2 (g) „nivel de certitudine” înseamnă măsura în care verificatorul are certitudinea că, prin concluziile de verificare, s-a dovedit că informațiile raportate în raportul de emisie anual pentru instalații sau operatori de aeronave conțin sau nu declarații materiale inexacte; (h) „neregularitate” înseamnă orice act sau omiterea unui act din partea unei instalații sau a unui operator de aeronave care este în curs de verificare, în mod intenționat sau accidental, ce contravine cerințelor stabilite în planul de monitorizare aprobat de către autoritatea competentă, în temeiul autorizației instalației sau al articolului 3g din Directiva 2003/87/CE; (i) „neregularitate materială” înseamnă o neregularitate față de cerințele din cadrul planului de monitorizare aprobat de către autoritatea competentă, în temeiul autorizației instalației sau al articolului 3g din Directiva 2003/87/CE, care ar putea conduce la un mod diferit de abordare a instalației sau a operatorului de aeronave de către autoritatea competentă; ▼B (j) „declarație materială inexactă” înseamnă o declarație inexactă (omitere, reprezentări false sau erori, cu excepția incertitudinii acceptabile) conținută în raportul de emisii anual care, conform aprecierii profesionale a verificatorului, ar putea afecta abordarea raportului de emisii anual de către autoritatea competentă, de exemplu, atunci când declarația inexactă depășește nivelul materialității; (k) „acreditare” înseamnă, în contextul verificării, întocmirea unei declarații de către un organism de acreditare pe baza deciziei acestuia, luată în urma unei evaluări detaliate a unui verificator și din care rezultă dovada formală a competenței și a independenței acestuia de a realiza verificarea, în conformitate cu cerințele specifice; (l) „verificare” înseamnă activitățile realizate de către un verificator pentru a furniza un aviz de verificare, în conformitate cu articolul 15 și cu anexa V la Directiva 2003/87/CE; (m) „verificator” înseamnă un organism de verificare competent, independent și acreditat sau o persoană responsabilă cu realizarea și raportarea procesului de verificare, în conformitate cu cerințele detaliate stabilite de către statul membru în temeiul anexei V la Directiva 2003/87/CE.

▼M2

(6) În legătură cu emisiile și datele tonă-kilometru pentru activitățile de aviație se aplică următoarele definiții: (a) „aerodrom de plecare” înseamnă aerodromul de unde începe un zbor care constituie activitate de aviație, în conformitate cu lista din anexa I la Directiva 2003/87/CE; (b) „aerodrom de sosire” înseamnă aerodromul unde se încheie un zbor care constituie activitate de aviație, în conformitate cu lista din anexa I la Directiva 2003/87/CE; (c) „aerodromuri pereche” înseamnă perechea formată dintr-un aerodrom de plecare și un aerodrom de sosire; (d) „documentația privind masa și centrajul” înseamnă documentația prevăzută pentru implementarea la nivel internațional sau național a standardelor și practicilor recomandate (SSPR), conform dispozițiilor din anexa 6 (Operarea aeronavelor) la Convenția de la Chicago ( 6 ), inclusiv conform dispozițiilor Regulamentului (CEE) nr. 3922/91 al Consiliului („EU-OPS”), astfel cum a fost modificat de Regulamentul (CE) nr. 859/2008 al Comisiei din 20 august 2008, anexa III subsecțiunea J sau ale regulamentelor internaționale echivalente; (e) „pasageri” înseamnă persoanele aflate la bordul aeronavei în timpul unui zbor, fără a include și membrii echipajului; (f) „sarcină utilă” înseamnă masa totală a mărfurilor, poștei, pasagerilor și bagajelor transportate la bordul aeronavei în timpul unui zbor; (g) „distanță” înseamnă distanța ortodromică între aerodromul de plecare și cel de sosire plus un factor suplimentar fix de 95 km; (h) „tonă-kilometru” înseamnă o tonă de sarcină utilă transportată pe o distanță de un kilometru.

▼M3

7. În ceea ce privește emisiile de gaze cu efect de seră rezultate din activitățile de captare, transport și stocare geologică a gazelor cu efect de seră, se aplică următoarele definiții: (a) „stocarea geologică a CO2” înseamnă „stocarea geologică a CO2” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2009/31/CE; (b) „sit de stocare” înseamnă „sit de stocare” în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2009/31/CE; (c) „complex de stocare” înseamnă „complex de stocare” în sensul articolului 3 alineatul (6) din Directiva 2009/31/CE; (d) „transportul CO2” înseamnă transportul CO2 prin conducte în vederea stocării sale geologice într-un sit de stocare autorizat prin Directiva 2009/31/CE; (e) „rețea de transport” înseamnă „rețea de transport” în sensul articolului 3 alineatul (22) din Directiva 2009/31/CE; (f) „captarea CO2” înseamnă activitatea de captare din fluxurile de gaze a CO2, care altfel ar fi emis, în vederea transportului și stocării sale geologice într-un sit de stocare autorizat prin Directiva 2009/31/CE; (g) „instalație de captare” înseamnă o instalație care efectuează captarea CO2; (h) „emisii fugitive” înseamnă emisiile ocazionale sau neintenționate provenind de la surse nelocalizate sau prea diverse sau prea mici pentru a fi monitorizate individual, cum ar fi emisiile de la etanșări, supape, stații de compresoare intermediare și instalații de stocare intermediară, altfel intacte; (i) „emisii evacuate” înseamnă emisii degajate intenționat din instalație prin asigurarea unui punct de emisie anume; (j) „coloană de apă” înseamnă „coloană de apă” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2009/31/CE; (k) „recuperarea intensificată a hidrocarburilor” înseamnă recuperarea hidrocarburilor în plus față de extragerea lor prin injectare cu apă sau prin alte mijloace; (l) „scurgere” în contextul stocării geologice înseamnă „scurgere” în sensul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2009/31/CE.

▼B

3. PRINCIPII DE MONITORIZARE ȘI RAPORTARE

Pentru a fi precise și verificabile, monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră, în conformitate cu Directiva 2003/87/CE, trebuie să se bazeze pe următoarele principii:

▼M1

Exhaustivitate.În cazul unei ►M2 instalație și un operator de aeronave ◄ , monitorizarea și raportarea vizează toate emisiile de proces și de ardere provenind de la toate sursele de emisie și fluxurile de surse aferente activităților enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și altor activități relevante incluse în temeiul articolului 24 din această directivă, precum și emisiile tuturor gazelor cu efect de seră indicate în legătură cu aceste activități, evitându-se totodată dubla contabilizare.

▼B

Coerență.Emisiile monitorizate și raportate trebuie să fie comparabile de-a lungul timpului. În acest scop, se vor folosi aceleași metodologii de monitorizare și seturi de date. Metodele de monitorizare pot fi modificate în conformitate cu dispozițiile prezentelor orientări, dacă acest lucru permite îmbunătățirea preciziei datelor raportate. Modificările aduse metodologiilor de monitorizare vor face obiectul unei aprobări din partea autorităților competente și vor fi documentate în totalitate conform prezentelor orientări.

Transparență.Datele de monitorizare, inclusiv presupunerile, referințele, datele de activitate, factorii de emisie, factorii de oxidare și factorii de conversie, sunt obținute, înregistrate, adunate, analizate și documentate astfel încât să permită reproducerea determinării emisiilor de către verificator și autoritatea competentă.

▼M2

Precizie.Trebuie să se asigure că emisiile determinate nu se situează, în mod sistematic, nici peste și nici sub nivelul emisiilor reale. Sursele de incertitudine vor fi, în măsura posibilului, identificate și reduse. Se va proceda cu atenția cuvenită pentru ca măsurarea și calculul emisiilor să atingă un nivel de precizie maximă. Operatorul trebuie să asigure o siguranță rezonabilă a acurateței emisiilor raportate. Emisiile sunt determinate utilizând metodologiile de monitorizare adecvate stabilite în prezentele orientări. Orice echipamente de măsurare sau alte echipamente de testare utilizate pentru a raporta datele de monitorizare trebuie să fie utilizate, întreținute, etalonate și verificate în mod corect. Fișierele și alte instrumente utilizate pentru a stoca și manipula datele de monitorizare nu trebuie să conțină nicio greșeală. Emisiile raportate și declarațiile conexe nu trebuie să conțină nicio declarație materială inexactă, trebuie să evite influențarea selecției și prezentarea informațiilor și să furnizeze un bilanț credibil și echilibrat cu privire la emisiile instalației sau ale operatorului de aeronave.

▼B

Raportul cost-eficacitate.În cazul selectării unei metode de monitorizare, se cuvine să se pună în balanță efectele pozitive ale unei precizii mai mari cu cheltuielile suplimentare. În consecință, monitorizarea și raportarea emisiilor trebuie să vizeze nivelul de precizie cel mai ridicat, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri irațional de ridicate. ►M2 Instrucțiunile date operatorului, în cadrul metodologiei de monitorizare, trebuie să fie simple și logice, să evite operațiunile redundante și să țină seama de sistemele existente în instalație sau care sunt utilizate de operatorul de aeronave. ◄

Fiabilitate.Utilizatorii trebuie să poată avea încredere într-un raport de emisie verificat, care trebuie să reprezinte ceea ce pretinde că reprezintă sau ceea ce trebuie, în mod rezonabil, să reprezinte.

Îmbunătățirea performanței în materie de monitorizare și raportare a emisiilor.Procesul verificării rapoartelor de emisie trebuie să constituie un instrument eficient și fiabil în sprijinul procedurilor de control și de asigurare a calității, furnizând informații pe care un operator să le poate folosi pentru a-și îmbunătăți performanța în monitorizarea și raportarea emisiilor.

4. MONITORIZAREA EMISIILOR DE GAZE CU EFECT DE SERĂ

4.1. LIMITE

▼M2

Procesul de monitorizare și de raportare referitor la o instalație sau la un operator de aeronave trebuie să includă toate emisiile de gaze cu efect de seră relevante care provin din totalitatea surselor de emisie și/sau a fluxurilor de surse legate de activitățile desfășurate în respectiva instalație sau de către un operator de aeronave și menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE, precum și din activitățile și gazele cu efect de seră incluse de către un stat membru în conformitate cu articolul 24 din Directiva 2003/87/CE. În plus, operatorii de aeronave trebuie să asigure elaborarea de proceduri documentate prin care să se țină evidența oricăror schimbări operate asupra listei surselor de emisie, precum închirierea sau achiziționarea de aeronave, asigurând astfel date de emisie complete și evitând dubla contabilizare.

▼B

Articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2003/87/CE prevede că autorizația de emisie de gaze cu efect de seră trebuie să conțină o descriere a activităților și a emisiilor provenite de la instalația respectivă. ►M2 În consecință, toate sursele de emisie și fluxurile de surse rezultate din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE care trebuie monitorizate și raportate sunt menționate în autorizație sau, în cazul activităților de aviație, sunt cuprinse în planul de monitorizare. ◄ Articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2003/87/CE prevede că autorizațiile privind emisiile de gaze cu efect de seră conțin cerințe de monitorizare care menționează metoda de monitorizare și frecvența monitorizării.

▼M3

În cazul în care, la un complex de stocare în conformitate cu Directiva 2009/31/CE, se detectează scurgeri conducând la emisii sau la degajare de CO2 în coloana de apă, acestea se includ ca surse de emisii pentru instalația respectivă și se monitorizează în consecință, în conformitate cu dispozițiile anexei XVIII. Scurgerea poate fi retrasă de pe lista surselor de emisii cu aprobarea autorității competente, dacă s-au luat măsuri corective în conformitate cu articolul 16 din Directiva 2009/31/CE și dacă, de la scurgerea respectivă, nu se mai detectează emisii sau degajări în coloana de apă.

▼M2

Emisiile care provin de la motoare mobile cu combustie internă, utilizate în scopuri de transport, sunt excluse din categoria estimărilor de emisie pentru instalații.

▼B

Monitorizarea emisiilor include emisiile rezultate din operațiuni obișnuite și evenimente excepționale, inclusiv pornirea și oprirea instalației sau situații de urgență survenite în timpul perioadei de raportare.

În cazul în care capacitățile de producție separate sau combinate sau producțiile uneia sau mai multor activități, aparținând aceleiași subpoziții de activități din anexa I la Directiva 2003/87/CE, depășesc, într-o instalație sau într-un loc, respectivul prag menționat în anexă, toate emisiile din toate sursele de emisie și/sau fluxurile tuturor activităților menționate în anexă și care au legătură cu instalația sau locul respectiv sunt monitorizate și raportate.

Dacă o instalație de ardere adițională, precum o instalație combinată de producere a căldurii și a electricității, este considerată ca făcând parte dintr-o instalație ce desfășoară o altă activitate din anexa I sau este o instalație separată depinde de circumstanțele locale și este stabilit în autorizația de emitere de gaze cu efect de seră a instalației.

Toate emisiile unei instalații sunt atribuite acesteia, indiferent de exportul de căldură sau de electricitate către alte instalații. Emisiile asociate cu producerea de căldură sau de electricitate, care provin de la alte instalații, nu sunt atribuite instalației importatoare.

4.2. METODE BAZATE PE CALCUL ȘI MĂSURARE

▼M2

Conform anexei IV la Directiva 2003/87/CE, emisiile instalațiilor pot fi determinate folosind una dintre următoarele metode:

▼B

— o metodă bazată pe calcul care determină emisiile provenite din fluxuri pe baza datelor de activitate obținute cu ajutorul sistemelor de măsurare și a parametrilor adiționali rezultați din analize de laborator sau factori standard;

— o metodă bazată pe măsurare care determină emisiile provenite de la o sursă de emisie, cu ajutorul unei măsurări continue a concentrației gazului de seră semnificativ existent în gazul de furnal sau a concentrației scurgerii de gaz.

Operatorul poate propune utilizarea unei metode bazată pe măsurare dacă poate demonstra că:

— din această metodă rezultă o valoare mai precisă a emisiilor anuale ale instalației, comparativ cu utilizarea metodei alternative bazate pe calcul, evitând, astfel, costuri excesive; și

— comparația între metoda bazată pe măsurare și cea bazată pe calcul se întemeiază pe un set identic de surse de emisie și fluxuri.

Utilizarea unei metode bazate pe măsurare este supusă aprobării autorității competente. Operatorul trebuie să verifice, pentru fiecare perioadă de raportare, emisiile măsurate cu ajutorul metodei bazate pe calcul, în conformitate cu dispozițiile secțiunii 6.3 litera (c).

Operatorul poate, cu aprobarea autorității competente, să combine metoda bazată pe măsurare cu cea bazată pe calcul pentru surse de emisie diferite și fluxuri care aparțin unei instalații. Operatorul asigură și demonstrează că nu există nicio lipsă și niciun calcul dublu al emisiilor.

4.3. PLANUL DE MONITORIZARE

Conform articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2003/87/CE, autorizațiile de emisie de gaze cu efect de seră conțin exigențe de monitorizare și specifică metoda de monitorizare și frecvența. ►M2 În conformitate cu articolul 3g din directiva menționată, operatorii de aeronave trebuie să înainteze autorității competente un plan de monitorizare care să stabilească măsurile pentru monitorizarea și raportarea emisiilor și a datelor tonă-kilometru. ◄

Metoda de monitorizare face parte din planul de monitorizare care este aprobat de către autoritatea competentă, conform criteriilor definite în prezenta secțiune și în subsecțiunile acesteia. Statul membru sau autoritățile sale competente asigură că metoda de monitorizare ce urmează să fie aplicată de către instalații este menționată fie în autorizația de emitere, fie, dacă acest lucru este conform Directivei 2003/87/CE, în norme generale obligatorii.

▼M2

Autoritatea competentă verifică și aprobă planul de monitorizare elaborat de către operator, înainte de începutul perioadei de raportare și din nou, în urma oricărei modificări substanțiale a metodei de monitorizare aplicate unei instalații sau de către un operator de aeronave. În cazurile în care acest lucru este impus printr-o anexă specifică activității, planul de monitorizare va fi transmis în termenul indicat și cu respectarea unei forme standard.

▼B

Conform secțiunii 16, planul de monitorizare conține următoarele elemente:

(a) descrierea instalației și a activităților desfășurate de către instalație și care urmează să fie monitorizate;

(b) informații privind responsabilitățile privind monitorizarea și raportarea de la nivelul instalației;

(c) lista surselor de emisie și a fluxurilor ce urmează să fie monitorizate pentru fiecare activitate desfășurată în instalație;

(d) descrierea metodei bazate pe măsurare sau a metodei bazate pe calcul ce urmează să fie utilizată;

(e) lista și descrierea nivelurilor datelor activității, factorilor de emisie, factorilor de oxidare și de conversie pentru fiecare flux ce urmează să fie monitorizat;

(f) descrierea sistemelor de măsurare, caracteristicile și localizarea exactă a instrumentelor de măsurare ce urmează să fie utilizate pentru fiecare flux care urmează să fie monitorizat;

▼M1

(g) elemente care demonstrează respectarea pragurilor de incertitudine ale datelor privind activitatea și ale altor parametri (după caz) pentru nivelurile aplicate în cazul fiecărui flux de sursă și/sau sursă de emisie;

▼B

(h) dacă este cazul, descrierea metodei utilizate pentru eșantionarea combustibilului și a materialelor necesare pentru determinarea puterii calorice nete, a conținutului de carbon, a factorilor de emisie, a factorilor de oxidare și de conversie și a conținutului de biomasă pentru fiecare flux;

(i) descrierea surselor documentare sau a metodelor de analiză utilizate pentru determinarea puterilor calorice nete ale conținutului de carbon, a factorului de emisie, a factorului de oxidare, a factorului de conversie sau a fracțiunii de biomasă pentru fiecare flux;

(j) dacă este cazul, lista și descrierea laboratoarelor neautorizate și a procedurilor de analiză semnificative, inclusiv o listă a tuturor măsurilor de asigurare a calității, cum ar fi comparațiile între laboratoare descrise în secțiunea 13.5.2;

(k) dacă este cazul, descrierea sistemelor continue de măsurare a emisiei utilizate pentru monitorizarea unei surse de emisie, adică punctele de măsurare, frecvența măsurărilor, echipamentul utilizat, procedeele de calibrare, colectarea datelor, procedeele de stocare, precum și metoda coroborării calculării cu raportarea datelor de activitate, a factorilor de emisie etc.;

(l) dacă este cazul, se aplică așa-numita metodă „alternativă” (secțiunea 5.3): o descriere cuprinzătoare a metodei și a analizei incertitudinii, cu condiția ca acest lucru să nu fie deja prevăzut la literele (a)-(k) ale prezentei enumerări;

▼M1

(m) o descriere a procedurilor pentru achiziționarea de date, activitățile de utilizare și de control, precum și o descriere a activităților (a se vedea punctul 10.1-3 și anexa XIII punctul 8);

▼B

(n) dacă este cazul, informații privind legăturile cu activitățile desfășurate în numele sistemului comunitar de management al mediului și de audit (EMAS) și a altor sisteme de management al mediului (de exemplu ISO, 14001:2004), în special informații privind procedeele și controalele care prezintă importanță pentru monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră;

▼M3

(o) dacă este cazul, locul unde sunt situate aparatele de măsurare a temperaturii și presiunii într-o rețea de transport;

(p) dacă este cazul, procedurile de prevenire, detectare și cuantificare a incidentelor de scurgere din rețelele de transport;

(q) în cazul rețelelor de transport, procedurile prin care se asigură efectiv că CO2 este transferat numai către instalații care dețin o autorizație valabilă de emisie a gazelor cu efect de seră sau la care orice emisie de CO2 este efectiv monitorizată și contabilizată în concordanță cu secțiunea 5.7 din prezenta anexă;

(r) în caz că se transferă CO2 în conformitate cu secțiunea 5.7 din prezenta anexă, identificarea instalațiilor care primesc și care transferă. În cazul instalațiilor care dețin autorizație de emisie a gazelor cu efect de seră, se consemnează codul de identificare, după cum este definit de regulamentul elaborat în temeiul articolului 19 din Directiva 2003/87/CE;

(s) dacă este cazul, o descriere a sistemelor de măsurare continuă utilizate la punctele de transfer de CO2 dintre instalațiile care transferă CO2 în conformitate cu secțiunea 5.7 din prezenta anexă;

(t) dacă este cazul, metodele de cuantificare a emisiilor sau a degajărilor de CO2 în coloana de apă de la potențiale scurgeri, precum și metodele aplicate și, eventual, adaptate pentru cuantificarea emisiilor sau a degajărilor efective în coloana de apă a CO2 provenit din scurgeri, după cum se precizează în anexa XVIII.

▼B

Metoda de monitorizare se modifică dacă, prin aceasta, precizia datelor raportate este îmbunătățită, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic sau costurile rezultate ar fi irațional de ridicate.

▼M3

Orice modificare substanțială a metodologiei de monitorizare incluse în planul de monitorizare este supusă aprobării autorității competente, dacă vizează:

— o modificare a clasificării instalației, după cum se prevede în tabelul 1;

— o trecere de la metoda bazată pe calcul la cea bazată pe măsurare sau invers pentru a determina emisiile;

— o creștere a incertitudinii datelor de activitate sau a altor parametri (dacă este cazul), care implică un nivel diferit;

— aplicarea sau adaptarea unei metode de cuantificare a emisiilor rezultate din scurgeri la siturile de stocare.

▼B

Orice alte modificări și propuneri de modificări privind metoda de monitorizare sau seturile de date fundamentale sunt aduse, fără întârziere, la cunoștința autorității competente, după ce operatorul a fost înștiințat cu privire la această metodă sau pe care ar fi trebuit să o cunoască, cu excepția cazului în care se specifică altfel în planul de monitorizare.

Modificările aduse planului de monitorizare trebuie specificate în mod clar, justificate și documentate în dosarele personale ale operatorului.

În cazul în care planul său de monitorizare nu mai este conform dispozițiilor prevăzute în prezentele orientări, autoritatea competentă solicită operatorului modificarea acestuia.

Pentru a schimba informații între autoritățile competente și Comisie privind monitorizarea, raportarea și verificarea în temeiul prezentelor orientări și pentru aplicarea corectă a acestora, statele membre trebuie să asigure o calitate anuală și un proces de evaluare a monitorizării, raportării și verificării inițiate de către Comisie în conformitate cu articolul 21 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE.

5. METODE BAZATE PE CALCUL PENTRU EMISIILE DE CO2

5.1. FORMULE DE CALCUL

Calculul emisiilor de CO2 se bazează fie pe următoarea formulă:

Emisii de CO2 = date de activitate * factor de emisie * factor de oxidare

fie pe o metodă alternativă, dacă aceasta este definită în orientările specifice activității.

Expresiile din cadrul prezentei formule sunt specificate pentru emisia de ardere și emisiile de proces, după cum urmează:

Emisii de ardere

▼M2

Datele de activitate se bazează pe consumul de combustibil. Cantitatea de combustibil utilizat se exprimă în conținut energetic, adică în TJ, cu excepția cazului în care în prezentele orientări se prevede altfel. Nu se consideră necesară utilizarea unei puteri calorice nete pentru anumite activități în cazul în care anexele specifice activităților corespunzătoare indică faptul că se pot utiliza, la un nivel similar de precizie, factori de emisie exprimați ca t CO2 pe tonă de combustibil. Factorul de emisie se exprimă ca t CO2/TJ, cu excepția cazului în care în prezentele orientări se prevede altfel. În cazul arderii unui combustibil, nu tot carbonul conținut în combustibil se oxidează în CO2. Oxidarea incompletă apare datorită imperfecțiunilor procesului de ardere, în urma căruia o parte din carbon nu este oxidat sau este oxidat parțial, fiind transformat în funingine sau cenușă. Carbonul neoxidat sau oxidat parțial este luat în considerare în factorul de oxidare care este exprimat sub forma unei fracții. Factorul de oxidare se exprimă în fracție unitară. Rezultă următoarea formulă de calcul:

▼B

Emisii de CO2 = flux de combustibil [t sau Nm3] * putere calorică netă [TJ/t sau TJ/Nm3] * factor de emisie [t CO2/TJ] * factor de oxidare

Calculul emisiei de ardere este descris, de asemenea, în anexa II.

Emisii de proces

Datele activității se bazează pe consumul de material, pe transferul de materie și se exprimă în t sau Nm3. Factorul de emisie se exprimă în [t CO2/t sau t CO2/Nm3]. Carbonul conținut în materiile de intrare care nu este transformat în CO2 în timpul procesului este luat în considerare în factorul de conversie exprimat sub forma unei fracții. În cazul în care un factor de conversie este luat în considerare în factorul de emisie, nu este necesară aplicarea unui factor de conversie separat. Cantitatea de materie de intrare este exprimată în masă sau volum [t sau Nm3]. Rezultă următoarea formulă de calcul:

Emisii de CO2 = date de activitate [t sau Nm3] * factor de emisie [t CO2/t sau Nm3] * factor de conversie

Calculul emisiilor de proces este descris, de asemenea, în orientările specifice activității prevăzute în ►M3 anexele II-XI, XVI, XVII și XVIII ◄ . Nu toate metodele de calcul menționate în ►M3 anexele II-XI, XVI, XVII și XVIII ◄ utilizează un factor de conversie.

5.2. NIVELURILE METODELOR

►M2 Orientările specifice activității stabilite în ►M3 anexele II-XI și XIV-XVIII ◄ prezintă metode specifice pentru determinarea următoarelor variabile: datele de activitate (care cuprind două variabile: combustibil/flux de materie și putere calorică netă), factorii de emisie, datele de compoziție, factorii de oxidare și de conversie și sarcina utilă. ◄ Aceste metode diferite corespund unor niveluri. Numărul crescut al nivelurilor, care încep de la 1, reflectă niveluri de precizie ridicate, fiind preferat nivelul care posedă numărul cel mai ridicat.

Operatorul poate aplica diferitelor variabile de combustibil/flux de materie, valorii calorice nete, factorilor de emisie, datelor privind compoziția, factorilor de oxidare sau de conversie, ce sunt utilizate în cadrul unei singure calculări, diverse niveluri aprobate. Alegerea nivelului este supusă aprobării autorității competente (a se vedea secțiunea 4.3).

Nivelurile echivalente poartă același număr și sunt însoțite de o literă alfabetică specifică (de exemplu, nivelul 2a și 2b). În cazul în care prezentele orientări prevăd pentru anumite activități mai multe metode de calcul (de exemplu, în anexa VII: „Metoda A – Intrare de furnal” și „Metoda B – Producție de clincher”), operatorul poate trece de la o metodă la alta doar dacă poate demonstra, spre mulțumirea autorității competente, că o astfel de modificare va conduce la o creștere a preciziei monitorizării și raportării emisiilor activității respective.

Operatorii utilizează, în vederea determinării variabilelor privind ansamblul fluxurilor instalațiilor din categoriile B și C, metoda cu nivelul cel mai ridicat. În cazul în care se dovedește, spre satisfacția autorității competente, că aplicarea metodei cu nivelul cel mai ridicat este imposibilă din punct de vedere tehnic sau ar antrena costuri irațional de ridicate, atunci un nivel imediat inferior va putea fi aplicat pentru a determina respectiva variabilă. Pentru instalațiile cu emisii mai mari de 500 de kilotone de CO2 fosil anual (adică instalații categoria C), statele membre aduc la cunoștința Comisiei, conform articolului 21 din Directiva 2003/87/CE, faptul că pentru toate fluxurile majore nu are loc o îmbinare a metodelor cu nivelul cel mai ridicat.

Conform secțiunii 16, statele membre asigură că operatorii aplică pentru toate fluxurile majore cel puțin nivelurile stabilite în tabelul de mai jos, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic.

Cu aprobarea autorității competente, operatorul poate alege, pentru toate variabilele utilizate pentru a calcula emisiile provenite din fluxuri minore, drept minim nivelul 1, în timp ce pentru fluxurile „de minimis” poate aplica metode de monitorizare și de raportare, utilizând propria metodă de evaluare care nu prezintă aceste niveluri.

Operatorul propune, în mod neîntârziat, modificări ale nivelurilor aplicate atunci când:

— datele accesibile s-au modificat, permițând o precizie mai ridicată în determinarea emisiilor;

— a început o emisie care nu exista anterior;

— s-a modificat, în mod substanțial, gama de combustibili și de materii prime;

— în datele rezultate din metoda de monitorizare au fost detectate erori;

— autoritatea competentă a solicitat o astfel de modificare.

Pentru combustibilul de biomasă și materiile calificate drept pure, pentru instalații sau pentru anumite părți identificabile din punct de vedere tehnic ale acesteia nu pot fi aplicate metode fără niveluri, cu excepția cazului în care valoarea respectivă este utilizată pentru extracția biomasei de CO2 derivat, rezultat din emisiile determinate prin măsurarea continuă a emisiei. Aceste metode negradate includ metoda echilibrului energetic. Emisiile de CO2 rezultate de la contaminanți fosili și până la combustibili și materii calificate drept biomasă pură sunt raportate sub formă de fluxuri de biomasă și pot fi evaluate folosind metode negradate. Combustibilii micști și materiile care conțin biomasă sunt definiți prin aplicarea dispozițiilor secțiunii 13.4 din prezenta anexă, cu excepția cazului în care fluxul este considerat drept flux „de minimis”.

În cazul în care metoda cu nivelul cel mai ridicat sau nivelul agreat specific variabilei sunt imposibile din motive tehnice, un operator poate aplica nivelul realizabil cel mai ridicat atât timp cât condițiile pentru aplicarea nivelului amintit mai întâi au fost restabilite. Operatorul furnizează, în mod neîntârziat, autorității competente dovada necesității modificării nivelului, precum și detaliile metodei de monitorizare intermediare. Operatorul ia toate măsurile necesare pentru a asigura restaurarea imediată a nivelului original, în scopul monitorizării și raportării.

Modificarea nivelurilor trebuie justificată. Tratamentul lipsurilor minore de date rezultate din timpii morți ai sistemelor de măsurare urmează practica profesională care asigură o evaluare conservativă a emisiilor, ținând seama de dispozițiile documentului de referință IPPC (Prevenirea și reducerea integrată a poluării) din iulie 2003 privind principiile generale de monitorizare ( 7 ). În cazul în care nivelurile sunt modificate în timpul perioadei de raportare, rezultatele privind activitatea afectată, în timpul perioadei vizate, sunt calculate și raportate autorității competente în rubrici separate ale raportului anual.

Tabelul 1

Cerințe minime

(„n.a.” înseamnă „neaplicabil”)

Coloana A: „instalații categoria A” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) egale cu sau mai puțin de 50 de kilotone de CO2 fosil, înainte de extragerea CO2 transferat]

Coloana B: „instalații categoria B” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) mai mari de 50 de kilotone sau egale cu ori mai puțin de 50 de kilotone de CO2 fosil, înainte de extragerea CO2 transferat]

Coloana C: „instalații categoria C” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) mai mari de 500 de kilotone de CO2 transferat]







Date de activitate Factor de emisie Datele de compoziție Factor de oxidare Factor de conversie Flux de combustibil Puterea calorică netă Anexa/Activitate A B C A B C A B C A B C A B C A B C II: Ardere Combustibili standard comerciali 2 3 4 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Alți combustibili gazoși și lichizi 2 3 4 2a/2b 2a/2b 3 2a/2b 2a/2b 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Combustibili solizi 1 2 3 2a/2b 3 3 2a/2b 3 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Metoda bilanțului masic pentru producția de carbon negru și terminalele de procesare a gazului 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Flăcări deschise 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 2a/b 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Spălare Carbonat 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Ghips 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a.







Date de activitate Factor de emisie Datele de compoziție Factor de conversie Flux de materie Puterea calorică netă A B C A B C A B C A B C A B C III: Rafinării Regenerarea cracării catalitice 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Producția de hidrogen 1 2 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. IV: Cocsificare Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Combustibil de intrare în proces 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. V: Prăjirea și sinterizarea minereului de metal Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Intrare de carbon 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 VI: Fier și oțel Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Combustibil de intrare în proces 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. VII: Ciment Pe baza intrării de cuptor 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Producție de clincher 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 CKD 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Carbon necalcinat 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 VIII: Var Carbonați 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Oxid alcalino-pământiu 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 IX: Sticlă Carbonați 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. X: Ceramică Intrări de carbon 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Oxid alcalin 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Spălare 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. XI: Celuloză și hârtie Metodă standard 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a.

▼M2

5.3. METODA SUBSIDIARĂ PENTRU INSTALAȚIILE FIXE

▼B

În cazul în care aplicarea cel puțin a exigențelor nivelului 1 pentru toate fluxurile (cu excepția celor „de minimis”) nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri iraționale, operatorul aplică așa-numita „metodă alternativă”. Acest lucru îl scutește pe operator de la aplicarea secțiunii 5.2 din prezenta anexă și permite proiectarea unei metode de monitorizare complet personalizată. Operatorul demonstrează, spre mulțumirea autorității publice, că, prin aplicarea acestei metode de monitorizare alternativă asupra întregii instalații, sunt respectate pragurile generale de nesiguranță incluse în tabelul 2 pentru nivelul anual al emisiilor de gaze cu efect de seră al întregii instalații.

Analiza incertitudinii cuantifică incertitudinile tuturor variabilelor și a parametrilor utilizați pentru calculul nivelului anual de emisie, conform Ghidului ISO de exprimare a incertitudinii în măsurare (1995) ( 8 ) și ISO 5168:2005. Analiza este realizată înainte de aprobarea planului de monitorizare de către autoritatea competentă, pe baza datelor anului anterior, și este reactualizată anual. Această reactualizare anuală este pregătită o dată cu raportul de emisii anuale și este supusă verificării.

Statele membre trebuie să comunice Comisiei respectivele instalații care aplică metoda alternativă, conform articolului 21 din Directiva 2003/87/CE. Operatorul determină și raportează în raportul de emisie anual datele, în cazul în care sunt disponibile, precum și calculele cele mai bune ale datelor de activitate, valorile calorice nete, factorii de emisie, factorii de oxidare și alți parametri – utilizând, dacă este cazul, analize de laborator. Metodele respective sunt stabilite în planul de monitorizare și sunt aprobate de către autoritatea competentă. Tabelul 2 nu se aplică instalațiilor care determină emisiile de gaze cu efect de seră utilizând sisteme continue de monitorizare a emisiei, aplicând anexa XII.







Tabelul 2 Pragurile de nesiguranță generale alternative Categoria instalației Pragul de incertitudine care trebuie atins pentru valoarea totală anuală a emisiei A ± 7,5 % B ± 5,0 % C ± 2,5 %

▼M2

5.4. DATELE DE ACTIVITATE PENTRU INSTALAȚIILE FIXE

▼B

Datele de activitate reprezintă informațiile privind fluxul de materie, consumul de combustibil, materia de intrare sau capacitatea de producție. Ele sunt exprimate în energie [TJ] (în cazuri excepționale, de asemenea, ca masă sau volum [t sau Nm3], a se vedea secțiunea 5.5) în cazul combustibililor și în masă sau volum în cazul materiilor prime sau produselor [t or Nm3].

Determinarea datelor de activitate de către operator se poate baza pe cantitatea de combustibil facturată sau de materie stabilită în conformitate cu anexa I și cu nivelurile aprobate prevăzute în anexele II-XI.

În cazul în care datele de activitate pentru calculul emisiilor nu pot fi determinate în mod direct, datele de activitate sunt stabilite printr-o evaluare a variațiilor de stoc:

Materia C = materia P + (materia S - materia E) - materia O

unde:

materia C : materia procesată în timpul perioadei de raportare

materia P : materia achiziționată în timpul perioadei de raportare

materia S : stoc de materie la începutul perioadei de raportare

materia E : stoc de materie la sfârșitul perioadei de raportare

materia O : materie utilizată în alte scopuri (transport sau revindere)

În cazul în care determinarea „materiei S” și a „materiei E” prin măsurări directe nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri excesive, operatorul poate evalua aceste două cantități pe baza

— datelor din anii anteriori corelate cu producția pentru perioada de raportare; — sau

— metodelor documentate și a datelor respective din declarațiile financiare verificate pentru perioada de raportare.

În cazul în care o determinare a datelor activității anuale pentru exact un întreg an calendaristic este imposibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri excesive, operatorul poate alege următoarea zi adecvată de lucru pentru a deosebi un an de raportare de anul următor. Deviațiile care se pot aplica unuia sau mai multor fluxuri sunt înregistrate în mod clar, constituie baza unei valori reprezentative pentru anul calendaristic și sunt luate în considerare în mod consecvent în anul următor.

5.5. FACTORI DE EMISIE

Factorii de emisie se bazează pe conținutul de carbon al combustibilului sau materiei de intrare și se exprimă ca t CO2/TJ (emisii de ardere) sau t CO2/t sau t CO2/Nm3 (emisii de proces).

▼M2

Pentru a realiza o transparență ridicată și o consecvență cât mai vastă cu inventarele naționale de gaze cu efect de seră, utilizarea, pentru emisiile de ardere, a factorilor de emisie ai unui combustibil exprimați ca t CO2/t în loc de t CO2/TJ se limitează la situațiile în care, în caz contrar, operatorul ar suporta costuri nejustificate și la situațiile definite în anexele specifice activității la prezentele orientări.

▼B

Pentru conversia carbonului în valoarea respectivă a CO2 se utilizează factorul ( 9 )3,664 [t CO2/t C].

Factorii de emisie și dispozițiile privind dezvoltarea factorilor de emisie specifici activității sunt prevăzuți în secțiunile 11 și 13 din prezenta anexă.

Biomasa este considerată ca fiind CO2 neutru. Biomasei i se aplică factorul de emisie 0 [t CO2/TJ sau t sau Nm3]. Secțiunea 12 din prezenta anexă conține, cu titlu de exemplu, o listă a diferitelor tipuri de materii considerate drept biomasă.

Combustibililor și materiilor care conțin atât carbon fosil, cât și carbon biomasic li se aplică o emisie ponderată, pe baza proporției de carbon fosil în conținutul total de CO2 din combustibil. Acest calcul este transparent și documentat, în conformitate cu normele și procedurile prevăzute în secțiunea 13 din anexă.

CO2 inerent care este transferat într-o instalație conform normelor ETS ale UE ca parte a unui combustibil (de exemplu, gaz de furnal, gaz de cocserie sau gaz natural) este inclus în factorul de emisie al acelui combustibil.

Sub rezerva aprobării autorității competente, CO2 inerent care provine dintr-un flux, dar care este ulterior transferat dintr-o instalație ca și element al unui combustibil, poate fi dedus din emisiile respectivei instalații – indiferent dacă este sau nu furnizat către o altă instalație conform normelor ETS ale UE. Acesta este raportat, în orice caz, ca element informativ. Statele membre trebuie să înștiințeze Comisia cu privire la instalațiile vizate, în conformitate cu obligațiile prevăzute la articolul 21 din Directiva 2003/87/CE.

5.6. FACTORI DE OXIDARE ȘI DE CONVERSIE

Pentru a reflecta proporția de carbon care nu este oxidată, respectiv transformată în timpul procedeului, pentru emisiile de ardere se utilizează un factor de oxidare, iar pentru emisiile de procedeu un factor de conversie. În cazul factorilor de oxidare se renunță la cerința aplicării nivelului cel mai ridicat. În cazul în care într-o instalație se utilizează diferiți combustibili și se calculează factorii de oxidare specifici activității, sub rezerva aprobării autorității competente, operatorul poate determina un factor de oxidare total pentru respectiva activitate pe care o poate aplica tuturor combustibililor sau, dacă se utilizează biomasă, poate atribui oxidarea incompletă unui flux major, folosind valoarea 1 pentru celelalte fluxuri.

▼M3

5.7. CO2 TRANSFERAT

Cu aprobarea autorității competente, operatorul poate scădea din nivelul calculat al emisiilor instalației orice cantitate de CO2 care nu este emis de instalație, ci transferat în afara acesteia:

— sub formă de substanță pură sau utilizat și integrat direct în produse ori ca materie primă; sau

— către altă instalație care deține autorizație de emisie a gazelor cu efect de seră, în caz că nu se aplică alte cerințe prevăzute în anexele XVII sau XVIII,

cu condiția ca scăderea respectivă să se reflecte într-o reducere corespunzătoare pentru activitatea și instalația în cauză, pe care statul membru o raportează în inventarul național prezentat Secretariatului Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice. La fiecare instalație la care s-a transferat sau de la care s-a primit CO2, cantitățile respective de CO2 se raportează ca elemente informative atât în raportul anual de emisii al unității care transferă, cât și în al celei care primește.

În cazul transferului la altă instalație, instalația care primește trebuie să adauge CO2 primit la nivelul calculat al emisiilor sale, exceptând cazurile în care se aplică alte cerințe prevăzute în anexele XVII sau XVIII.

În conformitate cu articolul 21 din Directiva 2003/87/CE, statele membre trebuie să comunice Comisiei instalațiile respective care transferă și primesc CO2. În cazul transferului la o instalație care intră sub incidența directivei menționate, instalația care transferă identifică instalația care primește în raportul său anual de emisii, folosind codul de identificare al instalației care primește, după cum este definit de regulamentul elaborat în temeiul articolului 19 din directiva menționată anterior. Instalația care primește identifică instalația care transferă urmând același procedeu.

Cazurile de CO2 transferat în afara instalației pot include, printre altele:

— CO2 pur utilizat pentru carbonatarea băuturilor;

— CO2 pur utilizat ca gheață uscată în scopuri de răcire;

— CO2 pur utilizat ca agent de stingere a incendiilor, ca agent refrigerent sau ca gaz de laborator;

— CO2 pur utilizat pentru dezinfestarea cerealelor;

— CO2 pur utilizat ca solvent în industria alimentară sau chimică;

— CO2 utilizat și integrat în produse sau materii prime în industria chimică și a celulozei (de exemplu, uree sau carbonați sub formă de precipitat);

— carbonați integrați în produsul de absorbție prin pulverizare (SDAP) rezultat din spălarea semiuscată a gazelor reziduale;

— CO2 transferat la instalații de captare;

— CO2 transferat din instalațiile de captare în rețelele de transport;

— CO2 transferat din rețelele de transport în siturile de stocare.

Dacă nu se aplică alte cerințe din anexele specifice, masa de CO2 transferat anual sau de carbonat se determină cu o marjă de incertitudine maximă admisă de sub 1,5 % fie în mod direct, prin utilizarea unor debitmetre volumice sau masice ori prin cântărire, fie indirect, din masa produsului respectiv (de exemplu, carbonați sau uree), unde acest lucru este relevant și dacă este cazul.

În cazul în care cantitățile de CO2 transferat se măsoară atât la instalația care transferă, cât și la cea care primește, cantitățile de CO2 transferat, respectiv primit, trebuie să fie identice. Dacă ecartul dintre valorile măsurate se înscrie într-un interval explicabil prin marja de incertitudine a sistemelor de măsurare, valoarea pe care o trec în rapoartele lor de emisii atât instalația care transferă, cât și cea care primește este media aritmetică a celor două valori măsurate. În raportul de emisii se consemnează că această valoare a fost aliniată la valoarea celeilalte instalații care transferă, respectiv care primește. Se include și valoarea măsurată ca element informativ.

În cazul în care ecartul dintre valorile măsurate nu poate fi explicat prin marja de incertitudine a sistemelor de măsurare, operatorii instalațiilor implicate aliniază valorile măsurate prin aplicarea unor ajustări prudente (adică evitând să subestimeze emisiile). Această aliniere se verifică de către controlorii instalațiilor respective, cea care transferă și cea care primește, și se supune aprobării de către autoritatea competentă.

În cazurile în care o parte din CO2 transferat a rezultat din biomasă sau atunci când o instalație intră doar parțial sub incidența Directivei 2003/87/CE, operatorul scade doar acea fracțiune din masa de CO2 transferat care provine din combustibilii fosili și materialele utilizate în activitățile reglementate de directiva în cauză. Metodele de atribuire respective trebuie să fie prudente și se supun aprobării de către autoritatea competentă.

În cazul în care instalația care transferă aplică o metodă de măsurare, cantitatea totală de CO2 provenind din biomasă care a fost transferată/primită se raportează ca element informativ atât de către instalația care transferă, cât și de cea care primește. Instalația care primește nu este obligată să efectueze măsurători proprii în acest scop, ci doar să raporteze cantitatea de CO2 provenind din biomasă, conform măsurătorilor instalației care transferă.

▼M2

6. METODE BAZATE PE MĂSURARE PENTRU INSTALAȚII FIXE

▼B

6.1. GENERALITĂȚI

▼M1

Astfel cum se prevede la punctul 4.2, emisiile de gaze cu efect de seră pot fi determinate cu ajutorul unei metodologii bazate pe sisteme de măsurare continuă a emisiilor (SMCE) provenind de la toate sursele sau de la surse selecționate de emisii utilizând metode standardizate sau acceptate, în cazul în care operatorul a primit aprobarea autorității competente înainte de perioada de raportare, conform căreia utilizarea SMCE conduce la o mai mare acuratețe decât calcularea emisiilor utilizând metoda nivelului celui mai exact. În anexele XII și XIII figurează abordări specifice privind metodologiile bazate pe măsurare. În conformitate cu articolul 21 din Directiva 2003/87/CE, statele membre trebuie să comunice Comisiei instalațiile care utilizează SMCE ca parte a sistemului lor de monitorizare.

▼B

Procedeele aplicate pentru măsurarea concentrației, precum și pentru debitele de masă sau de volum sunt, dacă este posibil, conforme cu o metodă standard care limitează limita de eșantionare și de măsurare și care are un nivel de incertitudine cunoscut. Standardele CEN (adică standardele elaborate de către Comitetul European pentru Standardizare) sunt folosite, în măsura în care sunt disponibile. Dacă standardele CEN nu sunt disponibile, se aplică standarde ISO adecvate (adică cele elaborate de către Organizația Internațională de Standardizare) sau standarde naționale. În cazul în care nu există standarde aplicabile, procedurile se realizează, dacă este posibil, în conformitate cu proiectele de standarde sau cu orientările privind cele mai bune practici industriale.

Standardele ISO includ, printre altele:

— ISO 12039:2001 „Emisii provenite de la surse fixe – Determinarea monoxidului de carbon, a dioxidului de carbon și a oxigenului – Caracteristici de performanță și calibrarea unei metode de măsurare automată”;

— ISO 10396:2006 „Emisii provenite din surse fixe – Eșantionare pentru determinarea automată a concentrațiilor de gaz”;

— ISO 14164:1999 „Emisii provenite din surse fixe. Determinarea ratei debitului volumului fluxurilor de gaz – metodă automată”.

Fracția de biomasă a emisiilor de CO2 măsurate sunt scăzute pe baza metodei de calcul și sunt raportate ca element informativ (a se vedea secțiunea 14 din această anexă).

6.2. NIVELURILE METODELOR BAZATE PE MĂSURARE

▼M1

Operatorul unei instalații trebuie să utilizeze nivelurile cele mai ridicate în conformitate cu anexele XII și XIII pentru fiecare sursă de emisie vizată de autorizația privind emisiile de gaze cu efect de seră și ale cărei emisii de gaze cu efect de seră sunt determinate prin aplicarea SMCE.

▼B

Dacă se dovedește faptul, spre mulțumirea autorității competente, că metoda cu nivelul cel mai ridicat nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri iraționale, atunci pentru sursa de emisie pertinentă se poate utiliza nivelul inferior următor. În consecință, nivelul selectat reflectă, pentru fiecare sursă de emisie, cel mai ridicat nivel de precizie care este posibil din punct de vedere tehnic și nu atrage costuri iraționale. Alegerea nivelului este supusă aprobării autorității competente (a se vedea secțiunea 4.3).

▼M1

Pentru perioadele de raportare 2008-2012, nivelul minim care trebuie aplicat pentru emisiile de CO2 este nivelul 2 din anexa XII, iar pentru emisiile de N2O, nivelurile minime care trebuie aplicate sunt cele din anexa XIII, cu excepția cazului în care acest lucru nu este viabil din punct de vedere tehnic.

▼B

6.3. ALTE PROCEDURI ȘI CERINȚE

▼M1

(a) Rate de eșantionare

Mediile orare (corespunzătoare unei ore valide de date) se calculează pentru toate elementele care contribuie la determinarea emisiilor (după caz) – în conformitate cu anexele XII și XIII – prin utilizarea tuturor punctelor de date disponibile pentru ora respectivă. În cazul echipamentelor care nu sunt controlate sau nu funcționează în timpul unei părți din oră, media orară se calculează proporțional cu punctele de date restante pentru ora respectivă. În cazul în care o oră validă de date nu poate fi calculată pentru un element care contribuie la determinarea emisiilor, deoarece mai puțin de 50 % din numărul maxim de puncte de date orare sunt disponibile, ora este considerată ca fiind pierdută. De fiecare dată când nu poate fi calculată o oră validă de date, se calculează valorile de substituție în conformitate cu dispozițiile acestui punct.

▼B

(b) Date lipsă

În cazul în care, pentru unul sau mai multe elemente ale calculului emisiei, datorită faptului că instalația nu mai este verificată (de exemplu, în caz de calibrare sau de erori de interferență) sau nu mai este în funcțiune, nu se poate furniza o oră validă a datelor, operatorul determină valorile înlocuitoare pentru fiecare oră de date după cum urmează.

(i) Concentrații

În cazul în care o oră validă a datelor nu poate fi furnizată pentru un parametru măsurat în mod direct sub formă de concentrație (de exemplu, gaze cu efect de seră, O2), se calculează pentru ora respectivă o valoare de substituire C*subst după cum urmează:

unde:

este media aritmetică a concentrației parametrului specific,

σ C_ este calculul cel mai bun al devierii standard a concentrației parametrului specific.

Media aritmetică și devierea standard se calculează la sfârșitul perioadei de raportare, luând în considerare întregul set de date de emisie măsurate în timpul perioadei de raportare. Dacă o astfel de perioadă nu este aplicabilă datorită unor modificări tehnice esențiale în instalație, se negociază cu autoritatea competentă un calendar reprezentativ, dacă este posibil, cu o durată de un an.

Calcularea mediei aritmetice și a deviației standard sunt prezentate verificatorului.

(ii) Alți parametri

În cazul în care, pentru parametrii care nu sunt măsurați în mod direct sub formă de concentrații, nu se poate furniza o oră validă a datelor, valorile de substituție ale acestor parametri se obțin cu ajutorul unui model al bilanțului masic sau al metodei echilibrului energetic al procesului. Elementele măsurate rămase ale calculului emisiei sunt utilizate pentru a confirma rezultatele.

Modelul bilanțului masic sau energetic și prezumțiile esențiale se documentează și se prezintă verificatorului împreună cu rezultatele calculate.

(c) Coroborarea calculului emisiilor

▼M1

În paralel cu determinarea emisiilor prin intermediul unei metodologii bazate pe măsurare în conformitate cu anexele XII și XIII, emisiile anuale ale fiecărui gaz cu efect de seră avut în vedere se determină printr-un calcul care are la bază una dintre următoarele opțiuni:

▼B

(a) calculul emisiilor după cum se prevede în anexele respective pentru activitățile respective. Pentru calculul emisiilor, pot fi aplicate, în general, niveluri inferioare (adică minimum nivelul 1); sau

(b) calculul emisiilor conform orientărilor IPCC 2006, de exemplu, pot fi utilizate metode nivelul 1.

Între rezultatele metodei bazate pe măsurare și cele ale metodei bazate pe calcul pot apărea deviații. Operatorul verifică corelația între rezultatele metodei bazate pe măsurare și ale metodei de calcul, luând în considerare faptul că poate exista o deviație generică care rezultă din cele două metode diferite. Ținând seama de această corelație, operatorul utilizează rezultatele metodei bazată pe calcul pentru a verifica rezultatele metodei bazate pe măsurare.

Operatorul determină și prezintă în raportul de emisie anual datele pertinente, dacă acestea sunt disponibile, precum și cele mai bune calcule ale datelor de activitate, valorile calorice nete, factorii de emisie, factorii de oxidare și alți parametri utilizați pentru determinarea emisiilor, în conformitate cu ►M3 anexele II-XI și XVI, XVII și XVIII ◄ și utilizând, dacă este cazul, analize de laborator. Metodele respective, precum și metoda aleasă pentru calcularea corelației sunt stabilite în planul de monitorizare și sunt aprobate de către autoritatea competentă.

▼M1

În cazul în care comparația cu rezultatele obținute prin calcul indică în mod clar că rezultatele obținute prin măsurare nu sunt valide, operatorul trebuie să utilizeze valorile de substituție descrise la acest punct (exceptând cele necesare monitorizării în conformitate cu anexa XIII).

▼B

7. EVALUAREA GRADULUI DE INCERTITUDINE

7.1. CALCULUL

Prezenta secțiune este conformă secțiunii 16 din anexă. În momentul calculării emisiilor, operatorul cunoaște gradele de incertitudine ale principalelor surse de emisie.

▼M2

În conformitate cu metoda bazată pe calcul, în temeiul dispozițiilor din secțiunea 5.2, autoritatea competentă aprobă corelarea nivelurilor fiecărui flux dintr-o instalație, precum și orice alte detalii ale metodei de monitorizare pentru respectiva instalație, astfel cum sunt cuprinse în autorizația instalației sau, pentru activitățile de aviație, planul de monitorizare al operatorului de aeronave. Procedând astfel, autoritatea competentă autorizează incertitudinea rezultată în mod direct din aplicarea corectă a metodei de monitorizare aprobate, dovada aprobării fiind conținutul autorizației sau, pentru activitățile de aviație, planul de monitorizare al operatorului de aeronave. Prin indicarea corelării nivelurilor în raportul de emisii, se raportează gradul de incertitudine în sensul Directivei 2003/87/CE. În consecință, dacă se aplică metoda bazată pe calcul, nu mai este necesară în viitor raportarea gradului de incertitudine.

▼B

Gradul de incertitudine determinat pentru sistemul de măsurare în cadrul sistemului gradat conține incertitudinea specificată a instrumentelor de măsurare aplicate, incertitudinea asociată cu calibrarea, precum și orice altă incertitudine care are legătură cu modul în care instrumentele de măsurare sunt utilizate în practică. Valorile pragului declarat în cadrul sistemului gradat fac trimitere la marja de incertitudine asociată cu valoarea pentru o perioadă de raportare.

În ceea ce privește combustibilii și materiile comercializate, autoritățile competente pot autoriza determinarea debitului anual de combustibil/materie de către operator doar pe baza cantității facturate de combustibil sau de materie, fără nicio altă dovadă individuală a incertitudinilor asociate, cu condiția ca legislația națională sau aplicarea dovedită a standardelor naționale sau internaționale să asigure faptul că cerințele respective de incertitudine pentru datele de activitate sunt respectate în ceea ce privește tranzacțiile comerciale.

►M2 În toate celelalte cazuri, pentru a demonstra conformitatea cu pragurile de nesiguranță definite în ►M3 anexele II-XI și XIV-XVIII ◄ la prezentele orientări, operatorul face dovada scrisă a nivelului de incertitudine, în relație cu determinarea datelor de activitate pentru fiecare flux. ◄ Operatorul face calculul pe baza specificațiilor instrumentelor de măsurare oferite de către furnizor. În cazul în care descrierile nu sunt disponibile, operatorul furnizează o evaluare a incertitudinii instrumentului de măsurare. În ambele cazuri, acesta ia în considerare rectificările necesare ale acestor descrieri care rezultă din utilizarea actuală a condițiilor precum vârsta, condițiile mediului fizic, calibrarea și întreținerea. Aceste rectificări pot necesita o evaluare conservativă realizată de către un expert.

Dacă se aplică sisteme de măsurări, operatorul ia în considerare efectul tuturor componentelor sistemului de măsurare privind incertitudinea datelor de activitate, utilizând normele privind transmiterea erorilor ( 10 ), ceea ce conduce la două norme potrivite pentru combinarea gradelor de incertitudine necorelate, sub forma adunării și a înmulțirii, iar, dacă apar incertitudini interdependente la aproximări conservative:

(a) Pentru incertitudinea unei sume (de exemplu, contribuțiile la o valoare anuală):

pentru incertitudini necorelate:

pentru incertitudini corelate:

unde:

Utotal este incertitudinea unei sume exprimată în procente;

xi și Ui sunt cantitățile incerte și, respectiv, incertitudinile procentuale asociate acestora.

(b) Pentru incertitudinea unui produs (de exemplu, a diferiților parametri utilizați pentru a transforma o indicație metrică în date ale masei fluxului):

pentru incertitudini necorelate:

pentru incertitudini corelate:

unde:

Utotal este incertitudinea produsului exprimată în procente;

Ui sunt incertitudinile procentuale asociate cu fiecare cantitate în parte.

Prin intermediul asigurării calității și a verificării, operatorul gestionează și reduce incertitudinile rămase ale datelor de emisie în raportul său de emisie. În timpul verificării, verificatorul verifică aplicarea corectă a metodei de monitorizare aprobată și evaluează gestionarea și reducerea incertitudinilor rămase, prin intermediul asigurării calității și a procedurilor de control.

7.2. MĂSURAREA

▼M1

Conform celor prevăzute la punctul 4.2, un operator poate justifica utilizarea metodologiei bazate pe măsurare dacă aceasta contribuie, într-un mod fiabil, la obținerea unei incertitudini mai reduse decât în cazul metodologiei relevante bazate pe calcul (a se vedea punctul 4.2) sau dacă acesta trebuie să utilizeze o metodă bazată pe măsurare în conformitate cu anexa XIII. Pentru a furniza această justificare autorității competente, operatorul raportează rezultatele cantitative ale unei analize mai cuprinzătoare privind incertitudinea, care vizează următoarele surse de incertitudine, având în vedere standardul EN 14181:

▼B

— incertitudinea specificată a echipamentului de măsurare continuă;

— incertitudini asociate cu calibrarea;

— incertitudini suplimentare asociate cu modul de utilizare al echipamentului de monitorizare.

Pe baza justificării operatorului, autoritatea competentă poate aproba utilizarea de către operator a unui sistem continuu de măsurare a emisiei pentru sursele de emisie selectate sau pentru toate sursele unei instalații. Aceasta poate, de asemenea, aproba toate celelalte detalii ale metodei de monitorizare ale respectivelor surse de emisie, astfel încât acestea să fie incluse în autorizația instalației. Procedând astfel, autoritatea competentă autorizează incertitudinea în mod direct, ca rezultat al aplicării corecte a metodei de monitorizare aprobată, dovada aprobării fiind conținutul autorizației.

Operatorul declară cifra de incertitudine rezultată din această analiză cuprinzătoare a incertitudinii în raportul său anual de emisii pentru sursele de emisie relevante și fluxuri și o notifică autorității competente, până în momentul în care autoritatea reconsideră alegerea măsurării în detrimentul calculului și solicită recalcularea cifrei de incertitudine. Prin declararea acestei cifre de incertitudine în raportul de emisii, se realizează raportarea incertitudinii în sensul Directivei 2003/87/CE.

Prin intermediul asigurării calității și a verificării, operatorul gestionează și reduce incertitudinile rămase ale datelor de emisie în raportul său de emisie. În timpul verificării, verificatorul verifică aplicarea corectă a metodei de monitorizare aprobată și evaluează gestionarea și reducerea incertitudinilor rămase, prin intermediul asigurării calității și a procedurilor de control.

8. RAPORTAREA

▼M2

Anexa IV la Directiva 2003/87/CE stabilește cerințele de raportare pentru instalații și operatori de aeronave. Formatul de raportare descris în secțiunea 14 din anexă și informațiile solicitate conținute în anexă se utilizează ca bază pentru raportarea datelor cantitative, cu excepția cazului în care un protocol standard electronic echivalent pentru raportarea anuală a fost publicat de către Comisie. În cazul în care o anexă specifică activității prevede un format de raportare, pentru raportare se va folosi formatul de raportare respectiv, precum și informațiile solicitate prin acesta.

▼B

Raportul de emisie acoperă emisiile anuale ale unui an calendaristic pentru o perioadă de raportare.

Raportul este verificat în conformitate cu cerințele detaliate stabilite de către statele membre în temeiul anexei V la Directiva 2003/87/CE. Operatorul prezintă autorității competente raportul verificat privind emisiile din timpul anului precedent până la data de 31 martie a fiecărui an.

Autoritatea competentă pune rapoartele de emisie la dispoziția publicului în condițiile definite în Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul public la informațiile referitoare la mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului ( 11 ). În ceea ce privește aplicarea excepției definită în articolul 4 alineatul (2) litera (d) din respectiva directivă, operatorii pot indica în raportul lor informațiile pe care aceștia le consideră sensibile din punct de vedere comercial.

Fiecare operator trebuie să includă în raport următoarele informații:

1. datele de identificare ale instalației în conformitate cu anexa IV la Directiva 2003/87/CE și numărul unic al autorizației;

2. pentru toate sursele de emisie și/sau fluxuri totalul emisiei, metoda aleasă (măsurare sau calcul), nivelurile alese și metoda (dacă este cazul), datele de activitate ( 12 ), factorii de emisie ( 13 ) și factorii de oxidare/conversie ( 14 ). Următoarele informații care nu sunt luate în considerare sub aspectul emisiilor se raportează în scop informativ: cantitatea de biomasă arsă [TJ] sau utilizată în procedee [t sau Nm3]; emisii de CO2 [t CO2] rezultate din biomasă în cazul în care pentru determinarea emisiilor se utilizează măsurarea; CO2 transferat din instalație [t CO2]; CO2 inerent care părăsește instalația ca parte a unui combustibil;

3. „datele indirecte” se referă la valorile anuale, dovedite în mod empiric sau cu surse aprobate, ce sunt utilizate pentru a înlocui datele variabilelor (de exemplu, fluxul de combustibil/materie, valoarea calorică netă sau emisia, factorii de oxidare sau de conversie) și care sunt cerute în metodele de calcul lipsă conform anexelor I-XI, pentru a asigura raportarea completă, în cazul în care metoda de monitorizare nu generează toate variabilele necesare;

4. în cazul în care se aplică metoda bilanțului masic, operatorii raportează fluxul masei, conținutul de carbon și energetic pentru fiecare combustibil și flux de materie în și din instalație și stocurile acesteia;

5. în cazul în care se aplică monitorizarea continuă a emisiilor (anexa XII), operatorul raportează emisiile anuale de CO2 fosil, precum și emisiile de CO2 rezultate din utilizarea biomasei. În plus, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru valoarea calorică netă medie anuală și factor de emisie pentru fiecare combustibil sau orice alt element relevant privind materiile și produsele obținute cu ajutorul calculului confirmat;

6. dacă se aplică o metodă alternativă conform secțiunii 5.3, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru fiecare parametru pentru care, din metodă, nu rezultă datele cerute potrivit ►M3 anexelor I-XI, XVI, XVII și XVIII ◄ ;

7. în cazul în care se utilizează combustibil, dar emisiile sunt calculate ca emisii de proces, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru variabilele respective ale calculului emisiei lipsă a emisiilor de ardere generate de respectivii combustibili;

8. modificarea temporară sau permanentă a nivelurilor, motivele acestor modificări, data când au început modificările, precum și datele când au început și s-au terminat modificările temporare;

9. orice alte modificări în instalație în timpul perioadei de raportare care pot fi relevante în vederea întocmirii raportului de emisie;

▼M3

10. dacă este cazul, cantitățile de CO2 transferate la sau primite de la alte instalații, menționând codul de identificare al instalației, după cum este definit de regulamentul elaborat în temeiul articolului 19 din Directiva 2003/87/CE.

La închiderea unor situri de stocare a CO2, autoritatea competentă poate permite operatorilor acestor situri să predea rapoarte de emisii într-o formă simplificată, cuprinzând minimum elementele enumerate la punctele 1 și 9, dacă autorizația de emisie a gazelor cu efect de seră nu indică nicio sursă de emisie.

▼B

Informațiile care trebuie furnizate în temeiul punctelor 8 și 9, precum și informațiile suplimentare furnizate conform punctului 2 nu pot fi prezentate în formă tabulară a formatului raportului și sunt, în consecință, incluse în raportul de emisie anual ca text simplu.

Combustibilii și emisiile rezultate se raportează utilizând categoriile de combustibil IPCC (a se vedea secțiunea 11 din prezenta anexă) bazate pe definițiile Agenției Internaționale a Energiei. În cazul în care statul membru căruia îi aparține operatorul a publicat o listă a categoriilor de combustibili care conține definițiile și factorii de emisie potrivit cu ultimul său inventar național prezentat Secretariatului Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice, aceste categorii și factori de emisie se utilizează, dacă sunt aprobate în temeiul metodei de monitorizare corespunzătoare.

Tipurile de deșeuri și emisiile care rezultă din utilizarea lor ca combustibili sau materii prime se raportează, de asemenea. Tipurile de combustibili se raportează utilizând clasificarea listei comunitare a deșeurilor menționată în Decizia 2000/532/CE a Comisiei din 3 mai 2000 de înlocuire a Deciziei 94/3/CE privind instituirea unei liste a deșeurilor conform articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului referitoare la deșeuri și Deciziei 94/904/CE a Consiliului de instituire a unei liste a deșeurilor periculoase în conformitate cu articolul 1 alineatul (4) din Directiva 91/689/CEE a Consiliului privind deșeurile periculoase ( 15 ). Codurile cu șase cifre respective se adaugă denumirilor tipurilor de deșeuri corespunzătoare utilizate în instalație.

Emisiile care provin de la mai multe surse de emisie sau fluxuri de același fel situate pe aceeași instalație și care aparțin aceluiași tip de activitate pot fi raportate în mod global pentru tipul de activitate.

▼M1

Emisiile se raportează ca număr rotunjit de tone de CO2 sau de CO2 (de exemplu 1 245 978 de tone). Valorile referitoare la datele privind activitatea, la factorii de emisie și la factorii de oxidare sau de conversie se rotunjesc pentru a include doar cifre semnificative atât pentru calculul emisiilor, cât și pentru necesitățile de raportare.

▼M2

Pentru a menține o coerență între datele raportate în temeiul Directivei 2003/87/CE și datele declarate de către statele membre în temeiul Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice, precum și cu alte date de emisie raportate pentru Registrul european al emisiilor și transferului de poluanți (EPRTR), fiecare ac