2009R0152 — RO — 12.02.2013 — 002.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

Astfel cum a fost modificat prin:

No

▼B

REGULAMENTUL (CE) NR. 152/2009 AL COMISIEI

din 27 ianuarie 2009

de stabilire a metodelor de eșantionare și analiză pentru controlul oficial al furajelor

(Text cu relevanță pentru SEE)

având în vedere Regulamentul (CE) nr. 882/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind controalele oficiale efectuate pentru a asigura verificarea conformității cu legislația privind hrana pentru animale și produsele alimentare și cu normele de sănătate animală și de bunăstare a animalelor ( 1 ), în special articolul 11 alineatul (4) literele (a), (b) și (c),

Articolul 1

Eșantionarea pentru controlul oficial al furajelor, în vederea determinării constituenților, aditivilor și a substanțelor nedorite, cu excepția reziduurilor de pesticide și a microorganismelor, se efectuează în conformitate cu metodele descrise în anexa I.

Articolul 2

Prepararea eșantioanelor pentru analiză și exprimarea rezultatelor se efectuează în conformitate cu metodele descrise în anexa II.

Articolul 3

Analizele pentru controlul oficial al furajelor se efectuează utilizând metodele descrise în anexa III (Metode de analiză pentru controlul compoziției materiilor prime furajere și a furajelor combinate), anexa IV (Metode de analiză pentru controlul nivelului de aditivi autorizați în furaje), anexa V (Metode de analiză pentru controlul substanțelor nedorite în furaje) și anexa VI (Metode de analiză pentru determinarea constituenților de origine animală pentru controlul oficial al furajelor).

Articolul 4

Valoarea energetică a furajelor combinate pentru păsări de crescătorie se calculează în conformitate cu anexa VII.

Articolul 5

Metodele de analiză pentru controlul prezenței ilegale a aditivilor care nu mai sunt autorizați pentru furaje, descrise în anexa VIII, se utilizează în scop de confirmare.

Articolul 6

Directivele 71/250/CEE, 71/393/CEE, 72/199/CEE, 73/46/CEE, 76/371/CEE, 76/372/CEE, 78/633/CEE, 81/715/CEE, 84/425/CEE, 86/174/CEE, 93/70/CEE, 93/117/CE, 98/64/CE, 1999/27/CE, 1999/76/CE, 2000/45/CE, 2002/70/CE și 2003/126/CE se abrogă.

Trimiterile la directivele abrogate se interpretează ca trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa IX.

Articolul 7

Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

Se aplică de la 26 august 2009.

Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.

ANEXA I

METODE DE EȘANTIONARE

1. OBIECTIV ȘI DOMENIU DE APLICARE

Eșantioanele destinate controlului oficial al furajelor se prelevează în conformitate cu metodele descrise în continuare. Eșantioanele astfel prelevate se consideră reprezentative pentru loturile eșantionate.

2. PERSONALUL CARE EFECTUEAZĂ EȘANTIONAREA

Eșantioanele se prelevează de către personal autorizat în acest sens de statele membre.

3. DEFINIȚII

Lot eșantionat: o cantitate de produs care constituie o unitate și care are caracteristici presupuse a fi uniforme.

Eșantion elementar: o cantitate prelevată dintr-un punct al lotului eșantionat.

Eșantion colectiv: o colecție de eșantioane elementare prelevate din același lot eșantionat.

Eșantion redus: o parte reprezentativă a eșantionului colectiv, obținută din acesta printr-un proces de reducere.

Eșantion final: o parte din eșantionul redus sau din eșantionul colectiv omogenizat.

4. APARATURĂ

4.2. Aparatura recomandată pentru prelevarea eșantioanelor din furaje solide

4.2.1. Prelevarea manuală

4.2.1.2. Sondă de eșantionare cu o fantă lungă sau compartimentată. Dimensiunile sondei de eșantionare trebuie să fie adecvate caracteristicilor lotului eșantionat (adâncimea recipientului, dimensiunile sacului etc.) și dimensiunilor particulelor furajului.

4.2.2. Prelevarea mecanică

Pentru prelevarea de eșantioane din furajele în mișcare poate fi utilizată aparatură mecanică omologată.

4.2.3. Separatorul

Aparatura destinată divizării eșantionului în părți aproximativ egale poate fi folosită pentru prelevări de eșantioane elementare și pentru prepararea eșantioanelor reduse și finale.

5. CERINȚE CANTITATIVE

Eșantionul final provine din fiecare eșantion colectiv, prin reducere. Se cere analiza a cel puțin un eșantion final per eșantion colectiv. Greutatea eșantionului final de analizat nu poate fi mai mică de 500 g.

Numărul minim de eșantioane colective per lot eșantionat:

Numărul minim de eșantioane colective per lot eșantionat:

Numărul de eșantioane colective va varia în funcție de mărimea lotului eșantionat. Numărul minim de eșantioane colective per lot eșantionat este redat mai jos. Greutatea totală a eșantioanelor elementare care constituie eșantionul colectiv nu poate fi mai mică de 4 kg

Se cere un singur eșantion colectiv per lot eșantionat. Cantitatea totală de eșantioane elementare care constituie eșantionul colectiv nu poate fi mai mică decât cantitățile de mai jos:

un bloc sau o brichetă per lot eșantionat de 25 de unități, până la un maximum de patru blocuri sau brichete

6. INSTRUCȚIUNI PENTRU PRELEVAREA, PREPARAREA ȘI AMBALAREA EȘANTIOANELOR

6.1. Aspecte generale

Eșantioanele se prelevează și se prepară cât mai rapid posibil, luând în considerare precauțiile necesare pentru a asigura că produsul nu este nici modificat, nici contaminat. Instrumentele, suprafețele de lucru și recipientele destinate eșantionării trebuie să fie curate și uscate.

6.2. Eșantioane elementare

6.2.A. În relație cu controlul substanțelor sau produselor uniform distribuite în furaje

Eșantioanele elementare trebuie prelevate în mod aleatoriu din întregul lot eșantionat, iar dimensiunile lor trebuie să fie aproximativ egale.

6.2.A.1. Furaje vrac

Lotul eșantionat se împarte în mod imaginar în mai multe părți aproximativ egale. În mod aleator, se selectează un număr de părți corespunzător numărului de eșantioane elementare necesare, în conformitate cu punctul 5.A.2, și se prelevează cel puțin un eșantion din fiecare din aceste părți.

Dacă este cazul, eșantionarea poate fi efectuată atunci când lotul este în mișcare (încărcare sau descărcare).

6.2.A.2. Furaje ambalate

După selectarea pentru eșantionare a numărului necesar de ambalaje, conform indicațiilor de la punctul 5.A.2, o parte a conținutului fiecărui ambalaj se scoate folosind o sondă sau o lopată. Dacă este cazul, eșantioanele se prelevează după ce ambalajele au fost golite separat. Orice aglomerări se destramă, dacă este cazul prin separarea lor de eșantion, urmată de reîncorporare în eșantion, pentru fiecare eșantion colectiv în parte.

6.2.A.3. Furaje lichide sau semilichide, omogene sau omogenizabile

După selectarea pentru eșantionare a numărului necesar de recipiente, în conformitate cu indicațiile de la punctul 5.A.2, conținutul lor se omogenizează, dacă este necesar, și se prelevează o cantitate din fiecare recipient.

Eșantioanele elementare pot fi prelevate la descărcarea conținutului.

6.2.A.4. Furaje lichide sau semilichide, neomogenizabile

După selectarea pentru eșantionare a numărului necesar de containere, în conformitate cu indicațiile de la punctul 5.A.2, eșantioanele se prelevează de la diferite niveluri.

Eșantioanele se pot preleva și în timpul descărcării conținutului, dar primele fracțiuni se îndepărtează.

În oricare dintre cazuri, volumul total prelevat nu trebuie să fie mai mic de 10 litri.

6.2.A.5. Blocuri de furaje și brichete minerale

După selectarea pentru eșantionare a numărului necesar de blocuri sau brichete, conform indicațiilor de la punctul 5.A.2, se prelevează o parte din fiecare bloc sau brichetă.

6.2.B. În relație cu controlul substanțelor sau al produselor nedorite care ar putea fi distribuite neuniform în masa de furaje, cum ar fi aflatoxinele, cornul-secarei, ricinul și crotalaria din materiile prime furajere

Lotul eșantionat se împarte în mod imaginar în mai multe părți aproximativ egale, corespunzătoare numărului de eșantioane colective prevăzute la punctul 5.B.3. Dacă acest număr este mai mare decât 1, numărul total de eșantioane elementare prevăzute la punctul 5.B.2 se distribuie aproximativ egal între diferitele părți. În continuare se prelevează eșantioane cu mărimi aproximativ egale ( 20 ), astfel încât cantitatea totală a eșantioanelor provenite din fiecare parte să nu fie mai mică decât cantitatea minimă de 4 kg necesară pentru fiecare eșantion colectiv. Eșantioanele elementare prelevate din diferite părți nu se consideră colective.

6.3. Prepararea eșantioanelor colective

6.3.A. În relație cu controlul substanțelor produselor cu distribuție uniformă în masa de furaje

Eșantioanele elementare se amestecă pentru a forma un singur eșantion colectiv.

6.3.B. În relație cu controlul substanțelor sau produselor nedorite care ar putea fi distribuite neuniform în masa de furaje, cum ar fi aflatoxinele, cornul-secarei, ricinul și crotalaria din materii prime furajere

Eșantioanele elementare prelevate din fiecare parte a lotului eșantionat se amestecă și se constituie numărul de eșantioane colective prevăzute la punctul 5.B.3, avându-se grijă să se noteze proveniența fiecărui eșantion colectiv.

6.4. Prepararea eșantioanelor finale

Materialul din fiecare eșantion colectiv se amestecă cu grijă pentru a se obține un eșantion omogenizat ( 21 ). Dacă este necesar, eșantionul colectiv se reduce mai întâi la cel puțin 2 kg sau doi litri (eșantion redus), fie prin utilizarea unui separator mecanic sau automat, fie prin metoda sferturilor.

Se prepară apoi cel puțin trei eșantioane finale având aproximativ aceeași cantitate, în conformitate cu cerințele cantitative prevăzute la punctul 5.A.4 sau 5.B.4. Fiecare eșantion se pune într-un recipient corespunzător. Se iau toate precauțiile necesare pentru evitarea oricărei modificări de compoziție a eșantionului, a contaminării sau a falsificării, care ar putea avea loc în timpul transportării sau depozitării.

6.5. Ambalarea eșantioanelor finale

Recipientele sau ambalajele se sigilează și se etichetează (eticheta completă se încorporează în sigiliu) astfel încât ele să nu poată fi deschise fără a deteriora sigiliul.

7. PROCESUL-VERBAL DE EȘANTIONARE

Pentru fiecare eșantionare se întocmește un proces-verbal, care permite identificarea fără ambiguități a lotului eșantionat.

8. DESTINAȚIA EȘANTIOANELOR

Pentru fiecare eșantion colectiv se trimite, cât mai repede posibil, către laboratorul de analize autorizat, cel puțin un eșantion final, împreună cu informațiile necesare specialistului.

ANEXA II

DISPOZIȚII GENERALE PRIVIND METODELE DE ANALIZĂ A FURAJELOR

A. PREPARAREA EȘANTIOANELOR ÎN VEDEREA ANALIZĂRII

1. Obiectiv

Procedurile descrise mai jos privesc prepararea pentru analizarea eșantioanelor finale, trimise laboratoarelor de control după eșantionare conform dispozițiilor menționate în anexa I.

Prepararea acestor eșantioane trebuie astfel efectuată încât cantitățile prelevate, în conformitate cu dispozițiile din metoda de analiză, să fie omogene și reprezentative pentru eșantioanele finale.

2. Precauțiile ce trebuie luate

Procedura de preparare a eșantioanelor care trebuie urmată este dependentă de metodele de analiză utilizate. De aceea, este de importanță majoră a se asigura ca procedura de preparare a eșantioanelor urmată să fie adecvată metodei de analiză utilizate.

Toate operațiunile necesare se efectuează astfel încât să se evite, pe cât posibil, contaminarea eșantionului și modificarea compoziției acestuia.

Măcinarea, amestecarea și cernerea se efectuează cât mai repede posibil în condițiile unei expuneri minime a eșantionului la aer și la lumină. Nu se utilizează râșnițe sau aparate de măcinat care ar putea cauza încălzirea semnificativă a eșantionului.

Se recomandă ca furajele foarte sensibile la căldură să fie măcinate manual. De asemenea, aparatura folosită nu trebuie să constituie o sursă de contaminare cu oligoelemente.

Dacă prepararea nu poate fi efectuată fără modificări semnificative ale conținutului umed al eșantionului, se determină conținutul umed înainte și după pregătire, în conformitate cu metoda menționată în partea A din anexa III.

3. Procedura

Se divide eșantionul în subeșantioane adecvate, în vederea analizării și trimiterii, prin utilizarea unor tehnici adecvate de separare, cum ar fi eșantionarea alternativă cu ajutorul lopeții sau eșantionarea în condiții staționare sau rotative. Formarea unui con și selectarea de sferturi nu este recomandată deoarece ar putea să se formeze subeșantioane care să dea naștere la erori de separare mari. Eșantionul de trimis se păstrează într-un recipient adecvat, curat și uscat, prevăzut cu un capac ermetic, iar subeșantioanele de analizat, cu greutate de cel puțin 100 g, se prepară în modul indicat mai jos.

3.1. Furaje care pot fi măcinate ca atare

Dacă nu se specifică altfel în metodele de analiză, se cerne întregul eșantion printr-o sită cu orificii pătrate cu latura de 1 mm (în conformitate cu recomandarea ISO R565), după măcinare, dacă este cazul. Se evită măcinarea exagerată.

Se amestecă eșantionul trecut prin sită și se pune într-un recipient adecvat, curat și uscat, dotat cu un capac ermetic. Se amestecă din nou, imediat înainte de a preleva eșantionul pentru analiză.

3.2. Furaje care pot fi măcinate după uscare

Dacă nu se specifică altfel în metodele de analiză, eșantionul se deshidratează astfel încât umiditatea sa să se reducă la 8-12 %, în conformitate cu procedura de preuscare, descrisă la punctul 4.3, din metoda de determinare a umidității, menționată în partea A din anexa III. În continuare, se procedează astfel cum se indică în secțiunea 3.1.

3.3. Furaje lichide sau semilichide

Eșantioanele se recoltează într-un recipient adecvat, curat și uscat, dotat cu un capac ermetic. Se amestecă minuțios, imediat înainte de prelevarea eșantionului de analizat.

3.4. Alte furaje

Eșantioanele care nu pot fi preparate conform unei proceduri indicate anterior se tratează prin orice altă procedură prin care se asigură că eșantioanele prelevate în vederea analizării sunt omogene și reprezentative pentru eșantioanele finale.

4. Depozitarea eșantioanelor

Eșantioanele trebuie păstrate la o temperatură care să nu le altereze compoziția. Eșantioanele destinate analizării prezenței vitaminelor sau substanțelor foarte sensibile la lumină se păstrează în recipiente de sticlă brună.

B. DISPOZIȚII PRIVIND REACTIVII ȘI APARATURA UTILIZATE ÎN METODELE DE ANALIZĂ

2. Pentru orice operație care implică prepararea soluțiilor, diluția, clătirea sau spălarea, menționate în metodele de analiză și pentru care nu există indicații referitoare la natura solventului sau diluantului, se utilizează apa. Ca regulă generală, se utilizează apă demineralizată sau distilată. În cazuri speciale, care sunt indicate în metodele de analiză, apa trebuie supusă unor proceduri de purificare speciale.

C. APLICAREA METODELOR DE ANALIZĂ ȘI EXPRIMAREA REZULTATELOR

1. Procedura de extracție

O serie de metode determină o procedură de extracție specifică. Ca regulă generală, se pot aplica alte proceduri de extracție decât cea la care se face referire în metodă dacă s-a dovedit că procedura de extracție utilizată are, pentru matricea analizată, o eficiență de extracție echivalentă cu procedura menționată în metodă.

2. Procedura de purificare

O serie de metode determină o procedură de purificare specifică. Ca regulă generală, se pot aplica alte proceduri de purificare decât cea la care se face referire în metodă dacă s-a dovedit că procedura de purificare utilizată determină, pentru matricea analizată, rezultate analitice echivalente cu procedura menționată în metodă.

3. Raportarea metodei de analiză utilizate

În general, pentru determinarea fiecărei substanțe în furaje se stabilește o singură metodă de analiză. În cazul în care sunt indicate mai multe metode, în buletinul de analiză se specifică metoda aplicată de laboratorul de control.

4. Numărul determinărilor

Rezultatul menționat în buletinul de analiză reprezintă valoarea medie obținută în urma a cel puțin două determinări, efectuate pe porțiuni distincte ale eșantionului, cu repetabilitate satisfăcătoare.

Totuși, în cazul analizelor de detectare a substanțelor indezirabile, dacă rezultatul primei determinări este semnificativ (> 50 %) mai mic decât specificația de control, nu sunt necesare alte determinări, cu condiția să fie aplicate procedurile calitative adecvate.

În cazul controlului privind conținutul declarat pentru o anumită substanță sau un anumit ingredient, dacă rezultatul primei determinări confirmă conținutul declarat, adică rezultatul analizei se situează în interiorul intervalului de variație acceptat, nu sunt necesare alte determinări, cu condiția să fie aplicate procedurile calitative adecvate.

În unele cazuri, intervalul de variație acceptabil respectiv este definit în legislație, de exemplu în Directiva 79/373/CEE a Consiliului ( 22 ).

5. Raportarea rezultatului analitic

Rezultatul analitic se exprimă în maniera indicată în metoda de analiză, printr-un număr adecvat de cifre semnificative și se ajustează, dacă este cazul, la conținutul de umiditate al eșantionului final înainte de preparare.

6. Incertitudinea de măsurare și rata de recuperare în cazul analizelor de detectare a substanțelor indezirabile

În ce privește substanțele indezirabile, în sensul Directivei 2002/32/CE, inclusiv dioxina și PCB asemănători dioxinei, un produs destinat utilizării în furaje se consideră neconform în ce privește conținutul maxim acceptat dacă rezultatul analitic este considerat că depășește conținutul maxim, ținând cont de incertitudinea de măsurare extinsă și ajustarea pentru recuperare. Pentru a evalua conformitatea, concentrația analizată se utilizează după ce a fost corectată pentru recuperare și după deducerea incertitudinii de măsurare extinse. Această procedură este aplicabilă doar în cazurile în care metoda de analiză permite estimarea incertitudinii de măsurare și ajustarea pentru recuperare (de exemplu, imposibilă în cazul analizelor la microscop).

Rezultatul analitic se raportează în modul următor (în măsura în care metoda de analiză utilizată permite estimarea incertitudinii de măsurare și a ratei de recuperare):

Totuși, dacă rezultatul analizei este semnificativ (> 50 %) mai mic decât specificația de control și cu condiția ca procedurile calitative corespunzătoare să fie aplicate și ca analiza să servească doar verificării conformității cu prevederile legale, rezultatul analitic ar putea fi raportat fără ajustare pentru recuperare, iar raportarea ratei de recuperare și a incertitudinii de măsurare ar putea fi omisă în aceste cazuri.

ANEXA III

METODE DE ANALIZĂ DE CONTROL AL COMPOZIȚIEI MATERIILOR PRIME FURAJERE ȘI AL FURAJELOR COMBINATE

A. DETERMINAREA UMIDITĂȚII

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinarea conținutului de umiditate al furajelor. În cazul furajelor care conțin substanțe volatile, cum sunt acizii organici, este de notat că o dată cu determinarea conținutului de umiditate se determină și cantități semnificative de substanțe volatile.

Metoda nu se aplică în cazul analizei produselor lactate utilizate ca materii prime furajere, analizei substanțelor minerale și a mixturilor compuse în principal din substanțe minerale, analizei grăsimilor și uleiurilor de origine animală și vegetală sau analizei semințelor și a fructelor oleaginoase.

2. Principiu

Eșantionul se deshidratează în condiții specificate, care variază în funcție de natura furajelor. Scăderea greutății se determină prin cântărire. Este necesar să se efectueze o uscare prealabilă atunci când se analizează furaje solide cu conținut ridicat de umiditate.

3. Aparatură

4. Procedura

4.1. Preparare

4.1.1. Furaje care nu sunt menționate la punctele 4.1.2 și 4.1.3

Se prelevează cel puțin 50 g de eșantion. Dacă este necesar, se zdrobește sau se divizează astfel încât să se evite orice variație a conținutului de umiditate (a se vedea punctul 6).

4.1.2. Cereale și tărâțe

Se prelevează cel puțin 50 g de eșantion. Se macină în particule din care cel puțin 50 % trec printr-o sită cu orificii de 0,5 mm și care nu determină un reziduu mai mare de 10 % în cazul folosirii unei site cu orificii rotunde cu diametru de 1 mm.

4.1.3. Furaje lichide sau păstoase, furaje constituite în mod predominant din uleiuri și grăsimi

Se prelevează aproximativ 25 g din eșantion, se cântărește cu o abatere de 10 mg, se adaugă o cantitate adecvată de nisip anhidru cântărită cu o abatere de 10 mg și se amestecă până la obținerea unui produs omogen.

4.2. Uscare

4.2.1. Furaje care nu sunt menționate la punctele 4.1.2 și 4.1.3

Se cântărește un recipient (3.3) împreună cu capacul său, cu o abatere de 1 mg. În recipientul respectiv se cântărește, cu o abatere de 1 mg, o cantitate de 5 g de eșantion și se împrăștie uniform. Recipientul se introduce, fără capac, în cuptorul încălzit în prealabil la 103 oC. Pentru a împiedica scăderea inadecvată a temperaturii din cuptor, recipientul se introduce cât mai rapid posibil. Se lasă la uscat timp de patru ore, calculate din momentul în care temperatura din cuptor revine la 103 oC. Se pune capacul pe recipient, acesta din urmă se scoate din cuptor, se lasă să se răcească timp de 30-45 de minute în desicator (3.6) și se cântărește cu o abatere de 1 mg.

În cazul furajelor constituite în mod predominant din uleiuri și grăsimi, uscarea în cuptor se prelungește cu 30 de minute, la 103 oC. Diferența între cele două cântăriri nu trebuie să depășească 0,1 % în umiditate.

4.2.2. Cereale, făină fină, tărâțe și făină grunjoasă

Se cântărește un recipient (3.3) împreună cu capacul său, cu o abatere de 0,5 mg. În recipientul respectiv se cântărește, cu o abatere de 1 mg, o cantitate de aproximativ 5 g de eșantion măcinat și se împrăștie uniform. Recipientul se introduce, fără capac, în cuptorul încălzit în prealabil la 130 oC. Pentru a împiedica scăderea inadecvată a temperaturii din cuptor, recipientul se introduce cât mai rapid posibil. Se lasă la uscat timp de două ore, considerate din momentul în care temperatura din cuptor revine la 130 oC. Se pune capacul pe recipient, acesta din urmă se scoate din cuptor, se lasă să se răcească timp de 30-45 de minute în desicator (3.6) și se cântărește cu o abatere de 1 mg.

4.3. Uscarea prealabilă

4.3.1. Furaje care nu sunt menționate la punctul 4.3.2

Furajele solide al căror conținut de umiditate este ridicat, făcând dificilă zdrobirea, trebuie să fie supuse uscării prealabile, după cum urmează:

Se cântăresc, cu o abatere de 10 mg, 50 g de eșantion nemăcinat (dacă este cazul, furajele comprimate sau aglomerate pot fi divizate cu aproximație) într-un recipient corespunzător (de exemplu, un taler de aluminiu de 20 × 12 cm cu bordură de 0,5 cm). Se lasă la uscat într-un cuptor la o temperatură cuprinsă între 60 și 70 oC, până ce conținutul de umiditate s-a redus la o valoare cuprinsă între 8 și 12 %. Se scoate din cuptor, se lasă să se răcească, neacoperit, în laborator, timp de o oră și se cântărește cu o abatere de 10 mg. Se zdrobește imediat conform indicațiilor de la punctul 4.1.1 și se usucă conform indicațiilor de la punctul 4.2.1 sau 4.2.3, în funcție de natura furajului.

4.3.2. Cereale

Grăunțele cu un conținut de umiditate mai mare de 17 % trebuie să fie supuse uscării prealabile, după cum urmează:

Se cântăresc, cu o abatere de 10 mg, 50 g de grăunțe nemăcinate într-un recipient corespunzător (de exemplu, un taler de aluminiu de 20 × 12 cm cu bordură de 0,5 cm). Se lasă la uscat într-un cuptor, timp de 5-7 minute, la temperatura de 130 oC. Se scot din cuptor, se lasă să se răcească, neacoperit, în laborator, timp de două ore și se cântăresc cu o abatere de 10 mg. Se macină imediat conform indicațiilor de la punctul 4.1.2 și se usucă conform indicațiilor de la punctul 4.2.2.

5. Calculul rezultatelor

Conținutul de umiditate (X) al eșantionului, în procente, se calculează prin utilizarea formulelor următoare:

5.1. Uscare fără uscare prealabilă

unde:

5.2. Uscare cu uscare prealabilă

unde:

5.3. Repetabilitate

Diferența dintre rezultatele obținute în două determinări paralele efectuate pe același eșantion nu depășește 0,2 % din valoarea absolută pentru umiditate.

6. Observație

Dacă zdrobirea se dovedește a fi necesară și dacă această acțiune poate modifica conținutul de umiditate al produsului, rezultatele analizei referitoare la componentele furajelor trebuie ajustate în funcție de conținutul de umiditate al eșantionului în starea lui inițială.

B. DETERMINAREA UMIDITĂȚII DIN GRĂSIMILE ȘI ULEIURILE ANIMALE ȘI VEGETALE

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinarea conținutului în apă și substanțe volatile din grăsimile și uleiurile animale și vegetale.

2. Principiu

Eșantionul se usucă până la atingerea greutății constante (pierderea de greutate între două cântăriri succesive este mai mică sau egală cu 1 mg) la 103 oC. Pierderea de greutate se determină prin cântărire.

3. Aparatură

4. Procedura

Se cântăresc, cu o abatere de 1 mg, aproximativ 20 g din eșantionul omogenizat, în recipientul uscat și cântărit (3.1), conținând termometrul (3.2). Se încălzește pe cuva cu nisip sau pe plită (3.3), amestecând continuu cu termometrul, astfel încât temperatura să ajungă la 90 oC în aproximativ 7 minute.

Se reduce intensitatea căldurii, urmărind frecvența cu care bulele se ridică de pe fundul vasului. Temperatura nu trebuie să depășească 105 oC. Se continuă amestecarea, răzuind fundul vasului, până când bulele încetează să se mai formeze.

Pentru a asigura eliminarea completă a umidității, se reîncălzește de câteva ori la 103 ± 2 oC, răcind la 93 oC între încălziri succesive. În continuare se lasă să se răcească la temperatura camerei în desicator (3.4) și se cântărește. Se repetă această operație până când pierderea de greutate dintre două încălziri succesive nu depășește 2 mg.

5. Calculul rezultatelor

Conținutul de umiditate (X), ca procentaj din eșantion, este dat de următoarea formulă:

unde:

Rezultatele mai mici de 0,05 % se înregistrează ca fiind „sub 0,05 %”.

Repetabilitate

Diferența de umiditate dintre rezultatele a două determinări paralele efectuate pe același eșantion nu trebuie să depășească 0,05 %, în valoare absolută.

C. DETERMINAREA CONȚINUTULUI DE PROTEINE BRUTE

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Prezenta metodă permite determinarea conținutului de proteine brute din furaje pe baza conținutului de azot, determinat conform metodei Kjeldahl.

2. Principiu

Eșantionul se dizolvă cu acid sulfuric în prezența unui catalizator. Soluția acidă se alcalinizează cu soluție de hidroxid de sodiu. Amoniacul se distilează și se colectează într-o cantitate măsurată de acid sulfuric, al cărei exces se titrează cu o soluție etalon de hidroxid de sodiu.

Ca alternativă, amoniacul eliberat se distilează într-o soluție de acid boric în exces, urmat de titrare cu o soluție de acid clorhidric sau acid sulfuric.

3. Reactivi

4. Aparatură

Aparatură adecvată pentru efectuarea dizolvării, distilării și titrării conform procedurii Kjeldahl.

5. Procedură

5.1. Dizolvarea

Se cântărește 1 g de eșantion cu o abatere de 0,001 g și se transferă eșantionul în vasul aparatului de dizolvare. Se adaugă 15 g de sulfat de potasiu (3.1), o cantitate adecvată de catalizator (3.2) [0,3-0,4 g oxid de cupru (II) sau 0,9-1,2 g sulfat de cupru (II) pentahidrat], 25 ml de acid sulfuric (3.4) și, dacă este necesar, câteva granule de piatră ponce (3.12), apoi se amestecă.

Se încălzește vasul, la început moderat, agitând circular din când, dacă este cazul, până când materia s-a carbonizat și spuma a dispărut; apoi se încălzește mai intens, până când lichidul fierbe constant. Încălzirea este adecvată dacă acidul aflat în fierbere se condensează pe peretele vasului. Se previne supraîncălzirea marginilor și lipirea particulelor organice de acestea.

Când soluția devine limpede și de culoare verde deschis, se continuă fierberea timp de încă două ore, apoi se lasă să se răcească.

5.2. Distilarea

Se adaugă cu atenție apă suficientă pentru a asigura dizolvarea completă a sulfaților. Se lasă la răcit și apoi se adaugă, dacă este cazul, câteva granule de zinc (3.3). Se procedează ca la punctul 5.2.1 sau 5.2.2.

5.2.1. Distilarea în acid sulfuric

În vasul de colectare al aparatului de distilare se introduce o cantitate de 25 ml de acid sulfuric (3.5) sau (3.7), măsurată cu exactitate, în funcție de conținutul estimat de azot. Se adăugă câteva picături de indicator roșu de metil (3.8).

Se conectează vasul de dizolvare la condensatorul aparatului de distilare și se scufundă capătul condensatorului în lichidul din vasul de colectare până la o adâncime de cel puțin 1 cm (a se vedea observația 8.3). Se toarnă încet 100 ml de soluție de hidroxid de sodiu (3.9) în vasul de dizolvare, fără pierderi de amoniac (a se vedea observația 8.1). Se încălzește vasul până la distilarea completă a amoniacului.

5.2.2. Distilarea în acid boric

În cazul în care titrarea amoniacului conținut în distilat se face manual, se aplică procedura de mai jos. În cazul în care unitatea de distilare este complet automatizată, inclusiv titrarea amoniacului conținut în distilat, se urmează instrucțiunile de operare a unității de distilare puse la dispoziție de fabricant.

Sub orificiul de evacuare al condensatorului se așează un vas de colectare conținând 25-30 ml de soluție de acid boric (3.18), astfel încât tubul de evacuare se află sub nivelul suprafeței soluției de acid boric în exces. Se reglează unitatea de distilare astfel încât să elibereze 50 ml de soluție de hidroxid de sodiu (3.9). Unitatea de distilare se operează în conformitate cu instrucțiunile fabricantului, distilându-se complet amoniacul eliberat prin adăugarea de soluție de hidroxid de sodiu. Distilatul se colectează în soluția de acid boric receptoare. Cantitatea de distilat (timpul de distilare în vapori) depinde de cantitatea de azot din eșantion. Se urmează instrucțiunile fabricantului.

5.3. Titrarea

Se procedează ca la punctul 5.3.1 sau 5.3.2.

5.3.1. Acid sulfuric

Se titrează excesul de acid sulfuric în vasul de colectare cu soluție de hidroxid de sodiu (3.10 sau 3.11), în funcție de concentrația acidului sulfuric utilizat, până se atinge punctul final.

5.3.2. Acid boric

Cu ajutorul unei biurete se titrează conținutul vasului de colectare cu soluție volumetrică standard de acid clorhidric (3.19) sau cu soluție volumetrică standard de acid sulfuric (3.6) și se citește cantitatea de soluție de titrare utilizată.

Când se aplică detectarea colorimetrică a punctului final, acesta este atins la prima apariție în conținut a culorii roz. Citirea biuretei se estimează cu o abatere de 0,05 ml. Vizualizarea punctului final poate fi facilitată de o placă de agitator magnetic iluminat sau de un detector fotometric.

Aceasta poate fi efectuată automat prin utilizarea unui aparat de distilare cu vapori cu titrare automată.

Operarea specifică a aparatului de distilare sau a celui de distilare/titrare se face conform instrucțiunilor fabricantului.

5.4. Testul martor

Pentru a confirma faptul că reactivii nu conțin azot, se efectuează un test martor (dizolvare, distilare și titrare), folosind 1 g de zaharoză (3.14) în locul eșantionului.

6. Calculul rezultatelor

Calcularea se efectuează în conformitate cu punctul 6.1 sau 6.2.

6.1. Calcularea titrării în conformitate cu punctul 5.3.1

Conținutul de proteine brute, exprimat ca procent din greutate, se calculează conform următoarei formule:

unde:

c

6.2. Calcularea titrării în conformitate cu punctul 5.3.2

6.2.1. Titrare cu acid clorhidric

Conținutul de proteine brute, exprimat ca procent din greutate, se calculează conform următoarei formule:

unde:

c

6.2.2. Titrare cu acid sulfuric

Conținutul de proteine brute, exprimat ca procent din greutate, se calculează conform următoarei formule:

unde:

c

7. Verificarea metodei

7.1. Repetabilitate

Diferența dintre rezultatele a două determinări paralele efectuate pe același eșantion nu trebuie să depășească:

7.2. Acuratețea

Analiza (dizolvare, distilare și titrare) se efectuează pe 1,5-2 g acetanilidă (3.13), în prezența a 1 g zaharoză (3.14); 1 g de acetanilidă consumă 14,8 ml de acid sulfuric (3.5). Recuperarea trebuie să fie de cel puțin 99 %.

8. Observații

8.4. Pentru analizele curente, în vederea determinării conținutului de proteine brute se pot aplica metode alternative de analiză, dar metoda Kjeldahl descrisă în prezenta parte C este metoda de referință. Echivalența dintre rezultatele obținute cu metoda alternativă (de exemplu DUMAS) și cele obținute prin metoda de referință trebuie demonstrată pentru fiecare matrice în mod individual. Întrucât rezultatele obținute cu o metodă alternativă, chiar și după verificarea echivalenței, pot devia ușor față de rezultatele obținute cu metoda de referință, este necesar a menționa în raportul analitic metoda de analiză utilizată pentru determinarea conținutului de proteine brute.

D. DETERMINAREA UREEI

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinarea conținutului de uree din furaje.

2. Principiu

Eșantionul este pus în suspensie în apă, în care s-a adăugat un produs de limpezire. Suspensia se filtrează. Conținutul în uree al filtratului este determinat după adăugarea de 4-dimetilaminobenzaldehidă (4-DMAB), prin măsurarea densității optice la o lungime de undă de 420 nm.

3. Reactivi

4. Aparatură

5. Procedură

5.1. Analiza eșantionului

Se cântăresc 2 g de eșantion cu abatere de 1 mg și se introduc împreună cu 1 g de cărbune activ (3.4) într-un balon gradat de 500 ml. Se adaugă 400 ml de apă și 5 ml de soluție Carrez I (3.2), se amestecă timp de aproximativ 30 secunde și se adaugă 5 ml de soluție Carrez II (3.3). Se amestecă timp de treizeci de minute în agitator. Se completează volumul cu apă, se agită și se filtrează.

Se îndepărtează 5 ml de filtrat transparent și incolor, se introduc în eprubete cu dop de sticlă șlefuită, se adaugă 5 ml de soluție de 4-DMAB (3.1) și se amestecă. Se introduc eprubetele într-o baie de apă la 20 oC (± 4 oC). După cincisprezece minute se măsoară densitatea optică a soluției de eșantion cu spectrofotometrul la 420 nm. Se compară cu soluția de reactivi pentru testul martor.

5.2. Curba de calibrare

Se îndepărtează volume de 1, 2, 4, 5 și 10 ml din soluția de uree (3.5), se introduc în baloanele gradate de 100 ml și se completează volumul cu apă. Se îndepărtează 5 ml din fiecare soluție, se adaugă în fiecare 5 ml de soluție 4-DMAB (3.1), se omogenizează și se măsoară densitatea optică conform indicațiilor de mai sus cu o soluție martor care conține 5 ml de 4-DMAB și 5 ml de apă în care nu există uree. Se trasează curba de calibrare.

6. Calculul rezultatelor

Se determină cantitatea de uree din eșantion cu ajutorul curbei de calibrare.

Se exprimă rezultatul ca procent din eșantion.

7. Observații

E. DETERMINAREA BAZELOR AZOTATE VOLATILE

I. PRIN MICRODIFUZIE

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinare conținutului de baze azotate volatile, exprimate ca amoniac, din furaje.

2. Principiu

Eșantionul este supus extracției cu apă, iar soluția este limpezită și filtrată. Bazele azotate volatile sunt dislocate prin microdifuzie cu ajutorul unei soluții de carbonat de potasiu, colectate într-o soluție de acid boric și titrate cu acid sulfuric.

3. Reactivi

4. Aparatură

5. Procedură

Se cântăresc 10 g de eșantion cu abatere de 1 mg și se introduc împreună cu 100 ml de apă într-un balon gradat de 200 ml. Se amestecă sau se agită în agitator timp de 30 de minute. Se adaugă 50 ml de soluție de acid tricloracetic (3.1), se completează volumul cu apă, se agită cu putere și se filtrează printr-un un filtru cutat.

Cu ajutorul unei pipete se introduce 1 ml de soluție de acid boric (3.3) în partea centrală a celulei Conway și 1 ml de filtrat de eșantion în coroana celulei. Se acoperă parțial cu ajutorul unui capac lubrifiat. Se picură cu rapiditate 1 ml de soluție saturată de carbonat de potasiu (3.4) în coroană și se închide capacul astfel încât celula este ermetizată. Se întoarce celula cu precauție, rotind-o în plan orizontal, astfel încât cei doi reactivi se amestecă. Se lasă la incubat fie timp de cel puțin patru ore la temperatura camerei, fie timp de o oră la 40 oC.

Cu ajutorul unei microbiurete (4.3), se titrează bazele volatile din soluția de acid boric cu acid sulfuric (3.5).

Se efectuează un test martor aplicând aceeași procedură, dar fără a analiza un eșantion.

6. Calculul rezultatelor

1 ml de H2SO40,01 mol/litru corespunde la 0,34 mg de amoniac.

Se exprimă rezultatul ca procent din eșantion.

Repetabilitate

Diferența dintre rezultatele obținute în două determinări paralele efectuate pe același eșantion nu depășește:

7. Observație

Dacă conținutul în amoniac al eșantionului depășește 0,6 %, se diluează filtratul inițial.

CELULA CONWAY

Scara 1/1

II. PRIN DISTILARE

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinarea conținutului de baze azotate volatile, exprimate ca amoniac, a făinii din pește care practic nu conține deloc uree. Ea este aplicabilă doar în cazul unui conținut în amoniac mai mic de 0,25 %.

2. Principiu

Eșantionul este supus extracției cu apă, iar soluția este limpezită și filtrată. Bazele azotate volatile sunt dislocate la punctul de fierbere prin adăugare de oxid de magneziu și colectate într-o cantitate determinată de acid sulfuric, al cărui exces este retitrat cu o soluție de hidroxid de sodiu.

3. Reactivi

4. Aparatură

5. Procedură

Se cântăresc 10 g de eșantion cu abatere de 1 mg și se introduc împreună cu 100 ml de apă într-un balon gradat de 200 ml. Se amestecă sau se agită în agitator timp de 30 de minute. Se adaugă 50 ml de soluție de acid tricloracetic (3.1), se completează volumul cu apă, se agită cu putere și se filtrează printr-un un filtru cutat.

Se prelevează o cantitate de filtrat limpede adecvată pentru conținutul în baze azotate volatile presupus (100 ml este de obicei suficient). Se diluează la 200 ml și se adaugă 2 g de oxid de magneziu (3.2), precum și câteva picături de emulsie antispumantă (3.3). Soluția trebuie să fie alcalină la testul cu turnesol; dacă nu este, se adaugă oxid de magneziu (3.2). Se continuă ca la punctul 5.2 și 5.3 al metodei de analiză pentru determinarea conținutului de proteine brute (partea C a prezentei anexe).

Se efectuează un test martor aplicând aceeași procedură, dar fără a analiza un eșantion.

6. Calculul rezultatelor

1 ml de H2SO40,05 mol/litru corespunde la 1,7 mg de amoniac.

Se exprimă rezultatul ca procent din eșantion.

Repetabilitate

Diferența dintre rezultatele obținute în două determinări paralele efectuate pe același eșantion nu depășește, în valoare relativă, 10 % amoniac.

F. DETERMINAREA AMINOACIZILOR (CU EXCEPȚIA TRIPTOFANULUI)

1. Obiectiv și domeniu de aplicare

Această metodă permite determinarea aminoacizilor liberi (sintetici și naturali) și totali (legați în peptide și liberi) din furaje, folosind un analizator de aminoacizi. Ea este aplicabilă următorilor aminoacizi: cist(e)ină, metionină, lizină, treonină, alanină, arginină, acid aspartic, acid glutamic, glicină, histidină, izoleucină, leucină, fenilalanină, prolină, serină, tirozină și valină.

Metoda nu deosebește sărurile aminoacizilor și nu permite diferențierea între formele D și L ale aminoacizilor. Ea nu este valabilă pentru determinarea triptofanului sau a analogilor hidroxilați ai aminoacizilor.

2. Principiu

2.1. Aminoacizi liberi

Aminoacizii liberi se extrag cu acid clorhidric diluat. Macromoleculele azotate coextrase se precipită cu acid sulfosalicilic și se îndepărtează prin filtrare. Soluția filtrată se ajustează la pH-ul de 2,2. Aminoacizii se separă prin cromatografie cu schimb de ioni și se determină prin reacție cu ninhidrină cu detecție fotometrică la 570 nm.

2.2. Aminoacizi totali

Procedura aleasă depinde de aminoacizii care sunt analizați. Cist(e)ina și metionina trebuie oxidate la acid cisteic și, respectiv, metionin sulfonă înainte de hidroliză. Tirozina trebuie determinată în hidrolizate de eșantioane neoxidate. Toți ceilalți aminoacizi enumerați la punctul 1 se pot determina fie în eșantionul oxidat, fie în eșantionul neoxidat.

Oxidarea se realizează la 0 oC cu ajutorul unui amestec de acid performic și fenol. Reactivul de oxidare în exces se descompune cu disulfit de sodiu. Eșantionul oxidat sau neoxidat se hidrolizează cu acid clorhidric (3.20) timp de 23 de ore. Hidrolizatul se ajustează la pH-ul de 2,2. Aminoacizii se separă prin cromatografie cu schimb de ioni și se determină prin reacție cu ninhidrină folosind detecția fotometrică la 570 nm (440 nm pentru prolină).

3. Reactivi

Trebuie utilizată apă dublu distilată sau apă de calitate echivalentă (conductivitate < 10 μS).

3.17. Soluție de hidroxid de sodiu, c = 7,5 mol/l

3.18. Soluție de hidroxid de sodiu, c = 1 mol/l

3.20. Mixtură de hidroliză, c = 6 mol HCl/l conținând 1 g de fenol/l:

3.21. Mixtură de extracție, c = 0,1 mol HCl/l conținând 2 % tiodiglicol: se iau 8,2 ml de HCl (3.7), se diluează cu aproximativ 900 ml de apă, se adaugă 20 ml de tiodiglicol (3.9) și se completează cu apă până la 1 litru (nu se amestecă direct 3.7 și 3.9).

3.24. Soluție tampon de citrat, c = 0,2 mol Na+/l, pH 2,2:

3.27. Soluții etalon de aminoacizi. Aceste soluții se păstrează la o temperatură sub 5 oC.

c = 2,5 μmol/ml pentru fiecare, în acid clorhidric.

Se dizolvă 0,2115 g de acid cisteic (3.16.2) și 0,2265 g de metionin sulfonă (3.16.3) în soluție tampon de citrat (3.24) într-un balon gradat de 1 litru și se completează până la semn cu soluție tampon de citrat. Se păstrează la o temperatură sub 5 oC, nu mai mult de 12 luni. Această soluție nu se utilizează dacă soluția etalon stoc (3.27.1) conține acid cisteic și metionin sulfonă.

3.27.2. Soluție etalon stoc de acid cisteic și metionin sulfonă, c = 1,25 μmol/ml.

Se dizolvă 0,656 g de norleucină (3.13) în soluție tampon de citrat (3.24) într-un balon gradat și se completează cu soluție tampon de citrat până la 250 ml. Se păstrează la o temperatură sub 5 oC, nu mai mult de 6 luni.

3.27.3. Soluție etalon stoc de etalon intern, de exemplu, norleucină, c = 20 μmol/ml.

Se păstrează la o temperatură sub 5 oC, nu mai mult de 3 luni.

3.27.4. Soluție de calibrare a aminoacizilor standard pentru utilizare cu hidrolizate, c = 5 nmol/50 μl de acid cisteic și metionin sulfonă și c = 10 nmol/50 μl din ceilalți aminoacizi. Se dizolvă 2,2 g de clorură de sodiu (3.10) într-un pahar de laborator de 100 ml care conține 30 ml soluție tampon de citrat (3.24). Se adaugă 4 ml de soluție etalon stoc de aminoacizi (3.27.1), 4 ml soluție etalon stoc de acid cisteic și metionin sulfonă (3.27.2) și 0,5 ml soluție etalon stoc de etalon intern (3.27.3), dacă este cazul. Se ajustează pH-ul la valoarea 2,2 cu hidroxid de sodiu (3.18).

Se păstrează la o temperatură sub 5 oC, nu mai mult de 3 luni.

4. Aparatură

4.9. Analizor de aminoacizi sau echipament HPLC cu coloană schimbătoare de ioni, dispozitiv pentru ninhidrină, derivare post-coloană și detector fotometric.

Coloana este umplută cu rășini de polistiren sulfonat capabile să separe aminoacizii unul de altul, precum și de materiale care conțin ninhidrină. Fluxul din liniile cu soluție tampon și ninhidrină este asigurat de pompe care au o stabilitate a fluxului de ±0,5 % în perioada care include atât funcționarea în vederea calibrării standardului, cât și analiza eșantionului.

În cazul unor analizori de aminoacizi se pot utiliza proceduri de hidrolizare în care hidrolizatul are o concentrație de sodiu de c = 0,8 mol/l și conține întreaga cantitate de acid formic rezidual din etapa de oxidare. Alți analizori nu oferă o separare satisfăcătoare a anumitor aminoacizi dacă hidrolizatul conține exces de acid formic și/sau concentrații mari de ioni de sodiu. În acest caz, volumul de acid se reduce prin evaporare la aproximativ 5 ml după hidroliză și înainte de ajustarea pH-ului. Evaporarea se face sub vid, la o temperatură maximă de 40 oC.