2007D0589 — RO — 01.01.2008 — 000.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

►B DECIZIA COMISIEI din 18 iulie 2007 de stabilire a unor orientări privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului [notificată cu numărul C(2007) 3416] (Text cu relevanță pentru SEE) (2007/589/CE) (JO L 229, 31.8.2007, p.1)

Astfel cum a fost modificat prin:

Jurnalul Oficial No page date ►M1 DECIZIA COMISIEI din 17 decembrie 2008 L 24 18 28.1.2009









▼B

DECIZIA COMISIEI

din 18 iulie 2007

de stabilire a unor orientări privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului

[notificată cu numărul C(2007) 3416]

(Text cu relevanță pentru SEE)

(2007/589/CE)







COMISIA COMUNITĂȚILOR EUROPENE, având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, având în vedere Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de instituire a unui program de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului ( 1 ), în special articolul 14 alineatul (1), întrucât: (1) Monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră, realizate în conformitate cu orientările prevăzute în prezenta decizie, trebuie să fie complete, coerente, transparente și precise pentru buna funcționare a programului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră stabilit prin Directiva 2003/87/CE. (2) În timpul primului ciclu de conformitate a programului de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră care acoperea anul 2005, operatorii, verificatorii și autoritățile competente ale statelor membre au dobândit o primă experiență privind monitorizarea, verificarea și raportarea în conformitate cu Decizia 2004/156/CE a Comisiei din 29 ianuarie 2004 de stabilire a orientărilor pentru monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului ( 2 ). (3) În urma revizuirii Deciziei 2004/156/CE, a fost evident că orientările prevăzute în această decizie necesitau diverse modificări pentru a le face mai clare și mai eficiente din punct de vedere economic. Datorită numărului mare de modificări aduse, este necesară înlocuirea Deciziei 2004/156/CE. (4) Este necesară facilitarea aplicării orientărilor pentru instalații cu emisii declarate medii verificate, inferioare valorii de 25 000 de tone de CO2 pe an în timpul perioadei de comercializare anterioare, precum și pentru continuarea armonizării și clarificarea problemelor tehnice. (5) Dacă a fost cazul, s-au luat în considerare recomandările privind monitorizarea gazelor cu efect de seră formulate de Grupul Interguvernamental privind Schimbările Climatice (IPCC), Organizația Internațională de Standardizare (ISO), Inițiativa de protocol privind gazele cu efect de seră a Consiliului mondial de afaceri privind dezvoltarea continuă (WBCSD) și de către Institutul Mondial al Resurselor (WRI). (6) Informațiile oferite de către operatori în conformitate cu prezenta decizie ar trebui să faciliteze atribuirea încrucișată a emisiilor declarate în temeiul Directivei 2003/87/CE cu emisiile declarate Registrului european al emisiilor și transferului de poluanți (EPRTR) înființat prin Regulamentul (CE) nr. 166/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 ianuarie 2006 de instituire a unui registru european al emisiilor și transferului de poluanți și de modificare a Directivelor 91/689/CEE și 96/61/CE ale Consiliului ( 3 ), precum și cu emisiile declarate în inventarele naționale, folosind diferitele categorii de sursă ale Grupului Interguvernamental privind Schimbările Climatice (IPCC). (7) Prin creșterea eficacității globale a costului metodelor de monitorizare, fără a compromite exactitatea datelor de emisie raportate și integritatea totală a sistemelor de monitorizare, operatorii și autoritățile competente ar trebui să-și poată îndeplini, în general, obligațiile în temeiul Directivei 2003/87/CE, cu costuri semnificativ reduse. Acest lucru se aplică, în special, instalațiilor care folosesc combustibili de biomasă puri și micilor emițători. (8) Cerințele de raportare au fost aliniate cu cele prevăzute la articolul 21 din Directiva 2003/87/CE. (9) Cerințele pentru planul de monitorizare au fost clarificate și restricționate, pentru a reflecta mai bine importanța acestuia în vederea asigurării unei raportări corecte și a unor rezultate de verificare fiabile. (10) Tabelul 1, care prevede cerințele minime stabilite în anexa I, trebuie folosit în permanență. Rubricile specifice din acest tabel au fost revizuite pe baza informațiilor colectate de statele membre, agenți și verificatori, având în vedere modificările aduse dispozițiilor privind emisiile de ardere provenite din activitățile specificate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și modificările aduse orientărilor specifice activității și care ar trebui să reflecte, în prezent, un echilibru adecvat între eficacitatea costului și precizie. (11) A fost introdusă o metodă alternativă cu praguri de incertitudine minime pentru a furniza o soluție alternativă pentru monitorizarea emisiilor provenite de la instalații foarte specifice sau foarte complexe, cu excepția instalațiilor cărora li se aplică metoda graduală și care permite elaborarea unei metode de monitorizare complet personalizată. (12) Dispozițiile privind CO2 inerent și CO2 transferat, care intră sau ies din instalațiile aflate sub incidența Directivei 2003/87/CE, sub formă de substanță pură sau de combustibil, au fost clarificate și înăsprite pentru a armoniza și mai mult cu cerințele de raportare ale statelor membre, conform Protocolului de la Kyoto la Convenția-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice. (13) Lista factorilor de emisie de referință a fost extinsă și reactualizată, folosind informații provenite din orientările din 2006 ale Grupului interguvernamental privind schimbările climatice, denumit în continuare „orientările IPCC”. De asemenea, pe baza orientărilor IPCC, lista a fost extinsă în ceea ce privește valorile de referință ale puterilor calorice nete ale unei game largi de combustibili. (14) Secțiunea privind controlul și verificarea a fost revăzută și revizuită în vederea îmbunătățirii consecvenței conceptuale și lingvistice cu recomandările formulate de Cooperarea europeană pentru acreditare (EA), Comitetul European pentru Standardizare (CEN) și ISO. (15) În ceea ce privește stabilirea proprietăților combustibilului și materialului, cerințele privind utilizarea rezultatelor provenite de la laboratoarele analitice și de la analizatorii de gaz on-line au fost clarificate, luând în considerare experiența privind punerea în aplicare a cerințelor respective în statele membre în timpul primei perioade de comercializare. Au fost, de asemenea, prevăzute cerințe suplimentare privind metodele și frecvențele de eșantionare. (16) Pentru a îmbunătăți eficacitatea costului în ceea ce privește instalațiile cu emisii anuale de mai puțin de 25 000 de tone de CO2 fosil, au fost adăugate anumite excepții de la cerințele specifice aplicabile, în general, instalațiilor. (17) Utilizarea factorilor de oxidare în scopul metodologiei de monitorizare a devenit opțională în ceea ce privește procesele de ardere. S-a adăugat metoda bilanțului masic pentru instalațiile care produc negru de fum și pentru terminalele de procesare a gazului. Cerințele în materie de incertitudine în ceea ce privește determinarea emisiilor provenite din arderi au fost reduse pentru a reflecta condițiile tehnice specifice ale acestor instalații. (18) Din cauza problemelor semnalate în timpul primei perioade de raportare în ceea ce privește nivelul de precizie realizabil, metoda bilanțului masic nu trebuie să facă parte din orientările specifice activității pentru rafinăriile de petrol mineral prevăzute în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Recomandările privind regenerarea cracării catalitice sau regenerarea prin alte procedee de cataliză și cele privind emisiile de cocs flexibil au fost revizuite pentru a reflecta condițiile tehnice specifice ale acestor instalații. (19) Dispozițiile și pragurile privind aplicarea metodei bilanțului masic au fost înăsprite pentru instalațiile care produc cocs, sinter, fier și oțel. Factorii de emisie din orientările IPCC au fost adăugați. (20) Terminologia și metodele pentru instalațiile care produc clincher și pentru instalațiile care produc var au fost aliniate practicilor comerciale ale sectoarelor care intră sub incidența prezentei decizii. Utilizarea datelor de activitate, a factorului de emisie și de conversie s-a conformat celorlalte activități reglementate de Directiva 2003/87/CE. (21) În anexa IX au fost prevăzuți factori de emisie suplimentari pentru instalații din industria sticlei. (22) Cerințele în materie de incertitudine în ceea ce privește emisiile rezultate din calcinarea materiilor prime pentru instalațiile din industria ceramică au fost făcute mai puțin riguroase pentru a reflecta mai bine situațiile în care argila provine direct din cariere. Metoda bazată exclusiv pe producție nu mai trebuie utilizată din cauza aplicabilității sale limitate, constatată în timpul primului ciclu de raportare. (23) Este necesară adăugarea de orientări specifice de determinare a emisiilor de gaze cu efect de seră, prin sisteme de măsurare continuă a emisiilor, pentru a facilita utilizarea consecventă a metodelor de monitorizare care au la bază măsurile, în conformitate cu articolele 14 și 24 și cu anexa IV la Directiva 2003/87/CE. (24) Prezenta decizie nu prevede recunoașterea activităților care privesc captarea și stocarea carbonului, care presupune o modificare a Directivei 2003/87/CE sau introducerea acestor activități, în conformitate cu articolul 24 din această directivă. (25) Orientările prevăzute în anexele la prezenta decizie stabilesc noile criterii detaliate în vederea monitorizării și raportării emisiilor de gaze cu efect de seră care rezultă din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Aceste orientări sunt specifice acestor activități, pe baza principiilor de monitorizare și raportare stabilite în anexa IV la prezenta directivă, care se aplică de la 1 ianuarie 2008. (26) Articolul 15 din Directiva 2003/87/CE solicită statelor membre să se asigure că rapoartele prezentate de către operatori sunt verificate în conformitate cu criteriile stabilite în anexa V la această directivă. (27) Se preconizează o nouă revizuire a orientărilor stabilite în prezenta decizie în termen de doi ani de la data punerii în aplicare a acesteia. (28) Măsurile prevăzute în prezenta decizie sunt conforme cu avizul Comitetului înființat în conformitate cu articolul 8 din Decizia 93/389/CEE ( 4 ), întrucât: ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:







Articolul 1

▼M1

Orientările privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate în urma activităților enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și a activităților incluse în temeiul articolului 24 alineatul (1) din directiva respectivă sunt stabilite în anexele la prezenta decizie.

▼B

Aceste orientări se bazează pe principiile stabilite în anexa IV la directiva menționată anterior.

Articolul 2

Decizia 2004/156/CE se abrogă la data prevăzută la articolul 3.

Articolul 3

Prezenta decizie se aplică de la 1 ianuarie 2008.

Articolul 4

Prezenta decizie se adresează statelor membre.









LISTA ANEXELOR

Anexa I: Orientări generale Anexa II: Orientări privind emisiile de ardere rezultate din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa III: Orientări specifice activități privind rafinăriile de petrol menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa IV: Orientări specifice privind cuptoarele de cocsificare menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa V: Orientări specifice activități privind instalațiile de prăjire și de sinterizare a minereurilor metalice menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VI: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a fontei și a oțelului, inclusiv instalațiile de turnare continuă, menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VII: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a cimentului și a clincherului menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa VIII: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a varului menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa IX: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a sticlei menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa X: Orientări specifice activități privind instalațiile de producție a produselor ceramice menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa XI: Orientări specifice privind instalațiile de producție a celulozei și a hârtiei menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE Anexa XII: Orientări privind determinarea emisiilor de gaze cu efect de seră prin sisteme de măsurare continuă a emisiilor prăjire și de sinterizare a minereurilor metalice ▼M1 Anexa XIII: Orientări specifice în vederea determinării emisiilor de protoxid de azot (N2O) rezultate în urma producerii de acid azotic, acid adipic, caprolactamă, glioxal și acid glioxilic ▼B









ANEXA I

ORIENTĂRI GENERALE

CUPRINS 1. Introducere 2. Definiții 3. Principii de monitorizare și raportare 4. Monitorizarea emisiilor de gaze cu efect de seră 4.1. Limite 4.2. Metode bazate pe calcul și măsurare 4.3. Planul de monitorizare 5. Metode bazate pe calcul pentru emisiile de CO2 5.1. Formule de calcul 5.2. Nivelurile metodelor 5.3. Metoda alternativă 5.4. Date de activitate 5.5. Factori de emisie 5.6. Factori de oxidare și de conversie 5.7. CO2 transferat 6. Metode bazate pe măsurare 6.1. Generalități 6.2. Nivelurile metodelor bazate pe măsurare 6.3. Alte proceduri și cerințe 7. Evaluarea gradului de incertitudine 7.1. Calculul 7.2. Măsurarea 8. Raportarea 9. Conservarea informațiilor 10. Controlul și verificarea 10.1. Obținerea și tratarea datelor 10.2. Sistemul de control 10.3. Activități de control 10.3.1. Proceduri și responsabilități 10.3.2. Asigurarea calității 10.3.3. Revizuirea și validarea datelor 10.3.4. Procese externalizate 10.3.5. Corecții și măsuri rectificative 10.3.6. Registre și documentare 10.4. Verificarea 10.4.1. Principii generale 10.4.2. Metoda de verificare 11. Factori de emisie 12. Lista biomaselor neutre din punctul de vedere al CO2 13. Determinarea datelor și a factorilor specifici 13.1. Determinarea valorilor calorice nete și a factorilor de emisie ai combustibililor 13.2. Determinarea factorilor de oxidare specifici 13.3. Determinarea factorilor de emisie de proces, a factorilor de conversie și a datelor privind compoziția 13.4. Determinarea fracțiunii de biomasă 13.5. CerinȚe privind determinarea proprietăȚilor combustibililor Și materialelor Și măsurarea continuă a emisiilor 13.5.1. Utilizarea laboratoarelor acreditate 13.5.2. Utilizarea laboratoarelor neautorizate 13.5.3. Analizatori de gaze on-line și cromatografe de gaze 13.6. Metode de eșantionare și frecvența analizelor 14. Formatul de raportare 14.1. Identificarea instalației 14.2. Activități generale și emisii în cadrul unei instalații 14.3. Emisii de ardere (calcul) 14.4. Emisii de proces (calcul) 14.5. Metoda bilanțului masic 14.6. Metoda bazată pe măsurare 14.7. Raportarea emisiilor de N2 pentru instalaȚiile de producere de acid azotic, acid adipic, caprolactamă, glioxal Și acid glioxilic 15. Categorii de raportare 15.1. Format de raportare IPCC 15.2. Codul categoriei de sursă 16. Cerințe privind instalațiile cu emisii reduse

1. INTRODUCERE

Prezenta anexă conține orientările generale privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră rezultate din activitățile menționate în raport cu aceste activități în anexa I la Directiva 2003/87/CE. Orientări suplimentare privind emisiile specifice activității sunt stabilite în anexele II-XI.

2. DEFINIȚII

▼M1

În sensul prezentei anexe și al anexelor II-XIII, se aplică definițiile din Directiva 2003/87/CE.

▼B

1. Pe lângă acestea, se adaugă următoarele definiții: (a) „activități” înseamnă activitățile enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE; (b) „autoritate competentă” înseamnă autoritate competentă sau autoritățile desemnate în conformitate cu articolul 18 din Directiva 2003/87/CE; (c) „sursă de emisie” înseamnă o parte identificabilă separat (punct sau proces) dintr-o instalație care generează emisii de gaze cu efect de seră importante; (d) „flux de surse” înseamnă un tip de combustibil specific, de material brut sau de produs care dă naștere la emisii de gaze cu efect de seră importante, la una sau mai multe surse de emisie ca urmare a consumării sau a producerii acesteia; (e) „metodologia de monitorizare” înseamnă totalitatea metodelor utilizate de către un operator pentru determinarea emisiilor rezultate de la o anumită instalație; (f) „plan de monitorizare” înseamnă o documentație detaliată, completă și transparentă a metodologiei de monitorizare a unei instalații specifice, inclusiv documentația privind obținerea datelor și activitățile de tratare a acestora, precum și sistemul de control al corectitudinii acestora; ▼M1 (g) „nivel” înseamnă un element specific al unei metodologii pentru determinarea datelor privind activitatea, a factorilor de emisie, a emisiei anuale, a mediei orare anuale a emisiilor și a factorilor de oxidare sau de conversie; ▼B (h) „anual” înseamnă o perioadă de timp care acoperă un an calendaristic de la 1 ianuarie până la 31 decembrie; (i) „perioadă de raportare” înseamnă un an calendaristic în timpul căruia emisiile trebuie monitorizate și raportate; (j) „perioadă de comercializare” înseamnă o fază anuală multiplă din programul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (de exemplu, 2005-2007 sau 2008-2012) pentru care statul membru a stabilit un plan național de alocare, în conformitate cu articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2003/87/CE.

2. Următoarele definiții se aplică în legătură cu emisiile, combustibilii și materialele: (a) „emisii de ardere” înseamnă emisii de gaze cu efect de seră care se produc în timpul reacției exoterme a combustibilului cu oxigenul; (b) „emisii de proces” înseamnă emisii de gaze cu efect de seră, altele decât emisiile de ardere, care apar în urma reacțiilor deliberate și involuntare între substanțe sau în urma transformării acestora, inclusiv reducerea chimică sau electrolitică a minereurilor metalifere, descompunerea termică a substanțelor, precum și obținerea substanțelor utilizate ca produs sau materie primă; (c) „CO2 inerent” înseamnă CO2 care face parte dintr-un combustibil; (d) „prudent” înseamnă că se definește un set de ipoteze pentru a evita orice subestimare a emisiilor anuale; (e) „lot” înseamnă o cantitate de combustibil sau de materie primă eșantionată în mod reprezentativ, caracterizată și transferată într-un singur transport sau în mod continuu de-a lungul unei anumite perioade de timp; (f) „combustibili tranzacționați în scop comercial” înseamnă combustibili care au o compoziție specifică, tranzacționați în mod liber și frecvent, dacă lotul respectiv a fost tranzacționat între părți independente din punct de vedere economic, inclusiv toți combustibilii comerciali standard, gazul natural, petrolul ușor și greu, cărbunele, cocsul de petrol; (g) „materii prime tranzacționate în scop comercial” înseamnă materii care au o compoziție specială, tranzacționate în mod liber și frecvent, dacă lotul respectiv a fost tranzacționat între părți independente din punct de vedere economic; (h) „combustibil comercial standard” înseamnă combustibili comerciali standardizați la nivel internațional care prezintă un interval de încredere de 95 % de cel mult ± 1 % pentru valoarea calorică specificată, inclusiv combustibilul gazos, petrolul ușor, benzina, petrolul lampant, kerosenul, etanul, propanul și butanul.

3. Următoarele definiții se aplică în legătură cu măsurarea: (a) „acuratețe” înseamnă apropierea dintre rezultatul unei măsurări și valoarea reală a cantității în cauză (sau o valoare de referință determinată empiric, folosind materiale de calibrare și metode de standardizare acceptate și identificabile la nivel internațional), luând în considerare atât factorii accidentali, cât și cei sistematici; (b) „incertitudine” înseamnă un parametru asociat rezultatului determinării unei cantități, care caracterizează dispersia valorilor care ar putea fi, în mod logic, atribuite cantității în cauză, incluzând efectele factorilor sistematici, precum și ale factorilor accidentali și care se exprimă în procente și descrie un interval de încredere situat în jurul valorii medii care cuprinde 95 % din valorile sugerate, luând în considerare orice asimetrie a distribuirii valorilor; (c) „media aritmetică” înseamnă suma tuturor membrilor unui set de valori împărțită la numărul articolelor care fac parte din set; (d) „măsurare” înseamnă un set de operații care au drept scop determinarea valorii unei cantități; (e) „instrument de măsurare” înseamnă un dispozitiv destinat a fi utilizat pentru a face măsurări, singur sau împreună cu dispozitive suplimentare; (f) „sistem de măsurare” înseamnă un set complet de instrumente de măsurare și alte echipamente, precum echipamentul pentru eșantionare și procesarea datelor, utilizat pentru determinarea variabilelor, cum ar fi datele de activitate, conținutul de carbon, puterea calorică sau factorul de emisie al emisiilor de CO2; (g) „calibrare” înseamnă setul de operații care stabilesc, în condiții specifice, relațiile dintre valorile indicate printr-un instrument de măsurare sau sistem de măsurare ori valorile reprezentate de o măsură materializată sau de un material de referință și de valorile corespunzătoare ale unei cantități obținute printr-un standard de referință; (h) „măsurarea continuă a emisiilor” înseamnă un set de operații care au drept scop determinarea valorii unei cantități prin măsurări periodice (mai multe pe oră), care aplică fie măsurări in situ la coșul de emisie, fie procedee de extracție în care instrumentul de măsurare se află în apropierea coșului; nu include metodele de măsurare bazate pe colectarea de eșantioane individuale din coș; (i) „condiții standard” înseamnă temperatură de 273,15 K (adică 0 oC) și condiții de presiune de 101 325 Pa care definesc metrii cubi normali (Nm3).

4. Se aplică următoarele definiții în ceea ce privește metodologiile bazate pe calcul și metodologiile bazate pe măsurare în vederea stabilirii emisiilor de CO2: (a) „costuri excesive” înseamnă costuri disproporționate față de beneficiile globale ale măsurării în cauză, astfel cum au fost stabilite de autoritatea competentă. În ceea ce privește alegerea nivelurilor, pragul poate fi definit ca fiind valoarea cotelor corespunzătoare îmbunătățării nivelului de precizie. Pentru măsurile care sporesc calitatea emisiilor raportate, dar fără efect direct asupra preciziei, costul excesiv poate corespunde unui procent care depășește pragul indicativ de 1 % din valoarea medie a datelor privind emisiile disponibile raportate pentru perioada de comercializare anterioară. Pentru instalațiile pentru care nu există date istorice, datele provenind de la instalații reprezentative care îndeplinesc activități identice sau similare sunt utilizate drept referință și sunt adaptate în funcție de capacitatea instalațiilor în cauză. (b) „realizabil din punct de vedere tehnic” înseamnă că resursele tehnice necesare pentru îndeplinirea exigențelor unui sistem propus pot fi obținute de către operator într-o perioadă de timp cerută; (c) „factori sursă de minimis” înseamnă un grup de factori sursă minori selectați de către operator și care emit împreună anual cel mult 1 kilotonă de CO2 fosil sau care contribuie cu mai puțin de 2 % (până la o contribuție totală maximă de 20 kilotone de CO2 fosil pe an) la totalul emisiilor anuale de CO2 ale instalației respective, înainte de scăderea CO2 transferat, luându-se în considerare valoarea cea mai ridicată în termeni de emisii absolute; (d) „factori sursă majori” înseamnă un grup de factori sursă care nu aparțin grupului „factori sursă minori”; (e) „factori sursă minori” înseamnă factorii sursă selectați de către operator care emit împreună 5 kilotone de CO2 sau mai puțin pe an sau care contribuie cu mai puțin de 10 % (până la o contribuție totală maximă de 100 de kilotone de CO2 fosil pe an) la totalul emisiilor anuale de CO2 ale unei instalații, înainte de scăderea CO2 transferat, luându-se în considerare valoarea cea mai ridicată în termeni de emisii absolute; (f) „biomasă” înseamnă materie organică nefosilizată și biodegradabilă care provine din plante, animale și microorganisme, inclusiv produse, produse adiționale, reziduuri și deșeuri din agricultură, silvicultură și alte industrii conexe, precum și resturile organice nefosilizate și biodegradabile ale deșeurilor industriale și urbane, inclusiv gazele și lichidele recuperate din descompunerea materiei organice nefosilizate și biodegradabile; (g) „pur” referitor la o substanță înseamnă că o materie sau un combustibil conține cel puțin 97 % (cu referire la masă) din substanța sau elementul specificat, conform clasificării comerciale a „purum-ului”. În cazul biomasei, „pur” se referă la fracțiunea de carbon organic în cantitatea totală de carbon conținut de combustibil sau materie; (h) „metoda echilibrului energetic” înseamnă o metodă de estimare a cantității de energie utilizată drept combustibil într-un cazan, calculată ca sumă a căldurii utilizabile și a tuturor pierderilor semnificative de căldură prin radiație, transmitere sau prin gaz rezidual.

5. Controlului și verificării li se aplică următoarele definiții: (a) „riscuri de control” înseamnă susceptibilitatea unui parametru din raportul de emisii anual de a conține declarații materiale inexacte, fapt care nu este împiedicat, identificat și corectat la timp de către sistemul de control; (b) „risc de identificare” înseamnă riscul că un verificator nu va identifica o declarație materială inexactă sau o nonconformitate materială; (c) „risc inerent” înseamnă susceptibilitatea unui parametru din raportul de emisii anual de a conține declarații materiale inexacte, presupunând că nu au existat activități de control asociate; (d) „risc de verificare” înseamnă riscul că un verificator exprimă o verificare neadecvată. Riscul de verificare este o funcție a riscurilor inerente, riscurilor de control și a riscului de identificare; (e) „siguranță rezonabilă” înseamnă un nivel de siguranță ridicat, dar nu absolut, exprimat oficial în avizul de verificare, indiferent că raportul de emisii supus verificării nu conține declarații materiale inexacte sau că instalația nu prezintă neregularități materiale; (f) „nivelul materialității” înseamnă pragul cantitativ sau punctul critic folosite pentru a determina evaluarea de verificare adecvată referitoare la datele de emisie raportate în raportul de emisii anual; (g) „nivelul de siguranță” înseamnă măsura în care verificatorul are siguranța că, prin concluziile de verificare, s-a dovedit sau nu că informațiile privind o instalație raportate în raportul de emisie anual nu conțin declarații materiale inexacte; (h) „neregularitate” înseamnă orice act sau omiterea unui act din partea unei instalații care este verificată, în mod intenționat sau accidental, ce contravine cerințelor stabilite în planul de monitorizare aprobat de către autoritatea competentă, în temeiul autorizației instalației; (i) „neregularitate materială” înseamnă o neregularitate a cerințelor existentă în planul de monitorizare aprobat de către autoritatea competentă, cu încuviințarea instalației, ar putea conduce la un mod diferit de abordare a instalației de către autoritatea competentă; (j) „declarație materială inexactă” înseamnă o declarație inexactă (omitere, reprezentări false sau erori, cu excepția incertitudinii acceptabile) conținută în raportul de emisii anual care, conform aprecierii profesionale a verificatorului, ar putea afecta abordarea raportului de emisii anual de către autoritatea competentă, de exemplu, atunci când declarația inexactă depășește nivelul materialității; (k) „acreditare” înseamnă, în contextul verificării, întocmirea unei declarații de către un organism de acreditare pe baza deciziei acestuia, luată în urma unei evaluări detaliate a unui verificator și din care rezultă dovada formală a competenței și a independenței acestuia de a realiza verificarea, în conformitate cu cerințele specifice; (l) „verificare” înseamnă activitățile realizate de către un verificator pentru a furniza un aviz de verificare, în conformitate cu articolul 15 și cu anexa V la Directiva 2003/87/CE; (m) „verificator” înseamnă un organism de verificare competent, independent și acreditat sau o persoană responsabilă cu realizarea și raportarea procesului de verificare, în conformitate cu cerințele detaliate stabilite de către statul membru în temeiul anexei V la Directiva 2003/87/CE.

3. PRINCIPII DE MONITORIZARE ȘI RAPORTARE

Pentru a fi precise și verificabile, monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră, în conformitate cu Directiva 2003/87/CE, trebuie să se bazeze pe următoarele principii:

▼M1

Exhaustivitate.În cazul unei instalații, monitorizarea și raportarea vizează toate emisiile de proces și de ardere provenind de la toate sursele de emisie și fluxurile de surse aferente activităților enumerate în anexa I la Directiva 2003/87/CE și altor activități relevante incluse în temeiul articolului 24 din această directivă, precum și emisiile tuturor gazelor cu efect de seră indicate în legătură cu aceste activități, evitându-se totodată dubla contabilizare.

▼B

Coerență.Emisiile monitorizate și raportate trebuie să fie comparabile de-a lungul timpului. În acest scop, se vor folosi aceleași metodologii de monitorizare și seturi de date. Metodele de monitorizare pot fi modificate în conformitate cu dispozițiile prezentelor orientări, dacă acest lucru permite îmbunătățirea preciziei datelor raportate. Modificările aduse metodologiilor de monitorizare vor face obiectul unei aprobări din partea autorităților competente și vor fi documentate în totalitate conform prezentelor orientări.

Transparență.Datele de monitorizare, inclusiv presupunerile, referințele, datele de activitate, factorii de emisie, factorii de oxidare și factorii de conversie, sunt obținute, înregistrate, adunate, analizate și documentate astfel încât să permită reproducerea determinării emisiilor de către verificator și autoritatea competentă.

Precizie.Trebuie să se asigure că emisiile determinate nu se situează, în mod sistematic, nici peste și nici sub nivelul emisiilor reale. Sursele de incertitudine vor fi, în măsura posibilului, identificate și reduse. Se cuvine, de asemenea, să se vegheze ca măsurarea și calculul emisiilor să atingă un nivel de precizie maximă. Operatorul trebuie să asigure o siguranță rezonabilă a fiabilității emisiilor raportate. Emisiile sunt determinate, utilizând metodele de monitorizare adecvate stabilite în prezentele orientări. Orice alt echipament de măsurare sau de testare utilizat pentru a raporta datele de monitorizare trebuie să fie utilizat, întreținut, etalonat și verificat, în mod corect. Fișierele și alte instrumente utilizate pentru a stoca și a manipula datele de monitorizare nu trebuie să conțină nicio greșeală. Emisiile declarate și declarațiile conexe nu trebuie să conțină nicio declarație materială inexactă, să evite influențarea selecției și prezentarea informațiilor și să furnizeze un bilanț credibil și echilibrat cu privire la emisiile instalației.

Raportul cost-eficacitate.În cazul selectării unei metode de monitorizare, se cuvine să se pună în balanță efectele pozitive ale unei precizii mai mari cu cheltuielile suplimentare. În consecință, monitorizarea și raportarea emisiilor trebuie să vizeze nivelul de precizie cel mai ridicat, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri irațional de ridicate. Instrucțiunile date operatorului, în cazul metodei de monitorizare, trebuie să fie simple și logice, să evite operațiunile redundante și să țină seama de sistemele existente în instalație.

Fiabilitate.Utilizatorii trebuie să poată avea încredere într-un raport de emisie verificat, care trebuie să reprezinte ceea ce pretinde că reprezintă sau ceea ce trebuie, în mod rezonabil, să reprezinte.

Îmbunătățirea performanței în materie de monitorizare și raportare a emisiilor.Procesul verificării rapoartelor de emisie trebuie să constituie un instrument eficient și fiabil în sprijinul procedurilor de control și de asigurare a calității, furnizând informații pe care un operator să le poate folosi pentru a-și îmbunătăți performanța în monitorizarea și raportarea emisiilor.

4. MONITORIZAREA EMISIILOR DE GAZE CU EFECT DE SERĂ

4.1. LIMITE

Procesul de monitorizare și de raportare referitor la o instalație trebuie să acopere toate emisiile de gaze cu efect de seră relevante care provin din totalitatea surselor de emisie și/sau a fluxurilor legate de activitățile desfășurate în respectiva instalație și menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE, precum și din activitățile și gazele cu efect de seră incluse de către un stat membru în conformitate cu articolul 24 din Directiva 2003/87/CE.

Articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2003/87/CE prevede că autorizația de emisie de gaze cu efect de seră trebuie să conțină o descriere a activităților și a emisiilor provenite de la instalația respectivă. În consecință, toate sursele de emisie și fluxurile rezultate din activitățile menționate în anexa I la Directiva 2003/87/CE care trebuie monitorizate și raportate sunt menționate în autorizație. Articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2003/87/CE prevede că autorizațiile privind emisiile de gaze cu efect de seră conțin cerințe de monitorizare care menționează metoda de monitorizare și frecvența monitorizării.

Emisiile care provin de la motoare mobile cu combustie internă, utilizate în scopuri de transport, sunt excluse din categoria estimărilor de emisie.

Monitorizarea emisiilor include emisiile rezultate din operațiuni obișnuite și evenimente excepționale, inclusiv pornirea și oprirea instalației sau situații de urgență survenite în timpul perioadei de raportare.

În cazul în care capacitățile de producție separate sau combinate sau producțiile uneia sau mai multor activități, aparținând aceleiași subpoziții de activități din anexa I la Directiva 2003/87/CE, depășesc, într-o instalație sau într-un loc, respectivul prag menționat în anexă, toate emisiile din toate sursele de emisie și/sau fluxurile tuturor activităților menționate în anexă și care au legătură cu instalația sau locul respectiv sunt monitorizate și raportate.

Dacă o instalație de ardere adițională, precum o instalație combinată de producere a căldurii și a electricității, este considerată ca făcând parte dintr-o instalație ce desfășoară o altă activitate din anexa I sau este o instalație separată depinde de circumstanțele locale și este stabilit în autorizația de emitere de gaze cu efect de seră a instalației.

Toate emisiile unei instalații sunt atribuite acesteia, indiferent de exportul de căldură sau de electricitate către alte instalații. Emisiile asociate cu producerea de căldură sau de electricitate, care provin de la alte instalații, nu sunt atribuite instalației importatoare.

4.2. METODE BAZATE PE CALCUL ȘI MĂSURARE

Conform anexei IV la Directiva 2003/87/CE, emisiile pot fi determinate folosind una dintre următoarele metode:

— o metodă bazată pe calcul care determină emisiile provenite din fluxuri pe baza datelor de activitate obținute cu ajutorul sistemelor de măsurare și a parametrilor adiționali rezultați din analize de laborator sau factori standard;

— o metodă bazată pe măsurare care determină emisiile provenite de la o sursă de emisie, cu ajutorul unei măsurări continue a concentrației gazului de seră semnificativ existent în gazul de furnal sau a concentrației scurgerii de gaz.

Operatorul poate propune utilizarea unei metode bazată pe măsurare dacă poate demonstra că:

— din această metodă rezultă o valoare mai precisă a emisiilor anuale ale instalației, comparativ cu utilizarea metodei alternative bazate pe calcul, evitând, astfel, costuri excesive; și

— comparația între metoda bazată pe măsurare și cea bazată pe calcul se întemeiază pe un set identic de surse de emisie și fluxuri.

Utilizarea unei metode bazate pe măsurare este supusă aprobării autorității competente. Operatorul trebuie să verifice, pentru fiecare perioadă de raportare, emisiile măsurate cu ajutorul metodei bazate pe calcul, în conformitate cu dispozițiile secțiunii 6.3 litera (c).

Operatorul poate, cu aprobarea autorității competente, să combine metoda bazată pe măsurare cu cea bazată pe calcul pentru surse de emisie diferite și fluxuri care aparțin unei instalații. Operatorul asigură și demonstrează că nu există nicio lipsă și niciun calcul dublu al emisiilor.

4.3. PLANUL DE MONITORIZARE

Conform articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2003/87/CE, autorizațiile de emisie de gaze cu efect de seră conțin exigențe de monitorizare și specifică metoda de monitorizare și frecvența.

Metoda de monitorizare face parte din planul de monitorizare care este aprobat de către autoritatea competentă, conform criteriilor definite în prezenta secțiune și în subsecțiunile acesteia. Statul membru sau autoritățile sale competente asigură că metoda de monitorizare ce urmează să fie aplicată de către instalații este menționată fie în autorizația de emitere, fie, dacă acest lucru este conform Directivei 2003/87/CE, în norme generale obligatorii.

Autoritatea competentă verifică și aprobă planul de monitorizare pregătit de către operator, la începutul perioadei de raportare și din nou în urma oricărei modificări substanțiale a metodei de monitorizare aplicată unei instalații, după cum se menționează trei paragrafe mai jos.

Conform secțiunii 16, planul de monitorizare conține următoarele elemente:

(a) descrierea instalației și a activităților desfășurate de către instalație și care urmează să fie monitorizate;

(b) informații privind responsabilitățile privind monitorizarea și raportarea de la nivelul instalației;

(c) lista surselor de emisie și a fluxurilor ce urmează să fie monitorizate pentru fiecare activitate desfășurată în instalație;

(d) descrierea metodei bazate pe măsurare sau a metodei bazate pe calcul ce urmează să fie utilizată;

(e) lista și descrierea nivelurilor datelor activității, factorilor de emisie, factorilor de oxidare și de conversie pentru fiecare flux ce urmează să fie monitorizat;

(f) descrierea sistemelor de măsurare, caracteristicile și localizarea exactă a instrumentelor de măsurare ce urmează să fie utilizate pentru fiecare flux care urmează să fie monitorizat;

▼M1

(g) elemente care demonstrează respectarea pragurilor de incertitudine ale datelor privind activitatea și ale altor parametri (după caz) pentru nivelurile aplicate în cazul fiecărui flux de sursă și/sau sursă de emisie;

▼B

(h) dacă este cazul, descrierea metodei utilizate pentru eșantionarea combustibilului și a materialelor necesare pentru determinarea puterii calorice nete, a conținutului de carbon, a factorilor de emisie, a factorilor de oxidare și de conversie și a conținutului de biomasă pentru fiecare flux;

(i) descrierea surselor documentare sau a metodelor de analiză utilizate pentru determinarea puterilor calorice nete ale conținutului de carbon, a factorului de emisie, a factorului de oxidare, a factorului de conversie sau a fracțiunii de biomasă pentru fiecare flux;

(j) dacă este cazul, lista și descrierea laboratoarelor neautorizate și a procedurilor de analiză semnificative, inclusiv o listă a tuturor măsurilor de asigurare a calității, cum ar fi comparațiile între laboratoare descrise în secțiunea 13.5.2;

(k) dacă este cazul, descrierea sistemelor continue de măsurare a emisiei utilizate pentru monitorizarea unei surse de emisie, adică punctele de măsurare, frecvența măsurărilor, echipamentul utilizat, procedeele de calibrare, colectarea datelor, procedeele de stocare, precum și metoda coroborării calculării cu raportarea datelor de activitate, a factorilor de emisie etc.;

(l) dacă este cazul, se aplică așa-numita metodă „alternativă” (secțiunea 5.3): o descriere cuprinzătoare a metodei și a analizei incertitudinii, cu condiția ca acest lucru să nu fie deja prevăzut la literele (a)-(k) ale prezentei enumerări;

▼M1

(m) o descriere a procedurilor pentru achiziționarea de date, activitățile de utilizare și de control, precum și o descriere a activităților (a se vedea punctul 10.1-3 și anexa XIII punctul 8);

▼B

(n) dacă este cazul, informații privind legăturile cu activitățile desfășurate în numele sistemului comunitar de management al mediului și de audit (EMAS) și a altor sisteme de management al mediului (de exemplu ISO, 14001:2004), în special informații privind procedeele și controalele care prezintă importanță pentru monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră.

Metoda de monitorizare se modifică dacă, prin aceasta, precizia datelor raportate este îmbunătățită, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic sau costurile rezultate ar fi irațional de ridicate.

O modificare substanțială a metodei de monitorizare, în condițiile în care acest lucru face parte din planul de monitorizare, este supusă aprobării autorității competente, dacă vizează:

— o modificare a clasării instalației, după cum se prevede în tabelul 1;

— un schimb între metoda bazată pe datele de activitate și cea bazată pe măsurare utilizate pentru a determina emisiile;

— o creștere a incertitudinii datelor activității și a altor parametri (dacă este cazul), ceea ce implică un nivel diferit.

Orice alte modificări și propuneri de modificări privind metoda de monitorizare sau seturile de date fundamentale sunt aduse, fără întârziere, la cunoștința autorității competente, după ce operatorul a fost înștiințat cu privire la această metodă sau pe care ar fi trebuit să o cunoască, cu excepția cazului în care se specifică altfel în planul de monitorizare.

Modificările aduse planului de monitorizare trebuie specificate în mod clar, justificate și documentate în dosarele personale ale operatorului.

În cazul în care planul său de monitorizare nu mai este conform dispozițiilor prevăzute în prezentele orientări, autoritatea competentă solicită operatorului modificarea acestuia.

Pentru a schimba informații între autoritățile competente și Comisie privind monitorizarea, raportarea și verificarea în temeiul prezentelor orientări și pentru aplicarea corectă a acestora, statele membre trebuie să asigure o calitate anuală și un proces de evaluare a monitorizării, raportării și verificării inițiate de către Comisie în conformitate cu articolul 21 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE.

5. METODE BAZATE PE CALCUL PENTRU EMISIILE DE CO2

5.1. FORMULE DE CALCUL

Calculul emisiilor de CO2 se bazează fie pe următoarea formulă:

Emisii de CO2 = date de activitate * factor de emisie * factor de oxidare

fie pe o metodă alternativă, dacă aceasta este definită în orientările specifice activității.

Expresiile din cadrul prezentei formule sunt specificate pentru emisia de ardere și emisiile de proces, după cum urmează:

Emisii de ardere

Datele de activitate se bazează pe consumul de combustibil. Cantitatea de combustibil utilizat se exprimă în conținut energetic, adică în TJ, cu excepția cazului în care în prezentele orientări se prevede altfel. Factorul de emisie se exprimă în t CO2/TJ, cu excepția cazului în care în prezentele orientări se prevede altfel. În cazul arderii unui combustibil, nu tot carbonul conținut în combustibil se oxidează în CO2. Oxidarea incompletă apare datorită imperfecțiunilor procesului de ardere, în urma căruia o parte din carbon nu este oxidat sau este oxidat parțial, fiind transformat în funingine sau cenușă. Carbonul neoxidat sau oxidat parțial este luat în considerare în factorul de oxidare care este exprimat sub forma unei fracții. Factorul de oxidare se exprimă în fracție unitară. Rezultă următoarea formulă de calcul:

Emisii de CO2 = flux de combustibil [t sau Nm3] * putere calorică netă [TJ/t sau TJ/Nm3] * factor de emisie [t CO2/TJ] * factor de oxidare

Calculul emisiei de ardere este descris, de asemenea, în anexa II.

Emisii de proces

Datele activității se bazează pe consumul de material, pe transferul de materie și se exprimă în t sau Nm3. Factorul de emisie se exprimă în [t CO2/t sau t CO2/Nm3]. Carbonul conținut în materiile de intrare care nu este transformat în CO2 în timpul procesului este luat în considerare în factorul de conversie exprimat sub forma unei fracții. În cazul în care un factor de conversie este luat în considerare în factorul de emisie, nu este necesară aplicarea unui factor de conversie separat. Cantitatea de materie de intrare este exprimată în masă sau volum [t sau Nm3]. Rezultă următoarea formulă de calcul:

Emisii de CO2 = date de activitate [t sau Nm3] * factor de emisie [t CO2/t sau Nm3] * factor de conversie

Calculul emisiilor de proces este descris, de asemenea, în orientările specifice activității prevăzute în anexele II-XI. Nu toate metodele de calcul menționate în anexele II-XI utilizează un factor de conversie.

5.2. NIVELURILE METODELOR

Orientările specifice activității stabilite în anexele II-XI prezintă metode specifice pentru determinarea următoarelor variabile: datele de activitate (care cuprind două variabile: combustibil/flux de materie și puterea calorică netă), factorii de emisie, datele de compoziție, factorii de oxidare și de conversie. Aceste metode diferite corespund unor niveluri. Numărul crescut al nivelurilor, care încep de la 1, reflectă niveluri de precizie ridicate, fiind preferat nivelul care posedă numărul cel mai ridicat.

Operatorul poate aplica diferitelor variabile de combustibil/flux de materie, valorii calorice nete, factorilor de emisie, datelor privind compoziția, factorilor de oxidare sau de conversie, ce sunt utilizate în cadrul unei singure calculări, diverse niveluri aprobate. Alegerea nivelului este supusă aprobării autorității competente (a se vedea secțiunea 4.3).

Nivelurile echivalente poartă același număr și sunt însoțite de o literă alfabetică specifică (de exemplu, nivelul 2a și 2b). În cazul în care prezentele orientări prevăd pentru anumite activități mai multe metode de calcul (de exemplu, în anexa VII: „Metoda A – Intrare de furnal” și „Metoda B – Producție de clincher”), operatorul poate trece de la o metodă la alta doar dacă poate demonstra, spre mulțumirea autorității competente, că o astfel de modificare va conduce la o creștere a preciziei monitorizării și raportării emisiilor activității respective.

Operatorii utilizează, în vederea determinării variabilelor privind ansamblul fluxurilor instalațiilor din categoriile B și C, metoda cu nivelul cel mai ridicat. În cazul în care se dovedește, spre satisfacția autorității competente, că aplicarea metodei cu nivelul cel mai ridicat este imposibilă din punct de vedere tehnic sau ar antrena costuri irațional de ridicate, atunci un nivel imediat inferior va putea fi aplicat pentru a determina respectiva variabilă. Pentru instalațiile cu emisii mai mari de 500 de kilotone de CO2 fosil anual (adică instalații categoria C), statele membre aduc la cunoștința Comisiei, conform articolului 21 din Directiva 2003/87/CE, faptul că pentru toate fluxurile majore nu are loc o îmbinare a metodelor cu nivelul cel mai ridicat.

Conform secțiunii 16, statele membre asigură că operatorii aplică pentru toate fluxurile majore cel puțin nivelurile stabilite în tabelul de mai jos, cu excepția cazului în care acest lucru nu este posibil din punct de vedere tehnic.

Cu aprobarea autorității competente, operatorul poate alege, pentru toate variabilele utilizate pentru a calcula emisiile provenite din fluxuri minore, drept minim nivelul 1, în timp ce pentru fluxurile „de minimis” poate aplica metode de monitorizare și de raportare, utilizând propria metodă de evaluare care nu prezintă aceste niveluri.

Operatorul propune, în mod neîntârziat, modificări ale nivelurilor aplicate atunci când:

— datele accesibile s-au modificat, permițând o precizie mai ridicată în determinarea emisiilor;

— a început o emisie care nu exista anterior;

— s-a modificat, în mod substanțial, gama de combustibili și de materii prime;

— în datele rezultate din metoda de monitorizare au fost detectate erori;

— autoritatea competentă a solicitat o astfel de modificare.

Pentru combustibilul de biomasă și materiile calificate drept pure, pentru instalații sau pentru anumite părți identificabile din punct de vedere tehnic ale acesteia nu pot fi aplicate metode fără niveluri, cu excepția cazului în care valoarea respectivă este utilizată pentru extracția biomasei de CO2 derivat, rezultat din emisiile determinate prin măsurarea continuă a emisiei. Aceste metode negradate includ metoda echilibrului energetic. Emisiile de CO2 rezultate de la contaminanți fosili și până la combustibili și materii calificate drept biomasă pură sunt raportate sub formă de fluxuri de biomasă și pot fi evaluate folosind metode negradate. Combustibilii micști și materiile care conțin biomasă sunt definiți prin aplicarea dispozițiilor secțiunii 13.4 din prezenta anexă, cu excepția cazului în care fluxul este considerat drept flux „de minimis”.

În cazul în care metoda cu nivelul cel mai ridicat sau nivelul agreat specific variabilei sunt imposibile din motive tehnice, un operator poate aplica nivelul realizabil cel mai ridicat atât timp cât condițiile pentru aplicarea nivelului amintit mai întâi au fost restabilite. Operatorul furnizează, în mod neîntârziat, autorității competente dovada necesității modificării nivelului, precum și detaliile metodei de monitorizare intermediare. Operatorul ia toate măsurile necesare pentru a asigura restaurarea imediată a nivelului original, în scopul monitorizării și raportării.

Modificarea nivelurilor trebuie justificată. Tratamentul lipsurilor minore de date rezultate din timpii morți ai sistemelor de măsurare urmează practica profesională care asigură o evaluare conservativă a emisiilor, ținând seama de dispozițiile documentului de referință IPPC (Prevenirea și reducerea integrată a poluării) din iulie 2003 privind principiile generale de monitorizare ( 5 ). În cazul în care nivelurile sunt modificate în timpul perioadei de raportare, rezultatele privind activitatea afectată, în timpul perioadei vizate, sunt calculate și raportate autorității competente în rubrici separate ale raportului anual.

Tabelul 1

Cerințe minime

(„n.a.” înseamnă „neaplicabil”)

Coloana A: „instalații categoria A” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) egale cu sau mai puțin de 50 de kilotone de CO2 fosil, înainte de extragerea CO2 transferat]

Coloana B: „instalații categoria B” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) mai mari de 50 de kilotone sau egale cu ori mai puțin de 50 de kilotone de CO2 fosil, înainte de extragerea CO2 transferat]

Coloana C: „instalații categoria C” [instalații cu emisii anuale medii raportate în perioada de comercializare anterioară (sau estimare conservativă ori proiectare, în cazul în care emisiile declarate nu mai sunt disponibile sau nu se mai aplică) mai mari de 500 de kilotone de CO2 transferat]







Date de activitate Factor de emisie Datele de compoziție Factor de oxidare Factor de conversie Flux de combustibil Puterea calorică netă Anexa/Activitate A B C A B C A B C A B C A B C A B C II: Ardere Combustibili standard comerciali 2 3 4 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b 2a/2b n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Alți combustibili gazoși și lichizi 2 3 4 2a/2b 2a/2b 3 2a/2b 2a/2b 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Combustibili solizi 1 2 3 2a/2b 3 3 2a/2b 3 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Metoda bilanțului masic pentru producția de carbon negru și terminalele de procesare a gazului 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Flăcări deschise 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 2a/b 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. Spălare Carbonat 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Ghips 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a.







Date de activitate Factor de emisie Datele de compoziție Factor de conversie Flux de materie Puterea calorică netă A B C A B C A B C A B C A B C III: Rafinării Regenerarea cracării catalitice 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Producția de hidrogen 1 2 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. IV: Cocsificare Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Combustibil de intrare în proces 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. V: Prăjirea și sinterizarea minereului de metal Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Intrare de carbon 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 VI: Fier și oțel Echilibrul masic 1 2 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. 2 3 3 n.a. n.a. n.a. Combustibil de intrare în proces 1 2 3 2 2 3 2 3 3 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. VII: Ciment Pe baza intrării de cuptor 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Producție de clincher 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 CKD 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 2 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. Carbon necalcinat 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 VIII: Var Carbonați 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Oxid alcalino-pământiu 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 IX: Sticlă Carbonați 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. X: Ceramică Intrări de carbon 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Oxid alcalin 1 1 2 n.a. n.a. n.a. 1 2 3 n.a. n.a. n.a. 1 1 2 Spălare 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. XI: Celuloză și hârtie Metodă standard 1 1 1 n.a. n.a. n.a. 1 1 1 n.a. n.a. n.a. n.a. n.a. n.a.

5.3. METODA ALTERNATIVĂ

În cazul în care aplicarea cel puțin a exigențelor nivelului 1 pentru toate fluxurile (cu excepția celor „de minimis”) nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri iraționale, operatorul aplică așa-numita „metodă alternativă”. Acest lucru îl scutește pe operator de la aplicarea secțiunii 5.2 din prezenta anexă și permite proiectarea unei metode de monitorizare complet personalizată. Operatorul demonstrează, spre mulțumirea autorității publice, că, prin aplicarea acestei metode de monitorizare alternativă asupra întregii instalații, sunt respectate pragurile generale de nesiguranță incluse în tabelul 2 pentru nivelul anual al emisiilor de gaze cu efect de seră al întregii instalații.

Analiza incertitudinii cuantifică incertitudinile tuturor variabilelor și a parametrilor utilizați pentru calculul nivelului anual de emisie, conform Ghidului ISO de exprimare a incertitudinii în măsurare (1995) ( 6 ) și ISO 5168:2005. Analiza este realizată înainte de aprobarea planului de monitorizare de către autoritatea competentă, pe baza datelor anului anterior, și este reactualizată anual. Această reactualizare anuală este pregătită o dată cu raportul de emisii anuale și este supusă verificării.

Statele membre trebuie să comunice Comisiei respectivele instalații care aplică metoda alternativă, conform articolului 21 din Directiva 2003/87/CE. Operatorul determină și raportează în raportul de emisie anual datele, în cazul în care sunt disponibile, precum și calculele cele mai bune ale datelor de activitate, valorile calorice nete, factorii de emisie, factorii de oxidare și alți parametri – utilizând, dacă este cazul, analize de laborator. Metodele respective sunt stabilite în planul de monitorizare și sunt aprobate de către autoritatea competentă. Tabelul 2 nu se aplică instalațiilor care determină emisiile de gaze cu efect de seră utilizând sisteme continue de monitorizare a emisiei, aplicând anexa XII.







Tabelul 2 Pragurile de nesiguranță generale alternative Categoria instalației Pragul de incertitudine care trebuie atins pentru valoarea totală anuală a emisiei A ± 7,5 % B ± 5,0 % C ± 2,5 %

5.4. DATE DE ACTIVITATE

Datele de activitate reprezintă informațiile privind fluxul de materie, consumul de combustibil, materia de intrare sau capacitatea de producție. Ele sunt exprimate în energie [TJ] (în cazuri excepționale, de asemenea, ca masă sau volum [t sau Nm3], a se vedea secțiunea 5.5) în cazul combustibililor și în masă sau volum în cazul materiilor prime sau produselor [t or Nm3].

Determinarea datelor de activitate de către operator se poate baza pe cantitatea de combustibil facturată sau de materie stabilită în conformitate cu anexa I și cu nivelurile aprobate prevăzute în anexele II-XI.

În cazul în care datele de activitate pentru calculul emisiilor nu pot fi determinate în mod direct, datele de activitate sunt stabilite printr-o evaluare a variațiilor de stoc:

Materia C = materia P + (materia S - materia E) - materia O

unde:

materia C : materia procesată în timpul perioadei de raportare

materia P : materia achiziționată în timpul perioadei de raportare

materia S : stoc de materie la începutul perioadei de raportare

materia E : stoc de materie la sfârșitul perioadei de raportare

materia O : materie utilizată în alte scopuri (transport sau revindere)

În cazul în care determinarea „materiei S” și a „materiei E” prin măsurări directe nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri excesive, operatorul poate evalua aceste două cantități pe baza

— datelor din anii anteriori corelate cu producția pentru perioada de raportare; — sau

— metodelor documentate și a datelor respective din declarațiile financiare verificate pentru perioada de raportare.

În cazul în care o determinare a datelor activității anuale pentru exact un întreg an calendaristic este imposibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri excesive, operatorul poate alege următoarea zi adecvată de lucru pentru a deosebi un an de raportare de anul următor. Deviațiile care se pot aplica unuia sau mai multor fluxuri sunt înregistrate în mod clar, constituie baza unei valori reprezentative pentru anul calendaristic și sunt luate în considerare în mod consecvent în anul următor.

5.5. FACTORI DE EMISIE

Factorii de emisie se bazează pe conținutul de carbon al combustibilului sau materiei de intrare și se exprimă ca t CO2/TJ (emisii de ardere) sau t CO2/t sau t CO2/Nm3 (emisii de proces).

Pentru a realiza o transparență ridicată și o consecvență cât mai vastă cu inventarele naționale de gaze cu efect de seră, utilizarea, pentru emisiile de ardere, a factorilor de emisie ai unui combustibil exprimați ca t CO2/t mai degrabă decât t CO2/TJ este restricționată la cazurile în care, în caz contrar, costurile iraționale ar fi suportate de către operator.

Pentru conversia carbonului în valoarea respectivă a CO2 se utilizează factorul ( 7 )3,664 [t CO2/t C].

Factorii de emisie și dispozițiile privind dezvoltarea factorilor de emisie specifici activității sunt prevăzuți în secțiunile 11 și 13 din prezenta anexă.

Biomasa este considerată ca fiind CO2 neutru. Biomasei i se aplică factorul de emisie 0 [t CO2/TJ sau t sau Nm3]. Secțiunea 12 din prezenta anexă conține, cu titlu de exemplu, o listă a diferitelor tipuri de materii considerate drept biomasă.

Combustibililor și materiilor care conțin atât carbon fosil, cât și carbon biomasic li se aplică o emisie ponderată, pe baza proporției de carbon fosil în conținutul total de CO2 din combustibil. Acest calcul este transparent și documentat, în conformitate cu normele și procedurile prevăzute în secțiunea 13 din anexă.

CO2 inerent care este transferat într-o instalație conform normelor ETS ale UE ca parte a unui combustibil (de exemplu, gaz de furnal, gaz de cocserie sau gaz natural) este inclus în factorul de emisie al acelui combustibil.

Sub rezerva aprobării autorității competente, CO2 inerent care provine dintr-un flux, dar care este ulterior transferat dintr-o instalație ca și element al unui combustibil, poate fi dedus din emisiile respectivei instalații – indiferent dacă este sau nu furnizat către o altă instalație conform normelor ETS ale UE. Acesta este raportat, în orice caz, ca element informativ. Statele membre trebuie să înștiințeze Comisia cu privire la instalațiile vizate, în conformitate cu obligațiile prevăzute la articolul 21 din Directiva 2003/87/CE.

5.6. FACTORI DE OXIDARE ȘI DE CONVERSIE

Pentru a reflecta proporția de carbon care nu este oxidată, respectiv transformată în timpul procedeului, pentru emisiile de ardere se utilizează un factor de oxidare, iar pentru emisiile de procedeu un factor de conversie. În cazul factorilor de oxidare se renunță la cerința aplicării nivelului cel mai ridicat. În cazul în care într-o instalație se utilizează diferiți combustibili și se calculează factorii de oxidare specifici activității, sub rezerva aprobării autorității competente, operatorul poate determina un factor de oxidare total pentru respectiva activitate pe care o poate aplica tuturor combustibililor sau, dacă se utilizează biomasă, poate atribui oxidarea incompletă unui flux major, folosind valoarea 1 pentru celelalte fluxuri.

5.7. CO2 TRANSFERAT

Sub rezerva aprobării autorității competente, operatorul poate extrage din nivelul emisiilor calculate ale instalației CO2 care nu este emis de la acea instalație, dar este transferat de la respectiva instalație sub formă de substanță pură sau este folosit și inclus direct în produse sau ca materie primă, cu condiția ca extragerea să fie reflectată de o reducere corespunzătoare a activității instalației raportată de către statele membre respective în inventarele naționale prezentate Secretariatului Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice. Cantitatea respectivă de CO2 se raportează ca element informativ. Statele membre trebuie să înștiințeze Comisia cu privire la respectivele instalații, conform obligațiilor prevăzute la articolul 21 din Directiva 2003/87/CE. Cazurile eventuale de „CO2 transferat” rezultat dintr-o instalație includ, printre altele:

— CO2 pur utilizat pentru carbonatarea băuturilor;

— CO2 utilizat ca gheață uscată în scopuri de răcire;

— CO2 utilizat ca agent de stingere a incendiilor, agent refrigerent sau gaz de laborator;

— CO2 utilizat ca dezinfectant pentru cereale;

— CO2 utilizat drept solvent în industria alimentară și chimică;

— CO2 utilizat și conținut în produse sau materii prime in industria chimică și a celulozei (de exemplu, pentru uree sau carbonați sub formă de precipitat);

— carbonați conținuți în produsul de absorbție uscat prin atomizare (ADAP) rezultat prin epurarea semiuscată a gazelor lichide.

Masa CO2 transferat anual sau de carbonat se determină cu un nivel de incertitudine maximă admisă mai mică de 1,5 %, fie în mod direct prin utilizarea volumului sau a masei fluxului sau prin cântărire, fie, dacă acest lucru este relevant și adecvat, în mod indirect, din masa produsului respectiv (de exemplu, carbonați sau uree).

În cazurile în care o parte a CO2 transferat a rezultat din biomasă sau atunci când o instalație intră doar parțial sub incidența Directivei 2003/87/CE, operatorul scade doar fracțiunea respectivă a masei de CO2 transferat care provine din combustibili fosili și materii utilizate în activitățile reglementate de respectiva directivă. Metodele de atribuire respective sunt tradiționale și sunt supuse aprobării autorității competente.

6. METODE BAZATE PE MĂSURARE

6.1. GENERALITĂȚI

▼M1

Astfel cum se prevede la punctul 4.2, emisiile de gaze cu efect de seră pot fi determinate cu ajutorul unei metodologii bazate pe sisteme de măsurare continuă a emisiilor (SMCE) provenind de la toate sursele sau de la surse selecționate de emisii utilizând metode standardizate sau acceptate, în cazul în care operatorul a primit aprobarea autorității competente înainte de perioada de raportare, conform căreia utilizarea SMCE conduce la o mai mare acuratețe decât calcularea emisiilor utilizând metoda nivelului celui mai exact. În anexele XII și XIII figurează abordări specifice privind metodologiile bazate pe măsurare. În conformitate cu articolul 21 din Directiva 2003/87/CE, statele membre trebuie să comunice Comisiei instalațiile care utilizează SMCE ca parte a sistemului lor de monitorizare.

▼B

Procedeele aplicate pentru măsurarea concentrației, precum și pentru debitele de masă sau de volum sunt, dacă este posibil, conforme cu o metodă standard care limitează limita de eșantionare și de măsurare și care are un nivel de incertitudine cunoscut. Standardele CEN (adică standardele elaborate de către Comitetul European pentru Standardizare) sunt folosite, în măsura în care sunt disponibile. Dacă standardele CEN nu sunt disponibile, se aplică standarde ISO adecvate (adică cele elaborate de către Organizația Internațională de Standardizare) sau standarde naționale. În cazul în care nu există standarde aplicabile, procedurile se realizează, dacă este posibil, în conformitate cu proiectele de standarde sau cu orientările privind cele mai bune practici industriale.

Standardele ISO includ, printre altele:

— ISO 12039:2001 „Emisii provenite de la surse fixe – Determinarea monoxidului de carbon, a dioxidului de carbon și a oxigenului – Caracteristici de performanță și calibrarea unei metode de măsurare automată”;

— ISO 10396:2006 „Emisii provenite din surse fixe – Eșantionare pentru determinarea automată a concentrațiilor de gaz”;

— ISO 14164:1999 „Emisii provenite din surse fixe. Determinarea ratei debitului volumului fluxurilor de gaz – metodă automată”.

Fracția de biomasă a emisiilor de CO2 măsurate sunt scăzute pe baza metodei de calcul și sunt raportate ca element informativ (a se vedea secțiunea 14 din această anexă).

6.2. NIVELURILE METODELOR BAZATE PE MĂSURARE

▼M1

Operatorul unei instalații trebuie să utilizeze nivelurile cele mai ridicate în conformitate cu anexele XII și XIII pentru fiecare sursă de emisie vizată de autorizația privind emisiile de gaze cu efect de seră și ale cărei emisii de gaze cu efect de seră sunt determinate prin aplicarea SMCE.

▼B

Dacă se dovedește faptul, spre mulțumirea autorității competente, că metoda cu nivelul cel mai ridicat nu este posibilă din punct de vedere tehnic sau ar atrage costuri iraționale, atunci pentru sursa de emisie pertinentă se poate utiliza nivelul inferior următor. În consecință, nivelul selectat reflectă, pentru fiecare sursă de emisie, cel mai ridicat nivel de precizie care este posibil din punct de vedere tehnic și nu atrage costuri iraționale. Alegerea nivelului este supusă aprobării autorității competente (a se vedea secțiunea 4.3).

▼M1

Pentru perioadele de raportare 2008-2012, nivelul minim care trebuie aplicat pentru emisiile de CO2 este nivelul 2 din anexa XII, iar pentru emisiile de N2O, nivelurile minime care trebuie aplicate sunt cele din anexa XIII, cu excepția cazului în care acest lucru nu este viabil din punct de vedere tehnic.

▼B

6.3. ALTE PROCEDURI ȘI CERINȚE

▼M1

(a) Rate de eșantionare

Mediile orare (corespunzătoare unei ore valide de date) se calculează pentru toate elementele care contribuie la determinarea emisiilor (după caz) – în conformitate cu anexele XII și XIII – prin utilizarea tuturor punctelor de date disponibile pentru ora respectivă. În cazul echipamentelor care nu sunt controlate sau nu funcționează în timpul unei părți din oră, media orară se calculează proporțional cu punctele de date restante pentru ora respectivă. În cazul în care o oră validă de date nu poate fi calculată pentru un element care contribuie la determinarea emisiilor, deoarece mai puțin de 50 % din numărul maxim de puncte de date orare sunt disponibile, ora este considerată ca fiind pierdută. De fiecare dată când nu poate fi calculată o oră validă de date, se calculează valorile de substituție în conformitate cu dispozițiile acestui punct.

▼B

(b) Date lipsă

În cazul în care, pentru unul sau mai multe elemente ale calculului emisiei, datorită faptului că instalația nu mai este verificată (de exemplu, în caz de calibrare sau de erori de interferență) sau nu mai este în funcțiune, nu se poate furniza o oră validă a datelor, operatorul determină valorile înlocuitoare pentru fiecare oră de date după cum urmează.

(i) Concentrații

În cazul în care o oră validă a datelor nu poate fi furnizată pentru un parametru măsurat în mod direct sub formă de concentrație (de exemplu, gaze cu efect de seră, O2), se calculează pentru ora respectivă o valoare de substituire C*subst după cum urmează:

unde:

este media aritmetică a concentrației parametrului specific,

σ C_ este calculul cel mai bun al devierii standard a concentrației parametrului specific.

Media aritmetică și devierea standard se calculează la sfârșitul perioadei de raportare, luând în considerare întregul set de date de emisie măsurate în timpul perioadei de raportare. Dacă o astfel de perioadă nu este aplicabilă datorită unor modificări tehnice esențiale în instalație, se negociază cu autoritatea competentă un calendar reprezentativ, dacă este posibil, cu o durată de un an.

Calcularea mediei aritmetice și a deviației standard sunt prezentate verificatorului.

(ii) Alți parametri

În cazul în care, pentru parametrii care nu sunt măsurați în mod direct sub formă de concentrații, nu se poate furniza o oră validă a datelor, valorile de substituție ale acestor parametri se obțin cu ajutorul unui model al bilanțului masic sau al metodei echilibrului energetic al procesului. Elementele măsurate rămase ale calculului emisiei sunt utilizate pentru a confirma rezultatele.

Modelul bilanțului masic sau energetic și prezumțiile esențiale se documentează și se prezintă verificatorului împreună cu rezultatele calculate.

(c) Coroborarea calculului emisiilor

▼M1

În paralel cu determinarea emisiilor prin intermediul unei metodologii bazate pe măsurare în conformitate cu anexele XII și XIII, emisiile anuale ale fiecărui gaz cu efect de seră avut în vedere se determină printr-un calcul care are la bază una dintre următoarele opțiuni:

▼B

(a) calculul emisiilor după cum se prevede în anexele respective pentru activitățile respective. Pentru calculul emisiilor, pot fi aplicate, în general, niveluri inferioare (adică minimum nivelul 1); sau

(b) calculul emisiilor conform orientărilor IPCC 2006, de exemplu, pot fi utilizate metode nivelul 1.

Între rezultatele metodei bazate pe măsurare și cele ale metodei bazate pe calcul pot apărea deviații. Operatorul verifică corelația între rezultatele metodei bazate pe măsurare și ale metodei de calcul, luând în considerare faptul că poate exista o deviație generică care rezultă din cele două metode diferite. Ținând seama de această corelație, operatorul utilizează rezultatele metodei bazată pe calcul pentru a verifica rezultatele metodei bazate pe măsurare.

Operatorul determină și prezintă în raportul de emisie anual datele pertinente, dacă acestea sunt disponibile, precum și cele mai bune calcule ale datelor de activitate, valorile calorice nete, factorii de emisie, factorii de oxidare și alți parametri utilizați pentru determinarea emisiilor, în conformitate cu anexele II-XI și utilizând, dacă este cazul, analize de laborator. Metodele respective, precum și metoda aleasă pentru calcularea corelației sunt stabilite în planul de monitorizare și sunt aprobate de către autoritatea competentă.

▼M1

În cazul în care comparația cu rezultatele obținute prin calcul indică în mod clar că rezultatele obținute prin măsurare nu sunt valide, operatorul trebuie să utilizeze valorile de substituție descrise la acest punct (exceptând cele necesare monitorizării în conformitate cu anexa XIII).

▼B

7. EVALUAREA GRADULUI DE INCERTITUDINE

7.1. CALCULUL

Prezenta secțiune este conformă secțiunii 16 din anexă. În momentul calculării emisiilor, operatorul cunoaște gradele de incertitudine ale principalelor surse de emisie.

În conformitate cu metoda bazată pe calcul, în temeiul dispozițiilor din secțiunea 5.2, autoritatea competentă aprobă corelarea nivelurilor fiecărui flux dintr-o instalație, precum și orice alte detalii ale metodei de monitorizare pentru respectiva instalație, astfel cum sunt cuprinse în autorizația instalației. Procedând astfel, autoritatea competentă autorizează incertitudinea în mod direct, ca rezultat al aplicării corecte a metodei de monitorizare aprobată, dovada aprobării fiind conținutul autorizației. Prin indicarea combinării nivelurilor în raportul de emisie, se raportează gradul de incertitudine în sensul Directivei 2003/87/CE. În consecință, dacă se aplică metoda bazată pe calcul, nu se mai cere în viitor raportarea gradului de incertitudine.

Gradul de incertitudine determinat pentru sistemul de măsurare în cadrul sistemului gradat conține incertitudinea specificată a instrumentelor de măsurare aplicate, incertitudinea asociată cu calibrarea, precum și orice altă incertitudine care are legătură cu modul în care instrumentele de măsurare sunt utilizate în practică. Valorile pragului declarat în cadrul sistemului gradat fac trimitere la marja de incertitudine asociată cu valoarea pentru o perioadă de raportare.

În ceea ce privește combustibilii și materiile comercializate, autoritățile competente pot autoriza determinarea debitului anual de combustibil/materie de către operator doar pe baza cantității facturate de combustibil sau de materie, fără nicio altă dovadă individuală a incertitudinilor asociate, cu condiția ca legislația națională sau aplicarea dovedită a standardelor naționale sau internaționale să asigure faptul că cerințele respective de incertitudine pentru datele de activitate sunt respectate în ceea ce privește tranzacțiile comerciale.

În toate celelalte cazuri, pentru a demonstra conformitatea cu pragurile de nesiguranță definite în anexele II-XI la prezentele orientări, operatorul face dovada scrisă a nivelului de incertitudine, asociat cu determinarea datelor de activitate pentru fiecare flux. Operatorul face calculul pe baza specificațiilor instrumentelor de măsurare oferite de către furnizor. În cazul în care descrierile nu sunt disponibile, operatorul furnizează o evaluare a incertitudinii instrumentului de măsurare. În ambele cazuri, acesta ia în considerare rectificările necesare ale acestor descrieri care rezultă din utilizarea actuală a condițiilor precum vârsta, condițiile mediului fizic, calibrarea și întreținerea. Aceste rectificări pot necesita o evaluare conservativă realizată de către un expert.

Dacă se aplică sisteme de măsurări, operatorul ia în considerare efectul tuturor componentelor sistemului de măsurare privind incertitudinea datelor de activitate, utilizând normele privind transmiterea erorilor ( 8 ), ceea ce conduce la două norme potrivite pentru combinarea gradelor de incertitudine necorelate, sub forma adunării și a înmulțirii, iar, dacă apar incertitudini interdependente la aproximări conservative:

(a) Pentru incertitudinea unei sume (de exemplu, contribuțiile la o valoare anuală):

pentru incertitudini necorelate:

pentru incertitudini corelate:

unde:

Utotal este incertitudinea unei sume exprimată în procente;

xi și Ui sunt cantitățile incerte și, respectiv, incertitudinile procentuale asociate acestora.

(b) Pentru incertitudinea unui produs (de exemplu, a diferiților parametri utilizați pentru a transforma o indicație metrică în date ale masei fluxului):

pentru incertitudini necorelate:

pentru incertitudini corelate:

unde:

Utotal este incertitudinea produsului exprimată în procente;

Ui sunt incertitudinile procentuale asociate cu fiecare cantitate în parte.

Prin intermediul asigurării calității și a verificării, operatorul gestionează și reduce incertitudinile rămase ale datelor de emisie în raportul său de emisie. În timpul verificării, verificatorul verifică aplicarea corectă a metodei de monitorizare aprobată și evaluează gestionarea și reducerea incertitudinilor rămase, prin intermediul asigurării calității și a procedurilor de control.

7.2. MĂSURAREA

▼M1

Conform celor prevăzute la punctul 4.2, un operator poate justifica utilizarea metodologiei bazate pe măsurare dacă aceasta contribuie, într-un mod fiabil, la obținerea unei incertitudini mai reduse decât în cazul metodologiei relevante bazate pe calcul (a se vedea punctul 4.2) sau dacă acesta trebuie să utilizeze o metodă bazată pe măsurare în conformitate cu anexa XIII. Pentru a furniza această justificare autorității competente, operatorul raportează rezultatele cantitative ale unei analize mai cuprinzătoare privind incertitudinea, care vizează următoarele surse de incertitudine, având în vedere standardul EN 14181:

▼B

— incertitudinea specificată a echipamentului de măsurare continuă;

— incertitudini asociate cu calibrarea;

— incertitudini suplimentare asociate cu modul de utilizare al echipamentului de monitorizare.

Pe baza justificării operatorului, autoritatea competentă poate aproba utilizarea de către operator a unui sistem continuu de măsurare a emisiei pentru sursele de emisie selectate sau pentru toate sursele unei instalații. Aceasta poate, de asemenea, aproba toate celelalte detalii ale metodei de monitorizare ale respectivelor surse de emisie, astfel încât acestea să fie incluse în autorizația instalației. Procedând astfel, autoritatea competentă autorizează incertitudinea în mod direct, ca rezultat al aplicării corecte a metodei de monitorizare aprobată, dovada aprobării fiind conținutul autorizației.

Operatorul declară cifra de incertitudine rezultată din această analiză cuprinzătoare a incertitudinii în raportul său anual de emisii pentru sursele de emisie relevante și fluxuri și o notifică autorității competente, până în momentul în care autoritatea reconsideră alegerea măsurării în detrimentul calculului și solicită recalcularea cifrei de incertitudine. Prin declararea acestei cifre de incertitudine în raportul de emisii, se realizează raportarea incertitudinii în sensul Directivei 2003/87/CE.

Prin intermediul asigurării calității și a verificării, operatorul gestionează și reduce incertitudinile rămase ale datelor de emisie în raportul său de emisie. În timpul verificării, verificatorul verifică aplicarea corectă a metodei de monitorizare aprobată și evaluează gestionarea și reducerea incertitudinilor rămase, prin intermediul asigurării calității și a procedurilor de control.

8. RAPORTAREA

Anexa IV la Directiva 2003/87/CE stabilește cerințele de raportare pentru instalații. Formatul de raportare descris în secțiunea 14 din anexă și informațiile cerute conținute în anexă se utilizează ca bază pentru raportarea datelor cantitative, cu excepția cazului în care un protocol standard electronic echivalent pentru raportarea anuală a fost publicat de către Comisie.

Raportul de emisie acoperă emisiile anuale ale unui an calendaristic pentru o perioadă de raportare.

Raportul este verificat în conformitate cu cerințele detaliate stabilite de către statele membre în temeiul anexei V la Directiva 2003/87/CE. Operatorul prezintă autorității competente raportul verificat privind emisiile din timpul anului precedent până la data de 31 martie a fiecărui an.

Autoritatea competentă pune rapoartele de emisie la dispoziția publicului în condițiile definite în Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul public la informațiile referitoare la mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului ( 9 ). În ceea ce privește aplicarea excepției definită în articolul 4 alineatul (2) litera (d) din respectiva directivă, operatorii pot indica în raportul lor informațiile pe care aceștia le consideră sensibile din punct de vedere comercial.

Fiecare operator trebuie să includă în raport următoarele informații:

1. datele de identificare ale instalației în conformitate cu anexa IV la Directiva 2003/87/CE și numărul unic al autorizației;

2. pentru toate sursele de emisie și/sau fluxuri totalul emisiei, metoda aleasă (măsurare sau calcul), nivelurile alese și metoda (dacă este cazul), datele de activitate ( 10 ), factorii de emisie ( 11 ) și factorii de oxidare/conversie ( 12 ). Următoarele informații care nu sunt luate în considerare sub aspectul emisiilor se raportează în scop informativ: cantitatea de biomasă arsă [TJ] sau utilizată în procedee [t sau Nm3]; emisii de CO2 [t CO2] rezultate din biomasă în cazul în care pentru determinarea emisiilor se utilizează măsurarea; CO2 transferat din instalație [t CO2]; CO2 inerent care părăsește instalația ca parte a unui combustibil;

3. „datele indirecte” se referă la valorile anuale, dovedite în mod empiric sau cu surse aprobate, ce sunt utilizate pentru a înlocui datele variabilelor (de exemplu, fluxul de combustibil/materie, valoarea calorică netă sau emisia, factorii de oxidare sau de conversie) și care sunt cerute în metodele de calcul lipsă conform anexelor I-XI, pentru a asigura raportarea completă, în cazul în care metoda de monitorizare nu generează toate variabilele necesare;

4. în cazul în care se aplică metoda bilanțului masic, operatorii raportează fluxul masei, conținutul de carbon și energetic pentru fiecare combustibil și flux de materie în și din instalație și stocurile acesteia;

5. în cazul în care se aplică monitorizarea continuă a emisiilor (anexa XII), operatorul raportează emisiile anuale de CO2 fosil, precum și emisiile de CO2 rezultate din utilizarea biomasei. În plus, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru valoarea calorică netă medie anuală și factor de emisie pentru fiecare combustibil sau orice alt element relevant privind materiile și produsele obținute cu ajutorul calculului confirmat;

6. dacă se aplică o metodă alternativă conform secțiunii 5.3, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru fiecare parametru pentru care, din metodă, nu rezultă datele cerute potrivit anexelor I-XI;

7. în cazul în care se utilizează combustibil, dar emisiile sunt calculate ca emisii de proces, operatorul raportează date indirecte suplimentare pentru variabilele respective ale calculului emisiei lipsă a emisiilor de ardere generate de respectivii combustibili;

8. modificarea temporară sau permanentă a nivelurilor, motivele acestor modificări, data când au început modificările, precum și datele când au început și s-au terminat modificările temporare;

9. orice alte modificări în instalație în timpul perioadei de raportare care pot fi relevante în vederea întocmirii raportului de emisie.

Informațiile care trebuie furnizate în temeiul punctelor 8 și 9, precum și informațiile suplimentare furnizate conform punctului 2 nu pot fi prezentate în formă tabulară a formatului raportului și sunt, în consecință, incluse în raportul de emisie anual ca text simplu.

Combustibilii și emisiile rezultate se raportează utilizând categoriile de combustibil IPCC (a se vedea secțiunea 11 din prezenta anexă) bazate pe definițiile Agenției Internaționale a Energiei. În cazul în care statul membru căruia îi aparține operatorul a publicat o listă a categoriilor de combustibili care conține definițiile și factorii de emisie potrivit cu ultimul său inventar național prezentat Secretariatului Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice, aceste categorii și factori de emisie se utilizează, dacă sunt aprobate în temeiul metodei de monitorizare corespunzătoare.

Tipurile de deșeuri și emisiile care rezultă din utilizarea lor ca combustibili sau materii prime se raportează, de asemenea. Tipurile de combustibili se raportează utilizând clasificarea listei comunitare a deșeurilor menționată în Decizia 2000/532/CE a Comisiei din 3 mai 2000 de înlocuire a Deciziei 94/3/CE privind instituirea unei liste a deșeurilor conform articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului referitoare la deșeuri și Deciziei 94/904/CE a Consiliului de instituire a unei liste a deșeurilor periculoase în conformitate cu articolul 1 alineatul (4) din Directiva 91/689/CEE a Consiliului privind deșeurile periculoase ( 13 ). Codurile cu șase cifre respective se adaugă denumirilor tipurilor de deșeuri corespunzătoare utilizate în instalație.

Emisiile care provin de la mai multe surse de emisie sau fluxuri de același fel situate pe aceeași instalație și care aparțin aceluiași tip de activitate pot fi raportate în mod global pentru tipul de activitate.

▼M1

Emisiile se raportează ca număr rotunjit de tone de CO2 sau de CO2 (de exemplu 1 245 978 de tone). Valorile referitoare la datele privind activitatea, la factorii de emisie și la factorii de oxidare sau de conversie se rotunjesc pentru a include doar cifre semnificative atât pentru calculul emisiilor, cât și pentru necesitățile de raportare.

▼B

Pentru a menține o coerență între datele raportate în temeiul Directivei 2003/87/CE și datele declarate de către statele membre în temeiul Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice, precum și cu alte date de emisie raportate pentru Registrul european de transfer și de producție a poluanților (EPRTR), fiecare activitate desfășurată într-o instalație trebuie să poarte codurile unuia dintre următoarele două sisteme de raportare:

(a) formatul de raportare comun al sistemelor naționale de inventar ale gazelor cu efect de seră aprobate de către respectivele organisme ale Convenției-cadru a Națiunilor Unite privind schimbările climatice (a se vedea secțiunea 15.1 din prezenta anexă);

(b) codul IPCC din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 166/2006 privind Registrul european de transfer și producție a poluanților (EPRTR) (a se vedea secțiunea 15.2 de mai jos).

9. CONSERVAREA INFORMAȚIILOR

Operatorul unei instalații documentează și arhivează datele privind monitorizarea emisiilor provenite din toate sursele de emisie și/sau fluxurile ce aparțin activităților indicate în anexa I la Directiva 2003/87/CE, precum și gazele menționate în legătură cu respectivele activități.

Datele de monitorizare documentate și arhivate trebuie să fie suficiente pentru a permite verificarea raportului de emisie anual referitor la o instalație prezentat de către operator în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE, în conformitate cu criteriile definite în anexa V la respectiva directivă.

Datele care nu fac parte din raportul de emisie anual nu trebuie raportate și nici puse la dispoziția publicului.

Pentru ca operatorul sau o altă parte terță să poată reproduce estimarea emisiilor, operatorul unei instalații conservă, pentru fiecare an de raportare și pentru o perioadă de cel puțin 10 ani de la prezentarea raportului, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE, următoarele documente.

Pentru metoda bazată pe calcul:

— lista tuturor fluxurilor monitorizate;

— datele de activitate utilizate pentru calculul emisiilor fiecărui flux, clasificate în funcție de procedeu sau combustibil sau de tipul materiei;

— documentele care justifică alegerea metodei de monitorizare și modificările temporare sau definitive ale metodelor de monitorizare, precum și nivelurile metodei aprobate de către autoritatea competentă;

— documentația privind metoda de monitorizare și rezultatele derivate din elaborarea factorilor de emisie specifici activității, a fracțiunilor de biomasă referitoare la combustibili specifici, precum și factorii de oxidare și de conversie și dovezile respective ale aprobării autorității competente;

— documentația privind procedura de colectare a datelor de activitate ale instalației și fluxurilor acesteia;

— datele de activitate, factorii de emisie, de oxidare și de conversie transmise autorității competente pentru a pregăti planul național de alocare a certificatelor și care vizează anii ce preced perioada acoperită de către sistemul de comercializare;

— documentația privind responsabilitățile în materia supravegherii emisiilor;

— raportul de emisie anual; și

— orice alte informații considerate necesare pentru verificarea raportului de emisii anual.

În cazul în care se aplică metoda bazată pe măsurare se conservă următoarele informații suplimentare:

— lista tuturor surselor de emisie monitorizate,

— documentația care justifică alegerea metodei bazată pe măsurare;

— datele utilizate pentru a efectua analiza marjei de incertitudine a emisiilor referitoare la fiecare sursă de emisie, clasificate după procedeu;

— datele utilizate pentru a efectua calculele coroborate;

— descrierea tehnică detaliată a sistemului de măsurare continuu, precum și documentele care fac dovada aprobării autorității competente;

— date brute și cumulate furnizate prin sistemul de măsurare continuă, inclusiv documentația privind modificările sistemului în timp, carnetul de bord referitor la testări, imobilizări, calibrări, întreținere și păstrare;

— documentația privind orice modificare adusă sistemului de măsurare continuă.

10. CONTROLUL ȘI VERIFICAREA

Controlul și verificarea emisiilor se desfășoară conform secțiunii 16 din prezenta anexă.

10.1. OBȚINEREA ȘI TRATAREA DATELOR

Pentru a monitoriza și raporta emisiile de gaze cu efect de seră în conformitate cu planul de monitorizare aprobat, cu autorizația și cu prezentele orientări, operatorul stabilește, documentează, pune în aplicare și menține obținerea efectivă a datelor și activitățile de manevrare (denumite în continuare activități privind fluxul de date). Aceste date privind fluxul de date includ măsurarea, monitorizarea, analiza, înregistrarea și calcularea parametrilor, efectuate în scopul raportării emisiilor de gaze cu efect de seră.

10.2. SISTEMUL DE CONTROL

Operatorul înființează, documentează, pune în aplicare și menține un sistem efectiv de control pentru a asigura că raportul de emisii anual ce rezultă din activitățile privind fluxul de date nu conține declarații false și că acesta este conform planului de monitorizare aprobat, autorizației și prezentelor orientări.

Sistemul de control al operatorului cuprinde procesele care vizează monitorizarea și raportarea efectivă, astfel cum sunt acestea proiectate și implementate de către persoanele responsabile cu raportarea emisiilor anuale. Sistemul de control conține următoarele componente:

(a) procesul de evaluare propriu al operatorului a riscurilor inerente și de control cu privire la existența în raportul de emisii anual a unor erori, afirmații false sau omisiuni (declarații false), precum și a nepotrivirii cu planul de monitorizare aprobat, cu autorizația și cu prezentele orientări;

(b) activități de control care ajută la diminuarea riscurilor identificate. Operatorul evaluează și îmbunătățește sistemul său de control pentru a asigura faptul că raportul de emisie anual nu este denaturat din punct de vedere material și nu conține o nepotrivire materială. Evaluările cuprind verificări interne ale sistemului de control și ale datelor raportate. Sistemul de control poate face trimitere la alte proceduri sau documente, inclusiv la cele care fac parte din sistemele comunitare de management al mediului și de audit (EMAS), ISO 14001:2004 („Sisteme de management al mediului – Specificații și orientări de utilizare”), ISO 9001:2000, precum și sisteme de control financiar. În cazul în care s-a făcut o astfel de trimitere, operatorul asigură că cerințele incluse în planul de monitorizare aprobat, în autorizație și în prezentele orientări sunt cuprinse în respectivul sistem aplicabil.

10.3. ACTIVITĂȚI DE CONTROL

În scopul verificării și diminuării riscurilor inerente și de control în temeiul capitolului 10.2, operatorul identifică și pune în aplicare activități de control, în conformitate cu secțiunile 10.3.1-10.3.6.

10.3.1. PROCEDURI ȘI RESPONSABILITĂȚI

Operatorul stabilește sfera tuturor activităților privind fluxul de date și ale tuturor activităților de control. Sarcinile care intră în conflict sunt separate, în cazul în care acest lucru este posibil, inclusiv în ceea ce privește manevrarea și controlul activităților. În caz contrar, se pun în aplicare activități de control alternative.

Operatorul documentează în scris activitățile privind fluxul de date, în conformitate cu secțiunea 10.1, iar, în temeiul secțiunilor 10.3.2-10.3.6, activitățile de control includ:

— ordinea și interacțiunea obținerii datelor și a activităților de manevrare conform secțiunii 10.1, inclusiv metodele de calcul sau de monitorizare utilizate;

— evaluarea riscului definirii și evaluările sistemului de control, în conformitate cu secțiunea 10.2;

— gestionarea competențelor necesare pentru sarcinile atribuite, în conformitate cu secțiunea 10.3.1;

— asigurarea calității echipamentului de măsurare și informațiile tehnologice utilizate (dacă este cazul), în conformitate cu secțiunea 10.3.2;

— revizuiri interne ale datelor raportate, în conformitate cu secțiunea 10.3.3;

— procese externalizate, în conformitate cu secțiunea 10.3.4;

— corecții și măsuri rectificative, în conformitate cu secțiunea 10.3.5;

— registre și documentare, în conformitate cu secțiunea 10.3.6.

Fiecare dintre aceste proceduri se referă (dacă este cazul) la următoarele elemente:

— responsabilități;

— înregistrări (electronice și fizice, după cum este potrivit și aplicabil);

— sistemele de informatizare utilizate (dacă este cazul);

— intrarea și ieșirea, precum și legătura clară cu activitatea anterioară și cu cea viitoare;

— frecvența (dacă este cazul).

Procedurile aplicate sunt alese astfel încât să diminueze riscurile identificate.

10.3.2. ASIGURAREA CALITĂȚII

Operatorul asigură că echipamentul de măsurare este etalonat, reglat și verificat la intervale regulate de timp, inclusiv înainte de utilizare și controlat, dacă este cazul, prin raportare la normele de măsurare corespunzătoare normelor internaționale, în conformitate cu riscurile identificate potrivit secțiunii 10.2. Operatorul identifică, în planul de monitorizare, dacă componentele instrumentului de măsurare pot fi etalonate sau nu, propunând, în ultimul caz, activități de control alternative care necesită aprobarea autorității competente. În cazul în care echipamentul nu corespunde cerințelor, operatorul ia, în mod prompt, măsuri de remediere. Înregistrările rezultatelor etalonării și autentificării se conservă timp de 10 ani.

În cazul în care operatorul utilizează tehnologie informatică, inclusiv tehnologie computerizată de control a procesului, se stabilește, se documentează, se testează, se pune în aplicare, se controlează și se menține o modalitate de procesare fiabilă, corectă și oportună a datelor, în conformitate cu riscurile identificate potrivit secțiunii 10.2. Acest lucru presupune utilizarea adecvată a formulelor de calcul conținute în planul de monitorizare. Controlul tehnologiei informatice include controlul accesului, sprijin, recuperare, planificare a continuității și securitate.

10.3.3. REVIZUIREA ȘI VALIDAREA DATELOR

Pentru a gestiona fluxul de date, operatorul proiectează și pune în aplicare revizuirea și validarea datelor, în conformitate cu riscurile identificate în temeiul secțiunii 10.2. Aceste validări pot fi realizate atât manual, cât și electronic. Acestea vor fi astfel proiectate, încât limitele pentru respingerea datelor sunt cunoscute, unde este posibil, în mod clar dinainte.

Revizuirile simple și efective ale datelor pot fi realizate la nivel operațional prin compararea valorilor de monitorizare cu ajutorul unor metode verticale și orizontale.

Metoda verticală compară datele privind emisiile monitorizate ale aceleiași instalații pe parcursul unor ani diferiți. O eroare de monitorizare este probabilă, dacă diferențele între datele anuale nu pot fi explicate cu ajutorul:

— modificărilor intervenite la nivelurile de activitate;

— modificărilor referitoare la combustibili sau la materiile de intrare;

— modificărilor privind procedeele de emisie (de exemplu, îmbunătățirea eficacității energetice).

Metoda orizontală compară valorile rezultate cu diferite sisteme de colectare a datelor operaționale, inclusiv:

— compararea datelor privind cumpărarea de combustibil sau de materie cu datele referitoare la variația stocurilor (pe baza informațiilor privind stocul final și stocul inițial) și cele privind consumarea fluxurilor aplicabile;

— compararea factorilor de emisie analizați, calculați sau obținuți de la furnizorul de combustibil cu factorii de emisie de referință naționali sau internaționali ai combustibililor comparabili;

— compararea factorilor de emisie pe baza analizei combustibililor cu factorii de emisie de referință naționali sau internaționali ai combustibililor comparabili;

— compararea emisiilor măsurate și calculate.

10.3.4. PROCESE EXTERNALIZATE

În cazul în care un operator alege să califice un proces din fluxul de date ca fiind exterior sursei, acesta controlează calitatea acestor procese, în conformitate cu riscurile identificate potrivit secțiunii 10.2. Operatorul definește cerințele adecvate pentru producții și metode și revizuiește calitatea oferită.

10.3.5. CORECȚII ȘI MĂSURI RECTIFICATIVE

În cazul în care activitățile privind fluxul de date sau activitățile de control (instrument, echipament, membrii echipei, furnizor, procedură etc.) nu funcționează în mod efectiv sau funcționează în afara limitelor stabilite, operatorul face imediat rectificările necesare și corectează datele respinse. Operatorul evaluează validitatea randamentelor procedeelor aplicabile, determină cauza care stă la originea disfuncționalității sau erorii și face rectificarea adecvată.

Activitățile din prezenta secțiune se realizează în conformitate cu secțiunea 10.2 (metoda bazată pe risc).

10.3.6. REGISTRE ȘI DOCUMENTARE

Pentru a putea dovedi și asigura conformitatea și pentru a putea reface datele de emisie raportate, operatorul înregistrează, pentru o perioadă de cel puțin 10 ani, toate activitățile de control (inclusiv asigurarea calității/controlul calității echipamentului și a tehnologiei informatice, revizuirea și validarea datelor, precum și rectificările) și toate informațiile prevăzute în secțiunea 9 din prezenta anexă.

Operatorul asigură că documentele în cauză sunt disponibile în momentul și în situația în care acestea sunt necesare pentru a desfășura activitățile privind fluxul datelor, precum și activitățile de control. Operatorul deține un procedeu de identificare, producere, distribuire și control al versiunii acestor documente.

Activitățile prevăzute în prezenta secțiune se desfășoară în conformitate cu metoda bazată pe riscuri prevăzută în secțiunea 10.2.

10.4. VERIFICAREA

10.4.1. PRINCIPII GENERALE

Obiectivul verificării îl constituie asigurarea faptului că emisiile au fost monitorizate în conformitate cu orientările și că se raportează date de emisii fiabile și corecte potrivit articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2003/87/CE. Statele membre țin seama de ghidul elaborat de către Cooperarea Europeană pentru Acreditare (ECA).

Conform secțiunii 10.4.2 litera (e), în urma verificării se realizează un aviz de verificare care precizează, cu certitudine rezonabilă, dacă datele cuprinse în raportul de emisii nu există declarații false materiale și dacă nu sunt neregularități materiale.

Operatorul prezin