2005L0068 — RO — 21.09.2007 — 001.001

Acest document reprezintă un instrument de documentare, iar instituţiile nu îşi asumă responsabilitatea pentru conţinutul său.

Astfel cum a fost modificat prin:

▼B

DIRECTIVA 2005/68/CE A PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI A CONSILIULUI

din 16 noiembrie 2005

privind reasigurarea și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 92/49/CEE ale Consiliului, precum și a Directivelor 98/78/CE și 2002/83/CE

(Text cu relevanță pentru SEE)

TITLUL I

DOMENIU DE APLICARE ȘI DEFINIȚII

Articolul 1

Domeniul de aplicare

(1) Prezenta directivă stabilește norme referitoare la inițierea și exercitarea activității independente de reasigurare, practicată exclusiv de întreprinderi de reasigurare care desfășoară acest tip de activitate și care sunt stabilite sau doresc să se stabilească într-un stat membru.

(2) Prezenta directivă nu se aplică:

Articolul 2

Definiții

(1) În sensul prezentei directive:

(2) În sensul alineatului (1) litera (a) din prezentul articol, acoperirea de către o întreprindere de reasigurare a unei instituții de retragere ocupațională reglementată de Directiva 2003/41/CE ( 16 ), în situația în care legislația statului membru de origine a respectivei instituții permite o astfel de acoperire, trebuie considerată, de asemenea, o activitate care intră în domeniul de aplicare a prezentei directive.

În sensul alineatului (1) litera (d), orice prezență permanentă a unei întreprinderi de reasigurare pe teritoriul unui stat membru este tratată în același mod ca o agenție sau sucursală, chiar dacă respectiva prezență nu are forma unei agenții sau a unei sucursale, ci constă pur și simplu dintr-un birou administrat de personalul întreprinderii sau de o persoană independentă, dar împuternicită să acționeze în permanență în interesul întreprinderii, la fel cum ar face o agenție.

▼M1

În sensul alineatului (1) litera (j), la articolele 12 și 19-23 și în cazul celorlalte cote de participație menționate la articolele 19-23, se ține seama de drepturile de vot menționate la articolele 9 și 10 din Directiva 2004/109/CE ( 17 ), precum și de condițiile de cumulare stabilite la articolul 12 alineatele (4) și (5) din directiva respectivă.

Statele membre nu țin seama de drepturile de vot sau acțiunile pe care le pot deține societăți de investiții sau de instituții de credit ca urmare a subscrierii de instrumente financiare și/sau a plasării instrumentelor financiare în baza unui angajament ferm prevăzute în anexa I secțiunea A punctul 6 la Directiva 2004/39/CE, cu condiția ca drepturile respective să nu fie exercitate sau utilizate în vreun alt mod pentru a interveni în administrarea activității emitentului, pe de o parte, și cedate în termen de un an de la data achiziției, pe de altă parte.

▼B

În sensul alineatului (1) litera (l), orice filială a unei filiale este considerată, în același timp, filială a întreprinderii-mamă celei mai înalte din genealogie.

În sensul alineatului (1) litera (n):

(3) De fiecare dată când prezenta directivă face trimitere la euro, valoarea de conversie în moneda națională care trebuie luată în considerare începând din 31 decembrie a fiecărui an este cea din ultima zi a lunii octombrie anterioare pentru care sunt disponibile valorile de conversie ale euro în toate monedele din Comunitate.

TITLUL II

INIȚIEREA ACTIVITĂȚII DE REASIGURARE ȘI AUTORIZAREA ÎNTREPRINDERII DE REASIGURARE

Articolul 3

Principiul de autorizare

Inițierea activității de reasigurare este condiționată de obținerea prealabilă a unei autorizații administrative.

Respectiva autorizație trebuie solicitată de la autoritățile competente ale statului membru de origine de către:

Articolul 4

Domeniul de aplicare a autorizației

(1) Autorizația acordată în conformitate cu articolul 3 este valabilă în întreaga Comunitate. Ea permite unei întreprinderi de reasigurare să-și desfășoare activitatea pe teritoriul Comunității, fie în regim de libertate de stabilire, fie în regim de libertate de a presta servicii.

(2) Autorizația se acordă pentru activitățile de reasigurare generală, activitățile de reasigurare de viață sau orice tip de activități de reasigurare, în funcție de cererea depusă de întreprinderea solicitantă.

Autorizația se eliberează ținându-se seama de programul de activitate care trebuie prezentat în temeiul articolului 6 litera (b) și al articolului 11 și cu respectarea condițiilor de autorizare stabilite de statul membru în care se face solicitarea.

Articolul 5

Forma întreprinderii de reasigurare

(1) Statul membru de origine impune oricărei întreprinderi de reasigurare care solicită autorizația să adopte una dintre formele stabilite în anexa I.

Orice întreprindere de reasigurare poate adopta, de asemenea, forma unei societăți europene (SE), astfel cum este aceasta definită de Regulamentul (CE) nr. 2157/2001 ( 18 ).

(2) După caz, statele membre pot înființa entități de drept public, cu condiția ca respectivele entități să aibă drept scop desfășurarea de operațiuni de reasigurare în condiții echivalente cu cele în care funcționează întreprinderile de drept privat.

Articolul 6

Condiții

Statul membru de origine impune oricărei întreprinderi de reasigurare care solicită autorizația:

Articolul 7

Legături strânse

(1) În cazul în care există legături strânse între întreprinderea de reasigurare și alte persoane fizice sau juridice, autoritățile competente nu acordă autorizația decât în cazul în care respectivele legături nu împiedică buna desfășurare a misiunii lor de supraveghere.

(2) Autoritățile competente refuză autorizația în cazul în care actele cu putere de lege și actele administrative dintr-o țară terță de care aparțin una sau mai multe persoane fizice sau juridice cu care întreprinderea de reasigurare are legături strânse sau anumite dificultăți legate de aplicarea acestor acte împiedică buna desfășurare a misiunii lor de supraveghere.

(3) Autoritățile competente impun întreprinderilor de reasigurare să le furnizeze informațiile de care au nevoie pentru a se asigura de respectarea permanentă a condițiilor prevăzute la alineatul (1).

Articolul 8

Administrația centrală a întreprinderii de reasigurare

Statele membre impun întreprinderilor de reasigurare ca administrațiile lor centrale să fie situate în același stat membru ca și sediul lor social.

Articolul 9

Condiții privind polițele și nivelul primelor

(1) Prezenta directivă nu interzice statelor membre să mențină sau să introducă acte cu putere de lege și acte administrative care prevăd aprobarea actului constitutiv și a statutului, precum și comunicarea oricărui document necesar pentru desfășurarea normală a supravegherii.

(2) Cu toate acestea, statele membre nu pot adopta dispoziții care să impună aprobarea prealabilă sau comunicarea sistematică a condițiilor generale și particulare care reglementează contractele, nivelul primelor, formularele și alte imprimate pe care întreprinderea de reasigurare intenționează să le utilizeze în relațiile sale cu întreprinderile cedente sau retrocedente.

Articolul 10

Nevoi economice ale pieței

Statele membre nu pot solicita ca o cerere de autorizație să fie examinată în funcție de nevoile economice ale pieței.

Articolul 11

Program de activitate

(1) Programul de activitate menționat la articolul 6 litera (b) conține indicațiile sau justificările privind:

(2) Pe lângă elementele enumerate la alineatul (1), programul de activitate conține, pentru primele trei exerciții financiare:

Articolul 12

Acționari și asociați care dețin o participație calificată

Autoritățile competente ale statului membru de origine nu acordă unei întreprinderi autorizația de inițiere a activității de reasigurare înainte de a fi obținut comunicarea identității acționarilor sau a asociaților, direcți sau indirecți, persoane fizice sau juridice, care dețin o participație calificată în respectiva întreprindere, precum și comunicarea cuantumului respectivei participații.

Aceleași autorități refuză autorizația în cazul în care, ținând seama de necesitatea de a garanta o administrare corectă și prudentă a întreprinderii de reasigurare, nu sunt mulțumite de calitatea acționarilor sau a asociaților.

Articolul 13

Refuzul autorizației

Orice decizie de refuz trebuie motivată în mod precis și notificată întreprinderii în cauză.

Fiecare stat membru prevede posibilitatea întreprinderii căreia i s-a refuzat autorizația de a introduce o acțiune în justiție împotriva oricărei decizii de refuz, în conformitate cu articolul 53.

Aceeași posibilitate este prevăzută și pentru cazul în care autoritățile competente nu s-ar fi pronunțat în ceea ce privește cererea de autorizare la expirarea unui termen de șase luni de la data primirii acesteia.

Articolul 14

Consultarea prealabilă a autorităților competente ale celorlalte state membre

(1) Autoritățile competente ale celuilalt stat membru în cauză sunt consultate înainte de acordarea unei autorizații către o întreprindere care este:

(2) Autoritățile competente ale unui stat membru în cauză responsabile pentru supravegherea instituțiilor de credit sau a întreprinderilor de investiții sunt consultate înainte de acordarea unei autorizații către o întreprindere de reasigurare care este:

(3) Autoritățile competente menționate la alineatele (1) și (2) se consultă, în special, în vederea evaluării calității acționarilor, precum și a bunei reputații și a competenței directorilor și a administratorilor asociați la gestionarea unei alte întreprinderi din același grup. Ele își comunică orice informație legată de aceste aspecte, în măsura în care respectiva informație prezintă interes pentru celelalte autorități competente, în vederea eliberării unei autorizații sau a supravegherii permanente a respectării condițiilor de desfășurare a activității.

TITLUL III

CONDIȚII CARE REGLEMENTEAZĂ ACTIVITATEA DE REASIGURARE

CAPITOLUL 1

Principii și metode de supraveghere financiară

Secțiunea 1

Autorități competente și norme generale

Articolul 15

Autoritățile competente și obiectul supravegherii

(1) Supravegherea financiară a unei întreprinderi de reasigurare, inclusiv a activităților pe care le desfășoară prin intermediul sucursalelor sau în regim de libertate de a presta servicii, ține exclusiv de competența statului membru de origine.

În cazul în care autoritățile competente ale statului membru gazdă au motive să considere că activitățile întreprinderii de reasigurare ar putea să aducă atingere stabilității financiare a acesteia, ele informează autoritățile competente ale statului membru de origine în legătură cu acest lucru. Acestea din urmă verifică dacă întreprinderea de reasigurare respectă normele prudențiale definite de prezenta directivă.

(2) Supravegherea financiară prevăzută la alineatul (1) include verificarea, pentru ansamblul activităților întreprinderii de reasigurare, a solvabilității acesteia, a provizioanelor sale tehnice și a activelor care garantează aceste provizioane în conformitate cu normele sau cu practicile adoptate în statul său membru de origine, în temeiul dispozițiilor adoptate la nivel comunitar.

(3) Statul membru de origine al întreprinderii de reasigurare nu poate refuza un contract de retrocesiune încheiat de aceasta cu o altă întreprindere de reasigurare autorizată în conformitate cu prezenta directivă sau cu o întreprindere de asigurare autorizată în conformitate cu Directiva 73/239/CEE sau 2002/83/CE, din motive legate direct de stabilitatea financiară a acestei alte întreprinderi de reasigurare de asigurare.

(4) Autoritățile competente ale statului membru de origine impun oricărei întreprinderi de reasigurare să dispună de o bună organizare administrativă și contabilă și de proceduri de control intern adecvate.

Articolul 16

Supravegherea sucursalelor stabilite într-un alt stat membru

Statul membru al sucursalei prevede că, în cazul în care o întreprindere de reasigurare autorizată într-un alt stat membru își desfășoară activitatea prin intermediul unei sucursale, autoritățile competente ale statului membru de origine pot, după ce au informat mai întâi autoritățile competente ale statului membru al sucursalei, să procedeze chiar ele sau prin intermediul unor persoane pe care le împuternicesc în acest scop, la verificarea la fața locului a informațiilor necesare pentru a asigura supravegherea financiară a întreprinderii. Autoritățile competente ale statului membru al sucursalei pot participa la această verificare.

Articolul 17

Informații contabile, prudențiale și statistice: competențe de supraveghere

(1) Fiecare stat membru impune întreprinderilor de reasigurare care își au sediul social pe teritoriul său să raporteze anual, pentru toate operațiunile pe care le desfășoară, situația lor financiară și solvabilitatea.

(2) Statele membre impun întreprinderilor de reasigurare care își au sediul social pe teritoriul lor să furnizeze periodic documentele necesare pentru exercitarea supravegherii, precum și documente statistice. Autoritățile competente își comunică reciproc documentele și informațiile utile pentru desfășurarea supravegherii.

(3) Fiecare stat membru ia orice măsură necesară pentru a garanta că autoritățile sale competente dispun de competențele și de mijloacele necesare pentru supravegherea activităților desfășurate de întreprinderile de reasigurare care își au sediul social pe teritoriul său, inclusiv a activităților desfășurate în afara acestui teritoriu.

(4) În special, autoritățile competente sunt abilitate:

Statele membre pot, de asemenea, să prevadă posibilitatea, pentru autoritățile competente, de a obține orice informație privind contractele încheiate prin intermediari.

Articolul 18

Transfer de portofoliu

În condițiile prevăzute de legislația sa internă, fiecare stat membru autorizează întreprinderile de reasigurare care își au sediul social pe teritoriul său să-și transfere integral sau parțial portofoliul de contracte, inclusiv pe cele subscrise în regim de libertate de stabilire sau de libertate de a presta servicii, unui cesionar stabilit în Comunitate, în cazul în care autoritățile competente ale statului membru de origine al cesionarului atestă că acesta deține, după efectuarea transferului, marja de solvabilitate necesară menționată la capitolul 3.

Secțiunea 2

Participații calificate

▼M1

Articolul 19

Achiziții

(1) Statele membre impun oricărei persoane fizice sau juridice sau unor astfel de persoane care acționează concertat (denumite în continuare „potențialul achizitor”), care a decis să achiziționeze, direct sau indirect, o participație calificată într-o întreprindere de reasigurare, sau să majoreze, direct sau indirect, o astfel de participație calificată într-o întreprindere de reasigurare, astfel încât proporția drepturilor de vot sau a capitalului deținut să fie egală sau mai mare decât 20 %, 30 % sau 50 % sau astfel încât întreprinderea de reasigurare să devină filiala lor (denumită în continuare „proiect de achiziție”), să notifice mai întâi în scris autoritățile competente ale întreprinderii de reasigurare în cadrul căreia intenționează să achiziționeze ori să majoreze o participație calificată, indicând valoarea participației vizate și informațiile relevante menționate la articolul 19a alineatul (4). Nu este necesar ca statele membre să aplice pragul de 30 % în cazurile în care, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/109/CE, aplică un prag de o treime.

(2) Autoritățile competente transmit potențialului achizitor, imediat și, în orice caz, în termen de două zile lucrătoare de la primirea notificării, precum și de la primirea ulterioară a informațiilor menționate la alineatul (3), confirmarea de primire în scris.

Autoritățile competente au la dispoziție un termen de maximum șaizeci de zile lucrătoare de la data confirmării scrise de primire a notificării și a tuturor documentelor pe care statele membre solicită să fie anexate notificării în baza listei prevăzute la articolul 19a alineatul (4) (denumită în continuare „termen de evaluare”), pentru a finaliza evaluarea prevăzută la articolul 19a alineatul (1) (denumită în continuare „evaluarea”).

În momentul transmiterii confirmării de primire, autoritățile competente comunică potențialului achizitor data de expirare a termenului de evaluare.

(3) În cursul termenului de evaluare, dar nu mai târziu de cea de-a cincizecea zi lucrătoare a termenului respectiv, autoritățile competente pot, dacă este necesar, să solicite informațiile suplimentare necesare pentru finalizarea evaluării. O astfel de solicitare se face în scris, precizându-se informațiile suplimentare necesare.

Termenul de evaluare se întrerupe între data solicitării de informații de către autoritățile competente și data primirii răspunsului potențialului achizitor la această solicitare. Întreruperea nu poate depăși douăzeci de zile lucrătoare. Orice solicitări suplimentare formulate de autoritățile competente în vederea completării sau clarificării informațiilor sunt la discreția autorităților competente, dar nu pot conduce la întreruperea termenului de evaluare.

(4) Autoritățile competente pot prelungi perioada de întrerupere menționată la alineatul (3) paragraful al doilea cu până la treizeci de zile lucrătoare, în cazul în care potențialul achizitor este:

(5) În cazul în care autoritățile competente, la finalizarea evaluării, decid să se opună proiectului de achiziție, acestea informează în scris potențialul achizitor în termen de două zile lucrătoare și fără a depăși termenul de evaluare, indicând motivele care au stat la baza acestei decizii. În conformitate cu legislația internă, la cererea potențialului achizitor, se poate pune la dispoziția publicului o motivare corespunzătoare a deciziei. Aceasta nu împiedică un stat membru să permită autorității competente să facă publică motivarea respectivă, fără a fi necesară cererea potențialului achizitor.

(6) În cazul în care autoritățile competente nu se opun proiectului de achiziție, în cursul termenului de evaluare, aceasta se consideră aprobată.

(7) Autoritățile competente pot stabili un termen maxim pentru finalizarea proiectului de achiziție și îl pot prelungi, atunci când este necesar.

(8) Statele membre nu pot impune cerințe mai stricte decât cele prevăzute în prezenta directivă pentru notificarea autorităților competente și pentru aprobarea de către acestea a unor achiziții directe sau indirecte de capital sau de drepturi de vot.

▼M1

Articolul 19a

Evaluarea

(1) La examinarea notificării prevăzute la articolul 19 alineatul (1) și a informațiilor menționate la articolul 19 alineatul (3), autoritățile competente evaluează, pentru a asigura administrarea sănătoasă și prudentă a întreprinderii de reasigurare vizate de achiziție și ținând seama de posibila influență a potențialului achizitor asupra întreprinderii de reasigurare, caracterul adecvat al potențialului achizitor, precum și soliditatea financiară a proiectului de achiziție, pe baza tuturor criteriilor următoare:

(2) Autoritățile competente se pot opune proiectului de achiziție numai în cazul în care există motive rezonabile în acest sens, în conformitate cu criteriile stabilite la alineatul (1), sau în cazul în care informațiile furnizate de potențialul achizitor sunt incomplete.

(3) Statele membre nu impun condiții prealabile în ceea ce privește cota de participație care trebuie să fie achiziționată, și nici nu permit autorităților lor competente să examineze proiectul de achiziție în termenii nevoilor economice ale pieței.

(4) Statele membre fac publică o listă cu informațiile necesare pentru a efectua evaluarea și care trebuie furnizată autorităților competente în momentul notificării prevăzute la articolul 19 alineatul (1). Informațiile solicitate sunt proporționale cu și adaptate naturii potențialului achizitor și proiectului de achiziție. Statele membre nu solicită informații care nu prezintă relevanță pentru o evaluare prudențială.

(5) Fără a aduce atingere articolului 19 alineatele (2), (3) și (4), în cazul în care autoritatea competentă este notificată în legătură cu două sau mai multe proiecte de achiziție sau de majorare de participații calificate pentru aceeași întreprindere de reasigurare, aceasta din urmă tratează potențialii achizitori în mod nediscriminatoriu.

▼M1

Articolul 20

Achizițiile realizate de întreprinderi financiare reglementate

(1) Autoritățile competente implicate acționează consultându-se reciproc pe deplin atunci când realizează evaluarea, în cazul în care potențialul achizitor este:

(2) Autoritățile competente își furnizează reciproc informații esențiale sau relevante pentru evaluare, fără întârzieri nejustificate. Astfel, acestea își comunică, la cerere, orice informație relevantă și, din oficiu, orice informație esențială. Orice decizie a autorității competente care a autorizat întreprinderea de reasigurare vizată de proiectul de achiziție indică eventualele opinii sau rezerve formulate de autoritatea competentă responsabilă pentru potențialul achizitor.

▼B

Articolul 21

Cesiuni

Statele membre prevăd că orice persoană fizică sau juridică ce intenționează să renunțe la deținerea, directă sau indirectă, a unei participații calificate într-o întreprindere de reasigurare trebuie să informeze în prealabil autoritățile competente ale statului membru de origine și să indice cuantumul respectivei participații.

▼M1

O astfel de persoană trebuie, de asemenea, să notifice autoritățile competente dacă a decis să își reducă participația calificată astfel încât proporția drepturilor de vot sau a capitalului deținut să scadă sub 20 %, 30 % sau 50 % sau astfel încât întreprinderea de reasigurare să înceteze să mai fie filiala lor. Nu este necesar ca statele membre să aplice pragul de 30 % în cazurile în care, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/109/CE, aplică un prag de o treime.

▼B

Articolul 22

Informarea autorităților competente de către întreprinderea de reasigurare

Întreprinderile de reasigurare anunță autoritățile competente ale statului lor membru de origine, de îndată ce iau la cunoștință de aceasta, în legătură cu achizițiile sau cesiunile de participații din capitalul lor care determină depășirea sau scăderea sub unul dintre pragurile menționate la articolele 19 și 21.

Întreprinderile comunică, de asemenea, cel puțin o dată pe an, identitatea acționarilor sau a asociaților care dețin participații calificate, precum și cuantumul respectivelor participații, astfel cum rezultă acesta, de exemplu, din informațiile difuzate cu ocazia adunării generale anuale a acționarilor sau a asociaților sau din informațiile comunicate în temeiul obligațiilor asumate de societățile cotate la o bursă de valori.

Articolul 23

Participații calificate: competențele autorităților competente

Statele membre prevăd că, în cazul în care influența exercitată de persoanele menționate la articolul 19 este susceptibilă de a aduce atingere unei administrări corecte și prudente a întreprinderii de reasigurare, autoritățile competente ale statului membru de origine iau măsurile adecvate pentru a pune capăt acestei situații. Aceste măsuri pot, de exemplu, să conste în instrucțiuni obligatorii, în sancțiuni la adresa directorilor sau a administratorilor sau în suspendarea exercitării drepturilor de vot asociate acțiunilor sau cotelor din capital deținute de acționarii sau de asociații în cauză.

Se aplică măsuri similare persoanelor fizice sau juridice care nu respectă obligația de informare prealabilă menționată la articolul 19. În cazul în care se achiziționează o participație în ciuda faptului că autoritățile competente și-au exprimat dezacordul față de aceasta, statele membre, independent de alte sancțiuni care pot fi adoptate, dispun fie suspendarea exercitării drepturilor de vot corespunzătoare, fie nulitatea voturilor exprimate, fie posibilitatea anulării acestora.

Secțiunea 3

Secretul profesional și schimbul de informații

Articolul 24

Obligație

(1) Statele membre dispun ca toate persoanele care exercită sau care au exercitat o activitate în contul autorităților competente, precum și auditorii și experții mandatați de autoritățile competente să fie legați de o obligație de secret profesional.

În conformitate cu obligația menționată și fără a se aducă atingere cazurilor de drept penal, nici o informație confidențială primită într-un context profesional nu poate fi divulgată nici unei persoane sau autorități, cu excepția prezentării sale într-o formă sintetică sau agregată, astfel încât întreprinderile de reasigurare să nu poată fi identificate.

(2) Cu toate acestea, în cazul în care o întreprindere de reasigurare a fost declarată falimentară sau în cazul în care a fost dispusă de către un tribunal lichidarea sa silită, informațiile confidențiale care nu se referă la terții implicați în tentativele de salvare a întreprinderii pot fi divulgate în cadrul procedurilor civile sau comerciale.

Articolul 25

Schimb de informații între autoritățile competente ale statelor membre

Articolul 24 nu împiedică autoritățile competente ale diverselor state membre să efectueze schimburile de informații prevăzute în directivele aplicabile întreprinderilor de reasigurare. Respectivele informații țin de secretul profesional prevăzut la articolul 24.

Articolul 26

Acorduri de cooperare cu țările terțe

Statele membre nu pot încheia acorduri de cooperare care prevăd schimbul de informații cu autoritățile competente ale țărilor terțe sau cu autoritățile sau organismele din țările terțe, astfel cum au fost definite la articolul 28 alineatele (1) și (2), decât în situația în care informațiile comunicate beneficiază de garanții ale secretului profesional cel puțin echivalente cu cele menționate în prezenta secțiune. Acest schimb de informații este destinat să contribuie la îndeplinirea misiunii de supraveghere a autorităților sau a organismelor în cauză.

În cazul în care informațiile provin de la un alt stat membru, acestea nu pot fi divulgate decât cu acordul explicit al autorităților competente care le-au transmis și, după caz, exclusiv în scopurile pentru care respectivele autorități și-au dat acordul.

Articolul 27

Utilizarea informațiilor confidențiale

Autoritățile competente care, în temeiul articolelor 24 și 25, primesc informații confidențiale, nu le pot utiliza decât pentru exercitarea funcțiilor lor:

Articolul 28

Schimbul de informații cu alte autorități

(1) Articolele 24 și 27 nu împiedică schimbul de informații în interiorul unui stat membru în cazul în care există mai multe autorități competente în același stat membru sau între autoritățile competente ale mai multor state membre și:

în scopul îndeplinirii misiunii lor de supraveghere, nici transmiterea, către organismele responsabile pentru administrarea procedurilor obligatorii de lichidare sau a fondurilor de garantare, a informațiilor necesare pentru îndeplinirea funcției lor. Informațiile primite de autoritățile, organismele și persoanele menționate intră sub incidența secretului profesional prevăzut la articolul 24.

(2) Fără a aduce atingere articolelor 24-27, statele membre pot autoriza schimbul de informații între autoritățile competente și:

Statele membre care fac uz de opțiunea prevăzută la primul paragraf solicită cel puțin respectarea următoarelor condiții:

Statele membre comunică celorlalte state membre și Comisiei identitatea autorităților, a persoanelor sau a organismelor care pot primi informații în temeiul prezentului alineat.

(3) Fără a aduce atingere articolelor 24-27, statele membre pot, în scopul de a consolida stabilitatea sistemului financiar, inclusiv integritatea acestuia, să autorizeze schimbul de informații între autoritățile competente și autoritățile sau organismele responsabile, conform legii, pentru depistarea și investigarea cazurilor de încălcare a dreptului societăților comerciale.

Statele membre car fac uz de opțiunea prevăzută la primul paragraf solicită cel puțin respectarea următoarelor condiții:

În cazul în care, într-un stat membru, autoritățile sau organismele prevăzute la primul paragraf își îndeplinesc misiunea de depistare sau de investigare făcând apel, având în vedere necesitatea unor competențe speciale, la anumite persoane împuternicite în acest scop și care nu sunt funcționari publici, posibilitatea de realizare a schimbului de informații prevăzută la primul paragraf poate fi extinsă și la aceste persoane în condițiile prevăzute la al doilea paragraf.

În scopul aplicării celui de-al doilea paragraf litera (c), autoritățile sau organismele menționate la primul paragraf comunică autorităților competente care au divulgat informațiile, identitatea și mandatul precis al persoanelor cărora le vor fi transmise.

Statele membre comunică celorlalte state membre și Comisiei identitatea autorităților sau a organismelor care pot primi informații în temeiul prezentului alineat.

Articolul 29

Transmiterea de informații băncilor centrale și autorităților monetare

Prezenta secțiune nu împiedică autoritățile competente să transmită băncilor centrale și altor organisme cu funcție similară, în calitatea lor de autorități monetare și, după caz, altor autorități publice responsabile pentru supravegherea sistemelor de plată, informațiile destinate să contribuie la îndeplinirea misiunii lor. Ea nici nu împiedică autoritățile sau organismele respective să comunice autorităților competente informațiile de care ar putea avea nevoie în sensul articolului 27.

Informațiile primite în acest context sunt reglementate de secretul profesional prevăzut de prezenta secțiune.

Articolul 30

Comunicarea de informații administrațiilor centrale responsabile pentru legislația financiară

Fără a aduce atingere articolelor 24 și 27, statele membre pot autoriza, în temeiul actelor cu putere de lege, comunicarea anumitor informații către alte departamente din administrațiile lor centrale responsabile pentru legislația referitoare la supravegherea instituțiilor de credit, a instituțiilor financiare, a serviciilor de investiții și a întreprinderilor de asigurare și de reasigurare, precum și inspectorilor mandatați de departamentele respective.

Cu toate acestea, o astfel de comunicare nu poate avea loc decât în cazul în care acest lucru este necesar din motive de control prudențial.

Statele membre prevăd, totuși, că informațiile primite în temeiul articolului 25 și al articolului 28 alineatul (1) și cele obținute prin intermediul verificărilor la fața locului prevăzute la articolul 16 nu pot în nici un caz să facă obiectul comunicărilor prevăzute la prezentul articol, cu excepția cazului în care există acordul explicit al autorităților competente care le-au transmis sau al autorităților competente ale statului membru în care s-a efectuat verificarea la fața locului.

Secțiunea 4

Responsabilitățile auditorilor

Articolul 31

Responsabilitățile auditorilor

(1) Statele membre prevăd cel puțin că orice persoană autorizată în conformitate cu Directiva 84/253/CEE ( 22 ), care desfășoară în cadrul unei întreprinderi de reasigurare misiunea menționată la articolul 51 din Directiva 78/660/CEE ( 23 ), la articolul 37 din Directiva 83/349/CEE sau la articolul 31 din Directiva 85/611/CEE ( 24 ) sau orice altă misiune legală, are obligația de a semnala de îndată autorităților competente orice fapt sau decizie referitoare la respectiva întreprindere, de care a luat cunoștință în exercițiul misiunii sale și care este de natură:

Persoana în cauză este obligată, de asemenea, să semnaleze faptele și deciziile de care a luat cunoștință în cadrul unei misiuni menționate la primul paragraf, exercitată într-o întreprindere care are o legătură strânsă – ce decurge dintr-o relație de control – cu întreprinderea de reasigurare în cadrul căreia persoana în cauză își realizează misiunea menționată anterior.

(2) Divulgarea către autoritățile competente, de către persoanele autorizate în conformitate cu Directiva 84/253/CEE, a oricărui fapt sau a oricărei decizii relevante menționate la alineatul (1) din prezentul articol nu constituie o încălcare a vreunei restricții de divulgare de informații impuse prin contract sau printr-un act cu putere de lege sau act administrativ și nu creează nici un fel de responsabilitate pentru persoanele în cauză.

CAPITOLUL 2

Norme referitoare la provizioanele tehnice

Articolul 32

Constituirea de provizioane tehnice

(1) Statul membru de origine impune fiecărei întreprinderi de reasigurare să constituie provizioane tehnice adecvate pentru ansamblul activităților sale.

Valoarea respectivelor provizioane tehnice este determinată în conformitate cu normele stabilite de Directiva 91/674/CEE. După caz, statul membru de origine poate prevedea norme mai specifice, în conformitate cu articolul 20 din Directiva 2002/83/CE.

(2) Statele membre nu mențin și nici nu introduc sisteme de provizionare brută care impun constituirea activelor ca garanții de acoperire a provizioanelor pentru prime și cereri de despăgubire în curs, în cazul în care reasigurătorul este o întreprindere de reasigurare autorizată în conformitate cu prezenta directivă sau o întreprindere de asigurare autorizată în conformitate cu Directivele 73/239/CEE sau 2002/83/CE.

(3) În cazul în care autorizează acoperirea provizioanelor tehnice prin creanțe asupra unor reasigurători care nu sunt autorizați în temeiul prezentei directive sau prin creanțe asupra unor întreprinderi de asigurare care nu sunt autorizate în temeiul Directivelor 73/239/CEE sau 2002/83/CE, statul membru de origine stabilește condițiile de acceptare a respectivelor creanțe.

Articolul 33

Rezerve de egalizare

(1) Statul membru de origine impune oricărei întreprinderi de reasigurare care reasigură riscuri încadrate în clasa 14 enumerată la punctul (A) din anexa la Directiva 73/239/CEE să constituie o rezervă de egalizare pentru a compensa o pierdere tehnică sau o rată de despăgubire peste medie care ar putea apărea în clasa respectivă la sfârșitul fiecărui exercițiu financiar.

(2) Rezerva de egalizare pentru reasigurarea creditelor se calculează după anumite norme fixe de către statul membru de origine, în conformitate cu una dintre cele patru metode prezentate la punctul (D) din anexa la Directiva 73/239/CEE, metodele fiind considerate echivalente.

(3) Statul membru de origine poate exonera de obligația de constituire a unei rezerve de egalizare pentru reasigurarea creditelor întreprinderile de reasigurare în cazul cărora suma încasată din prime sau contribuții pentru clasa respectivă este mai mică de 4 % din încasările totale de prime sau contribuții și mai mică de 2 500 000 EUR.

(4) Statul membru de origine poate impune oricărei întreprinderi de reasigurare să constituie rezerve de egalizare în alte clase de risc decât cea a reasigurării creditelor. Respectivele rezerve de egalizare se calculează în conformitate cu anumite norme stabilite de statul membru de origine.

Articolul 34

Active reprezentative pentru provizioanele tehnice

(1) Statul membru de origine impune oricărei întreprinderi de reasigurare să investească activele care acoperă provizioanele tehnice și rezervele de egalizare menționate la articolul 33 în conformitate cu următoarele norme:

Statele membre pot decide să nu aplice cerințele menționate la litera (e) investițiilor în titluri emise de stat.

(2) Statele membre nu impun întreprinderilor de reasigurare situate pe teritoriul lor să investească în anumite categorii precise de active.

(3) Statele membre nu supun deciziile în materie de investiții ale unei întreprinderi de reasigurare situată pe teritoriul lor sau ale administratorului său de investiții nici unui tip de autorizație prealabilă și nici unor obligații de notificare sistematică.

(4) Fără a aduce atingere alineatelor (1), (2) și (3), statul membru de origine poate, în cazul oricărei întreprinderi de reasigurare al cărei sediu social este situat pe teritoriul său, să stabilească următoarele norme cantitative, cu condiția ca acestea să fie justificate din punct de vedere prudențial:

(5) În plus, statul membru de origine stabilește norme mai detaliate care reglementează condițiile de utilizare a sumelor exigibile care provin de la un vehicul investițional, cum sunt activele reprezentând provizioane tehnice în conformitate cu prezentul articol.

CAPITOLUL 3

Norme referitoare la marja de solvabilitate și la fondul de garantare

Secțiunea 1

Marja de solvabilitate disponibilă

Articolul 35

Normă generală

Fiecare stat membru impune oricărei întreprinderi de reasigurare al cărei sediu social este situat pe teritoriul său să dispună, în orice moment, de o marjă de solvabilitate care să fie adecvată în ceea ce privește ansamblul activităților sale și cel puțin egală cu cerințele prezentei directive.

Articolul 36

Elemente eligibile

(1) Marja de solvabilitate disponibilă este reprezentată de activele întreprinderii de reasigurare – libere de orice pasive previzibile și cu deducerea posturilor necorporale, inclusiv:

(2) Marja de solvabilitate disponibilă se reduce cu cuantumul acțiunilor proprii deținute direct de întreprinderea de reasigurare.

Pentru întreprinderile de reasigurare care, în temeiul articolului 60 alineatul (1) litera (g) din Directiva 91/674/CEE, scontează sau reduc provizioanele lor tehnice pentru cereri de despăgubire plătibile în sectorul de asigurare generală pentru a ține seama de venitul obținut din investițiile realizate, marja de solvabilitate disponibilă este redusă cu diferența dintre provizioanele tehnice de dinainte de scontare sau reducere, astfel cum sunt menționate în anexa la conturi, și aceleași provizioane tehnice de după scontare sau reducere. Ajustarea se efectuează pentru toate riscurile enumerate la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE, cu excepția claselor 1 și 2 enumerate la punctul A din respectiva anexă. Pentru alte clase decât 1 și 2 enumerate la punctul A din respectiva anexă, nu este necesară nici o ajustare în caz de scontare a anuităților incluse în provizioanele tehnice.

Pe lângă deducerile prevăzute la primul și al doilea paragraf, marja de solvabilitate disponibilă se reduce cu următoarele elemente:

În cazul în care se dețin temporar acțiuni într-o instituție de credit, o întreprindere de investiții, o întreprindere de asigurare sau de reasigurare, un holding de asigurare sau într-o altă instituție financiară în scopul unei operațiuni de asistență financiară care urmărește să reorganizeze și să salveze respectiva entitate, autoritățile competente pot prevedea derogări de la dispozițiile referitoare la deducerea enunțată la al treilea paragraf literele (a) și (b).

În locul deducerii elementelor menționate la al treilea paragraf literele (a) și (b), pe care întreprinderea de reasigurare le deține în instituții de credit, în întreprinderi de investiții și în alte instituții financiare, statele membre pot autoriza întreprinderea în cauză să aplice mutatis mutandis metodele nr. 1, 2 și 3 menționate în anexa I la Directiva 2002/87/CE. Metoda nr. 1 (consolidare contabilă) se aplică numai cu condiția ca autoritățile competente să se declare mulțumite de administrarea integrată și de controlul intern al entităților car intră în perimetrul consolidării. Metoda aleasă este aplicată într-un mod constant în timp.

Statele membre pot dispune ca, în scopul calculării marjei de solvabilitate prevăzute de prezenta directivă, întreprinderile de reasigurare care fac obiectul unei supravegheri suplimentare în sensul Directivei 98/78/CE sau 2002/87/CE să nu fie obligate să deducă elementele menționate la al treilea paragraf literele (a) și (b) pe care le dețin în instituții de credit, în întreprinderi de investiții, în întreprinderi de asigurare sau de reasigurare, în holdinguri de asigurare sau în alte instituții financiare care fac, și ele, obiectul supravegherii suplimentare.

În scopul deducerii participațiilor menționată la prezentul alineat, orice participație este o participație în sensul articolului 1 litera (f) din Directiva 98/78/CE.

(3) Marja de solvabilitate disponibilă poate fi reprezentată, de asemenea:

(4) La cererea și cu justificarea furnizată de întreprinderea de reasigurare autorităților competente din statul său membru de origine și cu acordul acestora, marja de solvabilitate disponibilă poate fi reprezentată, de asemenea:

(5) De asemenea, în cazul reasigurării de viață, la cererea și cu justificarea furnizată de întreprinderea de reasigurare autorităților competente din statul său membru de origine și cu acordul acestora, marja de solvabilitate disponibilă poate fi reprezentată, de asemenea:

(6) Modificările care trebuie aduse alineatelor (1)-(5) din prezentul articol pentru a ține seama de evoluțiile care justifică o adaptare tehnică a elementelor care pot alcătui marja de solvabilitate disponibilă se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 55 alineatul (2).

Secțiunea 2

Marja de solvabilitate minimă

Articolul 37

Marja de solvabilitate minimă pentru activitățile de reasigurare generală

(1) Marja de solvabilitate minimă se determină fie pe baza valorii anuale a primelor sau contribuțiilor, fie a costului mediu al cererilor de despăgubire pentru ultimele trei exerciții financiare.

Cu toate acestea, în cazul în care întreprinderea de reasigurare acoperă în mod esențial unul sau mai multe dintre riscurile de credit, de furtună, de grindină sau îngheț, perioada de referință pentru costul mediu al cererilor de despăgubire corespunde ultimelor șapte exerciții financiare.

(2) Sub rezerva articolului 40, marja de solvabilitate minimă este egală cu cel mai ridicat dintre cele două rezultate indicate la alineatele (3) și (4) din prezentul articol.

(3) Baza de calcul a primelor se determină utilizând valoarea cea mai ridicată a primelor sau contribuțiilor brute emise ori a primelor sau contribuțiilor brute încasate.

Pentru clasele 11, 12 și 13 prevăzute la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE primele sau contribuțiile se majorează cu 50 %.

Primele sau contribuțiile aferente altor clase decât clasele 11, 12 și 13 enumerate la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE pot face obiectul unei majorări de până la 50 %, în cazul unor operațiuni sau tipuri de contracte de reasigurare specifice, pentru a ține seama de acest specific, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 55 alineatul (2) din prezenta directivă. Primele sau contribuțiile emise în cadrul activităților de reasigurare în cursul ultimului exercițiu financiar, inclusiv costurile auxiliare acestor prime sau contribuții, se însumează.

Din această sumă se deduce valoarea totală a primelor sau contribuțiilor anulate în cursul ultimului exercițiu financiar, precum și valoarea totală a impozitelor și taxelor aferente primelor sau contribuțiilor ce compun agregatul.

Valoarea astfel obținută se împarte în două tranșe: o primă tranșă cu o valoare de până la 50 de milioane EUR și o a doua tranșă corespunzătoare surplusului. Fracțiunile ce corespund procentelor de 18 % și, respectiv, de 16 % din aceste tranșe se calculează și se adună.

Suma obținută se înmulțește cu raportul, pentru ultimele trei exerciții financiare, dintre valoarea cererilor de despăgubire ce rămâne în sarcina întreprinderii de reasigurare, după deducerea sumelor recuperabile în temeiul retrocesiunii, și cuantumul brut al cererilor de despăgubire. Acest raport nu poate fi, în nici un caz, mai mic de 50 %. La cererea, însoțită de documente justificative, adresată de întreprinderea de reasigurare autorității competente a statului membru de origine și cu acordul respectivei autorități, sumele recuperabile provenite de la vehicule investiționale prevăzute la articolul 46 se pot, de asemenea, deduce ca retrocesiune.

Cu aprobarea autorităților competente, se pot utiliza metode statistice pentru repartizarea primelor sau a contribuțiilor.

(4) Baza cererilor de despăgubire se calculează după cum urmează, utilizând, pentru clasele 11, 12 și 13 prevăzute la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE, cererile de despăgubire, provizioanele și recuperările majorate cu 50 %.

Cererile de despăgubire, provizioanele și recuperările aferente altor clase decât clasele 11, 12 și 13 prevăzute la punctul A din anexa la Directiva 73/239/CEE pot face obiectul unei majorări de până la 50 %, în cazul unor operațiuni sau tipuri de contracte de reasigurare specifice, pentru a ține seama de acest specific, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 55 alineatul (2) din prezenta directivă.

Cuantumurile cererilor de despăgubire plătite în cursul perioadelor prevăzute la alineatul (1), fără deducerea cererilor de despăgubire rămase în sarcina retrocesionarilor, se însumează.

La această sumă se adaugă valoarea provizioanelor pentru plata cererilor de despăgubire constituite la sfârșitul ultimului exercițiu financiar.

Din această sumă se deduce valoarea recuperărilor încasate în cursul perioadelor prevăzute la alineatul (1).

Din suma restantă se deduce valoarea provizioanelor pentru plata cererilor de despăgubire constituite la începutul celui de-al doilea exercițiu financiar anterior ultimului exercițiu inventariat. În cazul în care perioada de referință prevăzută la alineatul (1) este de șapte ani, suma ce trebuie dedusă este valoarea provizioanelor pentru plata cererilor de despăgubire constituite la începutul celui de-al șaselea exercițiu financiar anterior ultimului exercițiu inventariat.

În conformitate cu perioada de referință prevăzută la alineatul (1), o treime sau o șeptime din suma obținută se împarte în două tranșe: o primă tranșă este de până la 35 milioane EUR și a doua corespunde surplusului. Fracțiunile ce corespund procentelor de 26 % și, respectiv, de 23 % din aceste tranșe se calculează și se adună.

Suma obținută se înmulțește cu raportul, pentru ultimele trei exerciții financiare, dintre valoarea cererilor de despăgubire ce rămâne în sarcina întreprinderii, după deducerea sumelor recuperabile în temeiul retrocesiunii, și suma brută a cererilor de despăgubire. Acest raport nu poate fi, în nici un caz, mai mic de 50 %. La cererea, însoțită de documente justificative, adresată de întreprinderea de reasigurare autorității competente a statului membru de origine și cu acordul respectivei autorități, sumele recuperabile provenite de la vehicule investiționale prevăzute la articolul 46 se pot, de asemenea, deduce ca retrocesiune.

Cu aprobarea autorităților competente, se pot utiliza metode statistice pentru repartizarea cererilor de despăgubire, provizioanelor și recuperărilor.

(5) În cazul în care marja de solvabilitate, astfel cum a fost calculată la alineatele (2), (3) și (4), este mai mică decât marja de solvabilitate minimă din exercițiul financiar precedent, marja de solvabilitate minimă este cel puțin egală cu cea din exercițiul precedent, înmulțită cu raportul dintre valoarea provizioanelor tehnice pentru cererile de despăgubire la sfârșitul ultimului exercițiu și valoarea acestora la începutul ultimului exercițiu financiar. În aceste calcule, provizioanele tehnice se calculează prin deducerea retrocesiunii, însă raportul nu poate fi niciodată mai mare decât 1.

(6) Fracțiunile aplicabile tranșelor prevăzute la alineatul (3) al cincilea paragraf și la alineatul (4) al șaptelea paragraf se reduc fiecare la o treime în ceea ce privește reasigurarea asigurării de sănătate gestionată în conformitate cu o tehnică similară celei a asigurării de viață, în cazul în care:

Articolul 38

Marja de solvabilitate minimă pentru activitățile de reasigurare de viață

(1) Marja de solvabilitate minimă aplicabilă activităților de reasigurare de viață se determină în conformitate cu articolul 37.

(2) Fără a aduce atingere alineatului (1) din prezentul articol, statul membru de origine poate prevedea că, pentru reasigurarea claselor de asigurare prevăzute la articolul 2 punctul 1 litera (a) din Directiva 2002/83/CE, în legătură cu fonduri de investiții sau contracte de participare, și pentru operațiunile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (b) și la articolul 2 alineatul 2 literele (b)-(e) din Directiva 2002/83/CE, marja de solvabilitate minimă se determină în conformitate cu articolul 28 din Directiva 2002/83/CE.

Articolul 39

Marja de solvabilitate minimă aplicabilă unei întreprinderi de reasigurare care practică simultan reasigurarea de viață și generală

(1) Statul membru de origine solicită oricărei întreprinderi de reasigurare ce practică simultan reasigurarea de viață și generală să dețină o marjă de solvabilitate disponibilă egală cu suma totală a marjelor de solvabilitate minime aplicabile respectiv activităților de reasigurare de viață și generală, calculate în conformitate cu articolele 37 și, respectiv, 38.

(2) În cazul în care marja de solvabilitate disponibilă nu atinge nivelul stabilit la alineatul (1) din prezentul articol, autoritățile competente aplică măsurile prevăzute la articolele 42 și 43.

Secțiunea 3

Fondul de garanție

Articolul 40

Valoarea fondului de garanție

(1) Fondul de garanție este format dintr-o treime din marja de solvabilitate minimă, astfel cum a fost definită la articolele 37, 38 și 39. Se compune din elementele enumerate la articolul 36 alineatele (1), (2) și (3) și, cu acordul autorităților competente ale statului membru de origine, la articolul 36 alineatul (4) litera (c).

(2) Fondul de garanție este de minimum 3 milioane EUR.

Orice stat membru poate prevedea că, în cazul întreprinderilor de reasigurare captive, fondul minim de garanție nu poate fi mai mic de 1 milion EUR.

Articolul 41

Revizuirea valorii fondului de garanție

(1) Sumele în euro prevăzute la articolul 40 alineatul (2) se revizuiesc în fiecare an, începând din 10 decembrie 2007, în func ție de evoluția indicelui european al prețurilor de consum publicat de Eurostat pentru toate statele membre.

Adaptările sunt automate și se derulează în conformitate cu procedura următoare: valoarea de bază în euro este mărită cu procentul de variație a indicelui menționat anterior pentru perioada cuprinsă între intrarea în vigoare a prezentei directive și data revizuirii, apoi se rotunjește în sus până la cel mai apropiat multiplu de 100 000 EUR.

În cazul în care variația de la ultima adaptare este mai mică de 5 %, sumele nu se adaptează.

(2) Comisia informează în fiecare an Parlamentul European și Consiliul cu privire la revizuirea și sumele adaptate prevăzute la alineatul (1).

CAPITOLUL 4

Întreprinderi de reasigurare aflate în dificultate sau într-o situație ilegală și retragerea autorizației

Articolul 42

Întreprinderi de reasigurare aflate în dificultate

(1) În cazul în care o întreprindere de reasigurare nu respectă articolul 32, autoritățile competente ale statului său membru de origine îi pot interzice să dispună în mod liber de activele sale, după ce au informat cu privire la intenția lor autoritățile competente ale statelor membre gazdă.

(2) Pentru a restabili situația financiară a unei întreprinderi de reasigurare a cărei marjă de solvabilitate nu mai atinge valoarea minimă stabilită la articolele 37, 38 și 39, autoritățile competente ale statului membru de origine solicită să le fie prezentat spre aprobare un plan de redresare.

În împrejurări excepționale, în cazul în care autoritățile competente consideră că situația financiară a întreprinderii de reasigurare va continua să se deterioreze, acestea pot, de asemenea, să-i restrângă sau să-i interzică posibilitatea de a dispune liber de activele sale. Respectivele autorități competente informează autoritățile celorlalte state membre pe teritoriul cărora întreprinderea de reasigurare își exercită activitatea cu privire la orice măsură adoptată, iar acestea din urmă adoptă, la cererea lor, aceleași măsuri.

(3) În cazul în care marja de solvabilitate scade sub nivelul fondului de garanție definit la articolul 40, autoritățile competente ale statului membru de origine solicită întreprinderii de reasigurare să le prezinte spre aprobare un plan de finanțare pe termen scurt.

Acestea pot, de asemenea, să restrângă sau să interzică libera dispunere de activele întreprinderii de reasigurare. Respectivele autorități competente informează autoritățile tuturor celorlalte state membre, iar acestea din urmă adoptă, la cererea lor, aceleași măsuri.

(4) Fiecare stat membru adoptă dispozițiile necesare pentru a fi în măsură, în conformitate cu legislația sa internă, să interzică libera dispunere de activele situate pe teritoriul său, în cazul în care statul membru de origine a întreprinderii de reasigurare cere acest lucru în cazurile prevăzute la alineatele (1), (2) și (3). Statul membru de origine desemnează activele ce trebuie să facă obiectul acestor măsuri.

Articolul 43

Programul de redresare financiară

(1) Statele membre se asigură că autoritățile competente dispun de competențe prin care pot solicita întreprinderilor de reasigurare un program de redresare financiară, atunci când consideră că este compromisă respectarea obligațiilor ce decurg din contractele de reasigurare.

(2) Programul de redresare financiară cuprinde cel puțin, pentru cele trei exerciții financiare viitoare, o descriere detaliată a elementelor următoare sau documentele justificative aferente:

(3) În cazul în care situația financiară a unei întreprinderi de reasigurare se deteriorează și obligațiile sale contractuale sunt amenințate, statele membre se asigură că autoritățile competente dispun de competențele necesare pentru a solicita respectivei întreprinderi o marjă de solvabilitate mai mare, pentru a fi în măsură să îndeplinească cerințele de solvabilitate cât mai repede posibil. Nivelul acestei marje de solvabilitate minime ridicate se determină în funcție de programul de redresare financiară menționat la alineatul (1).

(4) Statele membre se asigură că autoritățile competente dispun de competențele necesare pentru a reevalua descrescător toate elementele care se califică pentru marja de solvabilitate disponibilă, în special în cazul în care a avut loc o schimbare semnificativă a valorii de piață a elementelor în cauză de la încheierea exercițiului financiar anterior.

(5) Statele membre se asigură că autoritățile competente dispun de competențele necesare pentru a diminua, pe baza retrocesiunii, reducerea marjei de solvabilitate minime, determinate în conformitate cu articolele 37, 38 și 39, în cazul în care:

(6) În cazul în care autoritățile competente au cerut întreprinderii de reasigurare să prezinte un program de redresare financiară în conformitate cu alineatul (1) din prezentul articol, acestea se abțin de la emiterea unui certificat în conformitate cu articolul 18, atât timp cât consideră că respectarea obligațiilor ce decurg din contractele de reasigurare este compromisă în sensul alineatului (1) în cauză.

Articolul 44

Retragerea autorizației

(1) Autorizația acordată unei întreprinderi de reasigurare de autoritățile competente ale statului membru de origine al întreprinderii poate fi retrasă de autoritățile în cauză, în cazul în care întreprinderea respectivă:

În cazul retragerii sau al caducității autorizației, autoritățile competente ale statului membru de origine informează autoritățile competente ale celorlalte state membre în consecință și acestea iau măsurile adecvate pentru a împiedica întreprinderea de reasigurare în cauză să demareze noi operațiuni pe teritoriile lor, fie pe baza libertății de stabilire, fie pe baza libertății de a presta servicii.

(2) Orice decizie de a retrage o autorizație trebuie motivată cu precizie și trebuie adusă la cunoștința întreprinderii de reasigurare în cauză.

TITLUL IV

DISPOZIȚII PRIVIND REASIGURAREA FINITĂ ȘI VEHICULELE INVESTIȚIONALE

Articolul 45

Reasigurarea „finită”

(1) Statul membru de origine poate adopta dispoziții specifice pentru exercitarea activităților de reasigurare „finită” în următoarele domenii:

(2) În scopul transparenței, statele membre comunică fără întârziere Comisiei textul tuturor măsurilor de drept intern adoptate în sensul alineatului (1).

Articolul 46

Vehicule investiționale

(1) În cazul în care un stat membru decide să autorizeze stabilirea pe propriul teritoriu a unor vehicule investiționale în sensul prezentei directive, acesta impune autorizarea oficială prealabilă a acestora.

(2) Statul membru în care este stabilit vehiculul investițional adoptă condițiile în care se efectuează activitățile unei astfel de entități juridice. În special, statul membru respectiv adoptă norme în următoarele domenii:

(3) În scopul transparenței, statele membre comunică fără întârziere Comisiei textul tuturor măsurilor de drept intern adoptate în sensul alineatului (2).

TITLUL V

DISPOZIȚII PRIVIND LIBERTATEA DE STABILIRE ȘI LIBERTATEA DE A PRESTA SERVICII

Articolul 47

Întreprinderi de reasigurare care nu respectă dispozițiile legale

(1) În cazul în care autoritățile competente ale unui stat membru de destinație constată că o întreprindere de reasigurare ce are o sucursală sau își desfășoară activitatea în temeiul libertății de a presta servicii pe teritoriul respectivului stat membru nu respectă normele de drept intern care îi sunt aplicabile, ele invită întreprinderea în cauză să pună capăt acestei situații ilegale. În paralel, autoritățile în cauză informează autoritățile competente ale statului membru de origine cu privire la aceasta.

În cazul în care, în ciuda măsurilor adoptate de autoritățile competente ale statului membru de origine sau deoarece respectivele măsuri se dovedesc inadecvate, întreprinderea de reasigurare încalcă în continuare normele aplicabile în statul membru de destinație, respectivul stat poate, după ce a informat autoritățile competente ale statului membru de origine, să adopte măsuri adecvate pentru a preveni sau sancționa noi nereguli, în măsura în care acest lucru este absolut necesar, împiedicând întreprinderea de reasigurare să încheie în continuare noi contracte de reasigurare pe teritoriul său. Statele membre se asigură că este posibil, pe teritoriul propriu, să se elibereze întreprinderilor de reasigurare documentele juridice necesare pentru respectivele măsuri.

(2) Orice măsură adoptată în conformitate cu alineatul (1) și care cuprinde sancțiuni sau restricții pentru desfășurarea activității de reasigurare trebuie motivată în mod corespunzător și notificată întreprinderii de reasigurare în cauză.

Articolul 48

Lichidarea

În caz de lichidare a unei întreprinderi de reasigurare, angajamentele ce rezultă din contractele subscrise printr-o sucursală sau în temeiul libertății de a presta servicii sunt executate în același mod ca angajamentele ce rezultă din celelalte contracte de reasigurare ale respectivei întreprinderi.

TITLUL VI

ÎNTREPRINDERI DE REASIGURARE CU SEDIUL SOCIAL ÎN AFARA COMUNITĂȚII ȘI CARE ÎȘI DESFĂȘOARĂ ACTIVITATEA DE REASIGURARE ÎN COMUNITATE

Articolul 49

Principiul și condițiile de desfășurare a activității de reasigurare

Nici un stat membru nu aplică întreprinderilor de reasigurare cu sediul social în afara Comunității și care își demarează sau desfășoară activitatea de reasigurare pe teritoriul său, dispoziții care induc un tratament mai favorabil decât cel rezervat întreprinderilor de reasigurare cu sediul social pe propriul teritoriu.

Articolul 50

Acorduri cu țări terțe

(1) Comisia poate prezenta propuneri Consiliului în vederea negocierii unor acorduri cu una sau mai multe țări terțe privind modalitățile de exercitare a supravegherii suplimentare în ceea ce privește:

(2) Acordurile prevăzute la alineatul (1) vizează în special garantarea, sub rezerva echivalenței reglementării prudențiale, a accesului efectiv al întreprinderilor de reasigurare la piața fiecărei părți contractante, precum și a recunoașterii reciproce a normelor și practicilor prudențiale privind reasigurarea. Respectivele acorduri vizează, de asemenea, să permită:

(3) Fără a aduce atingere articolului 300 alineatele (1) și (2) din tratat, Comisia, asistată de Comitetul european al asigurărilor și pensiilor profesionale, examinează rezultatul negocierilor prevăzute la alineatul (1) din prezentul articol și situația ce decurge din aceasta.

TITLUL VII

FILIALE ALE UNEI ÎNTREPRINDERI-MAMĂ CARE INTRĂ SUB INCIDENȚA LEGISLAȚIEI UNEI ȚĂRI TERȚE ȘI ACHIZIȚIA DE PARTICIPAȚII DE CĂTRE O ASTFEL DE ÎNTREPRINDERE-MAMĂ

Articolul 51

Informarea Comisiei de către statele membre

Autoritățile competente ale statelor membre informează Comisia și autoritățile competente ale celorlalte state membre cu privire la:

În cazul în care autorizația prevăzută la litera (a) se acordă unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi-mamă ce intră sub incidența legislației unei țări terțe, structura grupului este precizată în informarea pe care autoritățile competente o adresează Comisiei.

Articolul 52

Tratamentul rezervat de țările terțe întreprinderilor de reasigurare comunitare

(1) Statele membre informează Comisia cu privire la dificultățile de ordin general cu care se confruntă întreprinderile lor de reasigurare pentru a se stabili și a opera într-o țară terță sau a-și desfășura activitatea într-o țară terță.

(2) Comisia întocmește periodic un raport de evaluare a tratamentului rezervat, în sensul alineatului (3), întreprinderilor de reasigurare din Comunitate în țările terțe, în ceea ce privește stabilirea acestora în respectivele țări, achiziția de participații în întreprinderi de reasigurare din aceste țări, desfășurarea activității acestora atunci când se stabilesc în țările terțe în cauză, precum și prestarea transfrontalieră de servicii de reasigurare din Comunitate spre aceste țări. Comisia transmite respectivul raport Consiliului, însoțit, după caz, de propuneri sau recomandări adecvate.

(3) În cazul în care Comisia constată, fie pe baza rapoartelor prevăzute la alineatul (2), fie pe baza altor informații, că o țară terță nu acordă întreprinderilor de reasigurare ale Comunității un acces efectiv la piață, Comisia poate prezenta Consiliului recomandări în vederea obținerii unui mandat corespunzător pentru negocierea unui acces mai bun al întreprinderilor de reasigurare din Comunitate la această piață terță.

(4) Măsurile adoptate în conformitate cu prezentul articol trebuie să respecte obligațiile ce revin Comunității în temeiul unor acorduri internaționale, în special acordurile încheiate în cadrul Organizației Mondiale a Comerțului.

TITLUL VIII

ALTE DISPOZIȚII

Articolul 53

Dreptul de cale de atac jurisdicțională

Statele membre se asigură că deciziile adoptate în ceea ce privește o întreprindere de reasigurare în conformitate cu actele cu putere de lege și actele administrative de aplicare a prezentei directive pot face obiectul unei căi de atac jurisdicționale.

Articolul 54

Cooperare între statele membre și Comisie

(1) Statele membre colaborează între ele în vederea facilitării supravegherii reasigurării în Comunitate, precum și a aplicării prezentei directive.

(2) Comisia și autoritățile competente ale statelor membre colaborează strâns pentru a facilita supravegherea reasigurării în Comunitate și examinarea dificultăților care ar putea apărea în aplicarea prezentei directive.

Articolul 55

Comitologie

(1) Comisia este asistată de Comitetul european pentru asigurări și pensii profesionale.

(2) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE, cu respectarea dispozițiilor articolului 8 din respectiva decizie.

Perioada prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Decizia 1999/468/CE este stabilită la trei luni.

(3) Comitetul își adoptă regulamentul de procedură.

Articolul 56

Măsuri de punere în aplicare

Măsurile de punere în aplicare ale prezentei directive, expuse în continuare, se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 55 alineatul (2):

▼M1

▼B

TITLUL IX

MODIFICAREA DIRECTIVELOR ÎN VIGOARE

Articolul 57

Modificarea Directivei 73/239/CEE

Directiva 73/239/CEE se modifică după cum urmează:

Articolul 58

Modificarea Directivei 92/49/CEE

Directiva 92/49/CEE se modifică după cum urmează:

Articolul 59

Modificarea Directivei 98/78/CE

Directiva 98/78/CE se modifică după cum urmează:

Articolul 60

Modificarea Directivei 2002/83/CE

Directiva 2002/83/CE se modifică după cum urmează:

TITLUL X

DISPOZIȚII TRANZITORII ȘI FINALE

Articolul 61

Drepturi dobândite de întreprinderile de reasigurare existente

(1) Întreprinderile de reasigurare care intră sub incidența prezentei directive, care au fost autorizate sau împuternicite să desfășoare activități de reasigurare în conformitate cu dispozițiile statului membru în care își au sediul social înainte de 10 decembrie 2005, sunt considerate a fi autorizate în conformitate cu articolul 3.

Cu toate acestea, respectivele întreprinderi au obligația de a respecta dispozițiile prezentei directive privind exercitarea activității de reasigurare, precum și cerințele enunțate la articolul 6 literele (a), (c) și (d), articolele 7, 8 și 12 și articolele 32-41 începând cu 10 decembrie 2007.

(2) Statele membre pot acorda întreprinderilor de reasigurare prevăzute la alineatul (1) care, la 10 decembrie 2005, nu respectă articolul 6 litera (a) și articolele 7, 8 și 32-40, un termen pentru îndeplinirea respectivelor cerințe până la 10 decembrie 2008.

Articolul 62

Întreprinderi de reasigurare care își încetează activitatea

(1) Întreprinderile de reasigurare care, până la 10 decembrie 2007, nu mai subscriu noi contracte de reasigurare și se limitează la administrarea portofoliului existent în vederea încetării activității nu intră sub incidența prezentei directive.

(2) Statele membre întocmesc o listă cu întreprinderile de reasigurare în cauză și o transmit tuturor celorlalte state membre.

Articolul 63

Perioada tranzitorie pentru articolul 57 alineatul (3) și articolul 60 alineatul (6)

Un stat membru poate amâna aplicarea dispozițiilor articolului 57 alineatul (3) din prezenta directivă de modificare a articolului 15 alineatul (3) din Directiva 73/239/CEE și a dispozițiilor articolului 60 alineatul 6 din prezenta directivă până la 10 decembrie 2008.

Articolul 64

Transpunere

(1) Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 10 decembrie 2007. Statele membre comunică de îndată Comisiei textele actelor respective.

Atunci când statele membre adoptă aceste acte, ele cuprind o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.

(2) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.

Articolul 65

Intrarea în vigoare

Prezenta directivă intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

Articolul 66

Destinatari

Prezenta directivă se adresează statelor membre.

ANEXA I

Formele întreprinderilor de reasigurare:

— pentru Irlanda: incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited;

— pentru Regatul Unit: incorporated companies limited by shares or by guarantee or unlimited, societies registered under the Industrial and Provident Societies Acts, societies registered or incorporated under the Friendly Societies Acts, „the association of underwriters known as Lloyd's”.